Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

18 листопада 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В позовній заяві зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі крім позивача фактично проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також в ній зареєстрований на прохання знайомих [PERSON] з 2011 року відповідач, однак в квартирі він не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в приміщенні немає. Останнє відоме позивачу місце проживання відповідача - це [ADDRESS] . Реєстрація [PERSON] у квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні її власністю. Отже, [PERSON] просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити відповідно до обставин, зазначених у позовній заяві, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, будь-яких заяв про неможливість явки в судове засідання до суду не направив, відзиву на позов [PERSON] не подав. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Розглянувши справу в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 06 грудня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Іваненко О.М., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5). Згідно довідки №3606 від 14 листопада 2019 року, виданої КП «ДОБРОБУТ», по [ADDRESS] з 20.01.2011 року по даний час зареєстрований гр. [PERSON] (а.с.6). Відповідно до довідки №2523, виданої 14 листопада 2019 року за підписом депутата Малинської міської ради Лісовського Ю.В., підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , 1963 року народження також зареєстрований за даною адресою, однак фактично не проживає з 2011 року та по теперішній час (а.с.7). Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає вимоги позивача доведеним та такими, що підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved