Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

17 жовтня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся голова виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, - Шаповалов Г.А. із вищевказаним позовом, який вмотивовано тим, що від адміністрації Криворізької загальноосвітньої школи І-III ступенів №66 Криворізької міської ради виконкому Металургійної районної у місті ради стало відомо, що по [ADDRESS], у громадянки [PERSON], мешкає малолітня [PERSON], [INFO]. Мати дитини, - [PERSON] проживала по [ADDRESS], працювала кухарем у кафе, часто змінюючи співмешканців, уваги питанням утримання, виховання та навчання дитини не приділяла взагалі. Врешті решт покинувши дитину на чужих людей, без їхньої згоди та навіть усної домовленості, на початку літа 2016 року зникла у невідомому напрямку. На даний час місце її знаходження невідоме. Відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Вказував на те, що за період перебування дитини у сім'ї [PERSON], мати жодного разу не цікавилася донькою. При телефонній розмові з нею поводить себе агресивно. Згідно інформації КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Криворізької міської ради, випадки залишення дитини матір'ю є непоодинокими. Вона постійно залишала її у своїх співмешканців які її ображали. Гроші які заробляла мати та її старший син мати витрачала на себе та своїх співмешканців. На даний час малолітню [PERSON], за поданням служби у справах дітей, улаштовано до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Криворізької міської ради. За місяць перебування дитини в закладі мати жодного разу її не відвідала, хоча в телефонній розмові її було повідомлено про місце перебування дитини. Мати фактично покинула дитину, не виявляє інтересу до її потреб внутрішнього світу, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не забезпечує належного рівня харчування дитини, не спілкується з нею на рівні необхідному для її самоусвідомлення. Зазначені обставини свідчать про те, що мати свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків. На підставі викладеного голова виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, - Шаповалов Г.А., просив задовольнити позовні вимоги. Присутня у судовому засіданні представник позивача, - Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, - [PERSON] (а.с.27), надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до зали суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем проживання, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Присутня у судовому засіданні представник третьої особи, - Комунальний заклад «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Криворізької міської ради, - Орісік О.С. (а.с.28), також надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З пояснень учасників процесу, письмових матеріалів справи судом встановлено, що від адміністрації Криворізької загальноосвітньої школи І-III ступенів №66 Криворізької міської ради виконкому Металургійної районної у місті ради стало відомо, що по [ADDRESS], у громадянки [PERSON], мешкає малолітня [PERSON], [INFO] (а.с.3). З наданих письмових пояснень [PERSON] вбачається, що мати дитини, - [PERSON] проживала по [ADDRESS], працювала кухарем у кафе, часто змінюючи співмешканців, уваги питанням утримання, виховання та навчання дитини не приділяла взагалі. Врешті решт покинувши дитину на чужих людей, без їхньої згоди та навіть усної домовленості, на початку літа 2016 року зникла у невідомому напрямку. На даний час місце її знаходження невідоме (а.с.5 зворот). Відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с.4). З пояснень представника позивача та змісту позовної заяви, судом встановлено, що за період перебування дитини у сім'ї [PERSON], мати жодного разу не цікавилася донькою. При телефонній розмові з нею поводить себе агресивно. Згідно інформації КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Криворізької міської ради, випадки залишення дитини матір'ю є непоодинокими. Вона постійно залишала її у своїх співмешканців які її ображали. Гроші які заробляла мати та її старший син мати витрачала на себе та своїх співмешканців. На даний час малолітню [PERSON], за поданням служби у справах дітей, улаштовано до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Криворізької міської ради (а.с.26). За місяць перебування дитини в закладі мати жодного разу її не відвідала, хоча в телефонній розмові її було повідомлено про місце перебування дитини. Мати фактично покинула дитину, не виявляє інтересу до її потреб внутрішнього світу, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не забезпечує належного рівня харчування дитини, не спілкується з нею на рівні необхідному для її самоусвідомлення. Зазначені обставини свідчать про те, що мати свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Згідно наявного в матеріалах справи висновку від 13 жовтня 2016 року, виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, як орган опіки та піклування вважає за необхідне позбавити батьківських прав громадянку [PERSON], по відношенню до малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 7, 8 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Оскільки батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Як вбачається з роз'яснень, викладених в п.16 постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги, що судом достовірно встановлені обставини, які свідчать про свідоме самоухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків, передбачених ст.150 СК України, по вихованню та утриманню малолітньої доньки, що згідно п.2 ч.1ст.164 СК України, є правовою підставою для позбавлення батьківських прав, а тому позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованими та підлягають задоволенню в інтересах дитини. Що стосується позовних вимог в частині вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів, то в цій частині суд вважає за доцільне їх задовольнити також виходячи із наступного. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно роз'яснень наданих в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Зважаючи на ту обставину, що дитина перебуває на утриманні держави, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів, підлягають також задоволенню. Зважаючи на те, що позивача було звільнено від сплати судового збору, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з урахуванням повного задоволення позову, стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає сума судового збору в розмірі 1378,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved