Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

17.12.2019 [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право на користування жилим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] ( а.с. 2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , право на який набув в порядку спадкування на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.09.2009 року. На даний час проживає в будинку один. Крім нього в будинку зареєстровані відповідачі: його колишня дружина [PERSON] (після зміни прізвища - [PERSON] та дочка [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачі були вселені та проживали в будинку як члени його сім`ї Зазначив, що у даному будинку зареєстрована [PERSON] , яка є відповідачем у справі, та яка більше дев`яти років не проживає у ньому без поважних причин. Також зазначає, що всі витрати на утримання та експлуатацію житлового будинку покладаються тільки на нього, чим об`єктивно порушуються його права, а тому він змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Ухвалою судді від 20 листопада 2019 року (а.с.15) відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. У підготовчому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] зазначив, що відзив подавати на позов не буде, оскільки згоден з позовом та його визнає, про що надав суду письмову заяву (а.с.27). Заслухавши учасників справи, дослідивши подану відповідачем заяву та матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, у зв`язку з повним визнанням відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, та не суперечить чинному законодавству. Відповідно ч.1 ст.4 та ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 08 червня 2014 року, посвідченим державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області та зареєстрованим в реєстрі за №1780, витягом про державну реєстрацію прав № 29569512, виданого 06 квітня 2011 року КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» ( а.с.6, 7). Згідно записів будинкової книги, а також за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області (а.с. 8-9, 12 на звороті), відповідач [PERSON] , [INFO] , з 24 квітня 2008 р. зареєстрована за вищевказаною адресою: [ADDRESS] . Одночасно встановлено, що відповідач [PERSON] фактично у спірному будинку більше дев`яти років не проживає, особистих речей відповідача у будинку не має. Зазначені обставини повністю підтвердила допитана в якості свідка [PERSON] , яка повідомила, що є сусідкою позивача [PERSON] , та протягом тривалого часу [PERSON] за місцем реєстрації не бачила. З наведеного слідує, що відповідач не проживає в спірному будинку за місцем реєстрації без поважних причин понад дев`ять років. Наведені встановлені судом фактичні обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач більше одного року не проживає в житловому приміщенні за місцем реєстрації, будь-якої участі в утриманні житла не приймає. Крім того, наявність реєстрації відповідача [PERSON] перешкоджає позивачу у реалізації його законних прав та інтересів. Докази, які б спростовували вищенаведене, відповідачем надано не було. Відповідно до вимог ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також відповідно до змісту ч.2 вказаної статті, обрати способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі припинення правовідношення та припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. А також, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 та 2 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Даючи оцінку дослідженим доказам, суд дійшов висновку, що доводи позивача є доведеними, а вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач, яка зареєстрована в належному позивачу на праві приватної власності житловому будинку, тривалий час, понад один рік, без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] , а тому втратила право користування вказаним житловим будинком. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 гривні 40 копійок (а.с.1), підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Ухвалою судді від 20 листопада 2019 року (а.с.15) відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. У підготовчому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] зазначив, що відзив подавати на позов не буде, оскільки згоден з позовом та його визнає, про що надав суду письмову заяву (а.с.27). Заслухавши учасників справи, дослідивши подану відповідачем заяву та матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, у зв`язку з повним визнанням відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, та не суперечить чинному законодавству. У судовому засіданні встановлено, що 09.02.2013 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем складена розписка про отримання коштів у сумі 30000 євро, які він зобов`язався повернути до 24.05.2013 р.(а.с.8). Також встановлено, що відповідач своєчасно кошти не повернув, але зобов`язався виконати своє зобов`язання, внаслідок чого строк виконання зобов`язання було продовжено до 28.02.2017 р., на підтвердження чого відповідачем 30.12.2016 р. складена розписка (а.с. 9). Оригінал розписок був наданий для огляду в судовому засіданні позивачем та приєднані до матеріалів справи копії відповідають оригіналу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно дост.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ч.1 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Крім того, за змістом ч.3, 4 цієї статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно з твердженнями позивача та, як визнано відповідачем, останній не виконав свої зобов`язання щодо повернення позики. Підтвердженням даного факту є та обставина, що оригінал розписки знаходиться у кредитора. Будь-яких доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. За змістом ч.1 та 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з вищевикладеного, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань, 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд також враховує, що будь-яких заперечень щодо нарахованих позивачем сум, відповідачем надано не було. Правильність розрахунку трьох процентів річних, зазначеного у позовній заяві (а.с.4), судом перевірена та визнається відповідачем. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] , на користь позивача [PERSON] суми боргу за договором позики - 838826 гривень 73 копійки, трьох процентів річних - 67014 гривень 21 копійка, а всього 905840 гривень 94 копійки. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд приходить висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею судового збору, що становить 4529 гривень 21 копійка (а.с.1). Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору ( а.с.1), підлягають стягненню на його користь з відповідача в сумі 4529 гривень 21 копійка. На підставі викладеного,

Outcome: approved