Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

17 липня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що вони перебувають у зареєстрованому 22 травня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького стану Луцького міського управління юстиції, актовий запис за № 419, шлюбі. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Шлюб існує формально. Просила шлюб розірвати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, заперечень проти задоволення позову не мав. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України встановлено, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження щлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому 22 травня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького стану Луцького міського управління юстиції, актовий запис за № 419, шлюбі (а.с. 3). Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що сімя [PERSON] розпалася, а збереження сімї є неможливим. Виходячи з викладеного, давши оцінку обставинам справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та шлюб між сторонами розірвати.

Outcome: approved