Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

18 червня 2019 року позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] та просить: -розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; -відновити дошлюбне прізвище позивачки, [PERSON] - [PERSON] ; -визнати за [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), право власності на 2/3 частини об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а саме - квартири [ADDRESS] та зняти з квартири арешт, накладений приватним виконавцем Телявським А.М. В обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу вказала наступне. 06.11.1998 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Фрунзенським відділом реєстрації актів громадянського стану у м. Харкові. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку - [PERSON] , яка народилась [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами не склалися. Фактично, з середини 2005 року відповідач проживає окремо від позивача та спільної дитини, у вихованні якої також не приймав та не приймає участі, не допомагав та не допомагає фінансово. Просить врахувати, що примирення між позивачем та відповідачкою неможливе та перебування у шлюбі суперечить інтересам дитини та інтересам Позивача розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. У зв`язку з наведеним просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог про поділ спільного майна подружжя вказала наступне. 15.03.2005 укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який підписаний відповідачем. Проте, вказане вище нерухоме майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, придбане за власні кошти позивачки, жодних коштів відповідачем для купівлі вказаної квартири не надано. Позивачка зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.12.2004 позивач - [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,1 кв. м. На вирученні від продажу квартири в м. Харкові кошти та додаткових заощаджень позивачки і була куплена квартира [ADDRESS] . Вказує, що на момент купівлі квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідач не працював, жодних фінансових надходжень не отримував. Вважає, що вона належним чином підтвердила вагомий вклад в придбання квартири, і їй має належати не половина об`єкта спільної сумісної власності, а дві третини. Просить звернути увагу, що вищевказана квартира є єдиним місцем проживання для неї та доньки. З огляду на викладене просить визнати за [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), право власності на 2/3 частини об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а саме - квартири [ADDRESS] та зняти з квартири арешт, накладений приватним виконавцем Телявським А.М. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року в справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 27.11.2019 залучено до участі у справі третьою особою Акціонерне товариство «Правекс Банк», призначено справу до судового розгляду. Позивачка у судовому засіданні просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. 09.04.2020 подав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи без участі відповідача. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставив. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. З наявного в матеріалах справи свідоцтва про одруження [NUMBER] від 06.11.1998 вбачається, що 06 листопада 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Фрунзенським відділом реєстрації актів громадянського стану у м. Харкові, актовий запис № 498. (а.с. 15) З копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 13 травня 2019 року вбачається, що від шлюбу сторони мають повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що шлюбні відносини між сторонами не склалися. Фактично, з середини 2005 року відповідач проживає окремо від позивача та спільної дитини, у вихованні якої також не приймав та не приймає участі, не допомагав та не допомагає фінансово. Просить врахувати, що примирення ними неможливе та перебування у шлюбі суперечить інтересам дитини та позивачки. У зв`язку з наведеним просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , на що суд зазначає наступне. Як вбачається з пояснень сторін, шлюбні відносини між ними припинено. Згідно пояснень відповідача у судовому засіданні 27.11.2019 та наявної в матеріалах справи заяви відповідача від 09.04.2020, останній позов визнав. Відтак, судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження є неможливим і строк для примирення за таких обставин не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків. Таким чином, сторони створили умови за яких їх шлюб фактично припинився. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про розірвання шлюбу, зареєстрованого Фрунзенським відділом реєстрації актів громадського стану у м. Харкові між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 498. Судом встановлено, що у зв`язку з укладенням шлюбу позивачка змінила своє прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». (а.с. 15) Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачка просить відновити дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до статті 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині відновлення дошлюбного прізвища позивачки. Щодо поділу спільного майна подружжя, суд зазначає наступне. З положень ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Позивачка в обґрунтування заявлених вимог про поділ спільного майна подружжя вказує, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Звертає увагу суду що, вказане вище нерухоме майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, придбане за власні кошти позивачки, вирученні від продажу квартири в м. Харкові кошти та додаткових заощаджень позивачки, а тому за нею слід визнати 2/3 частини оспорюваної квартири, на що суд зазначає наступне. Так, згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 14.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 4345, [PERSON] , яка діяла від себе особисто та від імені своєї малолітньої доньки, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] та складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,0 кв.м., загальною площею 46,1 кв.м. Продаж здійснено за 81000,00 грн. (а.с. 23-24) З вказаного договору вбачається, що квартира [ADDRESS] належала позивачці та її дочці на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням комунального майна та приватизації 15 листопада 2004 року за реєстровим № 8-04-254042, а також зареєстрованого у комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 30 листопада 2004 року за реєстровим № П-8-26439, реєстровий номер нерухомого майна 9015701. З наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2005, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1054, вбачається, що [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Продаж здійснено за 217300,00 грн. (а.с. 21-22) Право власності на вказане майно набуте сторонами під час їхнього подружнього життя. Також судом встановлено, що 15.03.2015 між відповідачем та Акціонерним комерційним банком «Гіравекс-Банк» укладено кредитний договір № 1006-007/05Р на суму 35 000 доларів США, відповідно до умов якого, відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві спільної сумісної власності майно - квартиру [ADDRESS] . У подальшому, 26.09.2007, відповідно до договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 15.03.2019 № 1006-007/05Р, внесено зміни до вказаного договору, які полягають в збільшенні розміру кредитного зобов`язання до 105 000 (сто п`ять тисяч) доларів США (а.с. 25-46) Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, просить провести розподіл майна згідно запропонованого нею варіанту, зокрема відступити від засад рівності часток подружжя та збільшити її частку майна. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Згідно ч. 7 вказаної статті якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Судом враховано, що квартира [ADDRESS] належала позивачці та її дочці на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням комунального майна та приватизації 15 листопада 2004 року за реєстровим № 8-04-254042, а також зареєстрованого у комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 30 листопада 2004 року за реєстровим № П-8-26439, реєстровий номер нерухомого майна 9015701. Враховано, що позивачкою вказану квартиру продано з метою зміни житла та купівлі квартири в місті Києві. Також судом взято до уваги, що у судовому засіданні відповідач заявлені вимоги визнав. З пояснень позивачки вбачається, що отримані 81000,00 грн. від продажу квартири в Харкові вона витратила для придбання квартири [ADDRESS] , яку відповідачем придбано за 217300,00 грн. Відповідачем чи третьою особою вказаних обставин не спростовано. Суд враховує, твердження позивачки про вклад у придбання спірної квартири коштів у розмірі 81000,00 грн., отриманих після продажу квартири в Харкові, однак зазначає, що з наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 4345, вбачається, що позивачці належала тільки Ѕ частина вказаної квартири, інша частина належала її дочці [PERSON] . Відтак, суд дійшов висновку, що при придбанні квартири [ADDRESS] , особистими коштами позивачки могли бути тільки 40500,00 грн., інша частина коштів належала її дочці [PERSON] . Згідно заявлених вимог вбачається, що позивачка не просить визнати за [PERSON] право власності на частку у спірній квартирі. Враховуючи, зазначене та беручи до уваги, що особистими коштами позивачки були 40500,00 грн., а вартість спірної квартири становила 217300,00 грн., суд вважає за можливе визнати особистою приватною власністю [PERSON] 94/500 частки квартири [ADDRESS] , згідно вкладених коштів, що були її власністю. (217300,00 грн. =100%; 40500,00 грн. = Х;), (40500,00 грн. х 100 : 217300,00 грн. = 18,6 %), (18,6 % = 94/500). Крім того, суд дійшов висновку про визнання за [PERSON] права власності на 203/500 частки об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на 203/500 частки об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] , з наступного розрахунку, оскільки за позивачкою визнано 94/500 частки спірної квартири, в залишку залишаються 406/500 частки, які суд ділить навпіл. (406/500 : 2 = 203/500) Окрім наведених доводів, суд виходив з положень частини четвертої статті 206 ЦПК, відповідно до якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд не приймає до уваги повне визнання позову відповідачем, враховуючи вищенаведене, та звертає увагу на явне порушення сторонами прав [PERSON] , при відчуженні майна, що належало їй на праві власності. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. З урахуванням наведеного‚ на підставі ст. ст. 24, 56, 57, 68, 70, 71, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України,

Outcome: partial