Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

17 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою суду від 19 квітня 2019 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків заяви. 06 травня 2019 року [PERSON] на виконання ухвали звернулася до суду з уточненим позовом, згідно якого усунула недоліки первісної заяви. В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що 08 червня 2018 року о 22.15 год. в м. Дніпро на вул. Короленка відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом Mitsubishi Lancer, д.н.з. [NUMBER] , що належить відповідачу [PERSON] , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Старокозацька, не надала переваги у русі транспортному засобу Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що належить позивачу [PERSON] , який рухався по головній дорозі, в результаті чого, скоїла зіткнення транспортних засобів. Після зіткнення відповідач [PERSON] здійснила на автомобілі некерований рух та скоїла зіткнення зі сходами будинку № 21 на вул. Короленка у м. Дніпро. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, у зв`язку з чим позивачу [PERSON] завдано значну матеріальну шкоду. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2018 року відповідача [PERSON] було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн. Вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди складає 175 104,06 грн. Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу Mitsubishi Lancer, д.н.з. [NUMBER] застрахована у АТ «СК «Мега-Гарант», що підтверджується полісом № АМ/2324460 добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12 грудня 2017 року. 14 грудня 2018 року АТ «СК «Мега-Гарант» відшкодувало позивачу матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 98 000,00 грн. Таким чином, розмір не відшкодованої майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, скоєного відповідачем [PERSON] складає 77 104,06 грн. Позивач [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] як власник транспортного засобу MitsubishiLancer, д.н.з. [NUMBER] повинна солідарно відшкодувати матеріальну шкоду разом з особою, яка її завдала, тобто відповідачем [PERSON] . В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь матеріальну шкоду в розмірі 77 104,06 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн., а також судові витрати в розмірі 771,04 грн. Ухвалою суду від 22 травня 2019 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву посилалася на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що позивач невірно трактує норми законодавства щодо несення солідарної відповідальності з [PERSON] , володільцем транспортного засобу, яким вона керувала, оскільки матеріальна шкода відшкодовується саме винною особою. Зокрема посилалася на неналежність звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 14/06/18 від 21.06.2018 року, складеного оцінювачем [PERSON] , який не є атестованим експертом, крім того його компетенцією є визначення вартості транспортного засобу, а не визначення розміру збитку завданого власнику транспортного засобу, у зв`язку з чим оцінювач вийшов за межі своїх повноважень. З розміром матеріальної шкоди не погоджується в повному обсязі, так як зазначені пошкодження, на її думку, можливо було відремонтувати на суму страхового відшкодування - 99 000,00 грн., яка була перерахована позивачу АТ «СК «Мега-Гарант». Також посилалася на висновок експертного дослідження № 6/10.1/18 від 27.08.2018 року, проведеного на замовлення її адвоката Торубарова А.В., відповідно до якого встановлено протиправні дії обох учасників в ДТП, як відповідача [PERSON] так і водія [PERSON] , який керував транспортним засобом позивача [PERSON] , проте відносно [PERSON] (чоловіка позивача) протокол про адміністративне правопорушення не складався. Вважає, що вина [PERSON] та [PERSON] в рівній мірі знаходиться у причинному зв`язку з настанням ДТП та завданням матеріальної шкоди позивачу [PERSON] . Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що безспірність вини відповідача [PERSON] встановлено постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2018 року, яка набрала законної сили 24 липня 2018 року та відповідачем [PERSON] не оскаржувалася. Посилалася на обставини, викладені у позовній заяві, зокрема наполягала на солідарному відшкодуванні шкоди як з винуватця ДТП [PERSON] так і володільця джерела підвищеної небезпеки [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника останній просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, просив суд задовольнити заявлені вимоги, у разі повторної неявки відповідачів не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином,причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення слухання справи суду не подавали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином,причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення слухання справи та відзиву суду не подавала. Представник третьої особи Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, зокрема надав суду письмові пояснення. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 08 червня 2018 року 22.15 год. в м. Дніпро по вул. Короленка при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Старокозацька відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Mitsubishi Lancer, д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та транспортного засобу Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2018 року [PERSON] було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн., постанова набрала законної сили 24 липня 2018 року. Згідно постанови, встановлено, що 08 червня 2018 року о 22.15 год. в м. Дніпро на вул. Короленка [PERSON] , керуючи транспортним засобом Mitsubishi Lancer, д.н.з. [NUMBER] , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Старокозацька, не надала переваги у русі транспортному засобу Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі, в результаті чого скоїла з останнім зіткнення. Після чого, відповідач [PERSON] здійснила некерований рух та скоїла зіткнення зі сходами будинку № 21 на вул. Короленка у м. Дніпро. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу Mitsubishi Lancer, д.н.з. [NUMBER] , яким керувала відповідач [PERSON] , була застрахована в АТ «СК «Мега-Гарант», що підтверджується полісом № АМ/2324460 добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12 грудня 2017 року. Строк дії договору страхування з 12.12.2017 року по 11.12.2018 року включно. Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого: за шкоду, завдану життю і здоров`ю складає 200 000,00 грн.; за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн. Франшиза за договором страхування становить 2 000,00 грн. Власником транспортного засобу Mitsubishi Lancer, д.н.з. [NUMBER] є відповідач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Власником транспортного засобу Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] є позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Згідно звіту про оцінку експертного дослідження № 14/06/18 від 12 червня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику автомобіля Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] складає 175 104,06 грн. Встановлено, що 14 грудня 2018 року АТ «СК «Мега-Гарант» здійснило виплату позивачу [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 98 000,00 грн. в межах ліміту страхового відшкодування за винятком франшизи в сумі 2000,00 грн. на підставі страхового акту № 632/2018-GO від 14.12.2018 року, що підтверджується довідкою АК «ПриватБанк» по виписці надходження по картрахунку № [NUMBER] за період з 14.12.2018 року по 16.01.2019 року. Факт сплати страхового відшкодування страховою компанією в зазначеному розмірі також підтверджується письмовими поясненнями третьої особи АТ «СК «Мега-Гарант», в яких містяться посилання на порядок та здійснення ним страхової виплати. Таким чином, розмір не відшкодованої майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, скоєного відповідачем [PERSON] складає 77 104,06 грн. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд керується наступними нормами права. Частиною 3 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами статті 1192 ЦК України визначено, що суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187, 1188 ЦК України. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1188 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них. Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року в справі № 344/9572/16-ц (провадження № 61-17552св18), в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі справа № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18) та інших. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Як зазначалося вище, постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2018 року відповідача [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ст. 124 КУпАП. Постанова суду набрала законної сили 24 липня 2018 року, не оскаржувалася. Зокрема під час розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення [PERSON] вину у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Пунктом 4 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку . Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Згідно приписів статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з пунктом 16 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01 лютого 2012 року, «Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках», вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення ст. 1192 ЦК України, згідно з яким з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі. З полісу № АМ/2324460 від 12 грудня 2017 року вбачається, що строк його дії з 12 грудня 2017 року по 11 грудня 2018 року включно, розмір страхового відшкодування на одного потерпілого: за шкоду, завдану життю і здоров`ю складає 200 000,00 грн.; за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн.; франшиза - 2 000,00 грн. Поняття «франшиза» міститься у ст. 9 Закону України «Про страхування» і його слід розуміти як частину збитків, що не відшкодовуються страховиком згідно з договором страхування. Крім того, застосування франшизи передбачено у ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2% від страхової суми, у межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Якщо внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з особою, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована, шкоду було заподіяно майну, то згідно з вимогами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 та п. 37.5 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» компенсувати позивачу суму франшизи у повному обсязі має страхувальник або особа, відповідальність якої застрахована. За встановлених вище обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині відшкодування суми матеріального збитку, яка є не покритою страховою виплатою в розмірі 77 104,06 грн. саме з винної особи, яка її завдала, тобто з відповідача [PERSON] . Твердження позивача, що відповідач [PERSON] , як власник джерела підвищеної небезпеки, повинна солідарно нести відповідальність за заподіяння матеріальної шкоди разом з особою, яка її завдала, спростовано наведеним вище правовим обґрунтуванням. Що стосується доводів відповідача [PERSON] , висловлених нею у відзиві з приводу визнання неналежним звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 14/06/18 від 21.06.2018 року, складеного оцінювачем [PERSON] , який нібито не є атестованим експертом, який вийшов за межі своїх повноважень, оскільки його компетенцію є визначення вартості транспортного засобу, а не визначення розміру збитку завданого власнику транспортного засобу, зокрема посилань останньої на висновок експертного дослідження № 6/10.1/18 від 27.08.2018 року, проведеного на замовлення її адвоката Торубарова А.В., відповідно до якого встановлено протиправні дії обох учасників в ДТП, як відповідача [PERSON] так і водія [PERSON] (що є чоловіком позивача), який керував транспортним засобом [PERSON] , проте відносно останнього протокол про адміністративне правопорушення не складався, у зв`язку з чим вважає, що вина [PERSON] та [PERSON] в рівній мірі знаходиться у причинному зв`язку з настанням ДТП та завданням матеріальної шкоди позивачу [PERSON] . З цього приводу слід зазначити, що 23 жовтня 2019 року представник відповідача під час вирішення питання щодо закриття підготовчого засідання та призначення розгляду справи по суті чітко сформулював свою позицію щодо невизнання позову, в той же час останній не заявляв клопотань про призначення судової автотехнічної експертизи з метою встановлення обставин ДТП, наявності технічної можливості у кожного із водіїв уникнути ДТП, або ж зменшити його наслідки; автотоварознавчої експертизи з метою встановлення розміру матеріальних збитків; не подавав заяв про забезпечення доказів, виклик свідків, спеціалістів , які могли б спростувати позовні вимоги, а лише обмежився замовленням автотехнічної експертизи поза межами судового розгляду за відсутності учасників ДТП, яка була проведена згідно пояснень [PERSON] та [PERSON] , які були досліджені судом під час розгляду матеріалів у справі про адміністративне правопорушення. Відповідно до положень частин 1-3статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої визначено у статті 13 ЦПК України. Відповідно до частини І статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 - 80 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, достатності, допустимості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 статті 81 ЦПК України). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. За наведених вище обставин, встановивши, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які підтверджують, що [PERSON] є особою, відповідальною за завдані збитки, а саме, що ДТП сталася внаслідок протиправних дій останньої та між протиправними діями і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, суд дійшов висновку про задоволення в цій частині позовних вимог. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Позивачем на підтвердження вимог в цій частині надано договір про надання правової допомоги № 26 від 04.04.2019 року та акт надання послуг № 9 від 05.04.2019 року щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт із зазначенням їх вартості, при цьому згідно п. 5.1 договору вартість наданих послуг складає 6 000,00 грн. без ПДВ, яка була сплачена замовником на підставі відповідного рахунку 29.03.2019 року, тобто до укладення цього договору. В той же час, позивач доказів на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу в зазначеному розмірі, в тому числі квитанцію до прибуткового касового ордера суду не надала, у зв`язку з чим в задоволенні вимог в цій частині належить відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: partial