Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

17 жовтня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Позивач як орган опіки та піклування звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх спільних дітей: малолітніх [PERSON], 2004 року народження, [PERSON], 2006 року народження, та стягнення аліментів на їхнє утримання. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 червня 2017 року діти були забрані від батьків, у зв'язку із безпосередньою загрозою їх життю та здоров'ю, на підставі розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 345 та розміщено для проходження медичного обстеження у Дитячу клінічну лікарню № 7. З 23 червня 2017 року родина [PERSON] перебувала під соціальним супроводом, у межах якого відповідач [PERSON] пройшла обстеження у Першій клінічній лікарні ім. Павлова, після якого не стала на облік до дільничного психіатра, квартира, де проживали батьки та діти, не відповідала належним санітарно-гігієнічним нормам, не облаштовано дитячу кімнату, місце для навчання, домашні тварини утримувалися у неналежних умовах. З відповідачами постійно проводилися мотиваційні бесіди, направлені на підвищення батьківського потенціалу, але роботу припинено достроково, оскільки вони усно відмовилися від співпраці, на телефонні дзвінки спеціалістів Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 не відповідали, до помешкання не впускали. Після відібрання діти були влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, за час перебування де, батьки не зверталися до Служби у справах дітей за отриманням дозволу на відвідування, жодного разу не намагалися відвідати дітей, зв'язатися телефоном, не цікавилися ними. Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року, діти відібрані без позбавлення їх батьків батьківських прав, присуджено стягнення аліментів на період відібрання. З середини грудня 2017 року дітей влаштовано до дитячого будинку сімейного типу, де проживають до даний час, будучи забезпечені необхідним для проживання та розвитку. Ухвалою судді від 22 жовтня 2018 року позовну заяву залишено без руху, на усунення недоліків якої представником позивача 08 жовтня 2018 року подано примірники позовної заяви для відповідачів, засвідчені належним чином додатки до позовної заяви та відомості на вимогу частини третьої статті 175 ЦПК України /а. с. 30-31, 40-41/. 12 листопада 2018 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /а. с. 43-44/. Ухвалою від 14 грудня 2018 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до розгляду по суті /а. с. 54/. У відповідності до положень частини десятої статті 128, 190 ЦПК України, відповідачам направлялися засвідчені належним чином копії ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви з додатками за адресами місця фактичного проживання та реєстрації. Проте, рекомендовані листи, якими надсилалися копії позовної заяви з додатками та копії ухвали про відкриття провадження, повернувся відправнику без вручення адресату з помітками «за закінченням встановленого строку зберігання». Відзиви на позов від відповідачів і заяви з процесуальних питань у межах справи до суду не надходили. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, проти постановлення заочного рішення у справі не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час, дату, місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідачі є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO], що посвідчено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1027 від 11 серпня 2004 року, видано повторно свідоцтво [NUMBER] від 04 лютого 2015 року, та [PERSON], [INFO], як посвідчено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 62 від 18 січня 2006 року і видано повторно свідоцтво [NUMBER] від 04 лютого 2015 року /а. с. 16, 17/. Як вбачається із змісту листа директора Печерського районного у м. Києві центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 08 жовтня 2018 року № 01-40/721, з 23 червня 2017 року родина [PERSON] перебувала під соціальним супроводом, у межах якого відповідач [PERSON] пройшла обстеження у Першій клінічній лікарні ім. Павлова, після якого не стала на облік до дільничного психіатра. Квартира, де проживали батьки та діти, не відповідала належним санітарно-гігієнічним нормам, не облаштовано дитячу кімнату, місце для навчання, домашні тварини утримувалися у неналежних умовах. З відповідачами постійно проводилися мотиваційні бесіди, направлені на підвищення батьківського потенціалу, але роботу припинено достроково, оскільки вони усно відмовилися від співпраці, на телефонні дзвінки спеціалістів Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 не відповідали, до помешкання не впускали /а. с. 28/. Відповідно до розпоряджень Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 грудня 2017 року №№ 660 та 661, сестрам [PERSON] та [PERSON] надано статус дітей, що позбавлені батьківського піклування /а. с. 20, 21/. У липні 2017 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про відібрання у відповідачів дітей без позбавлення їх батьківських прав та присуджено стягнення аліментів з кожного відповідача на утримання дітей у розмірі 1/3 від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку на період відібрання дітей у батьків, який рішенням суду від 03 листопада 2017 року задоволено, допущено негайне стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць та присуджено стягнення в дохід держави з відповідачів судовий збір у рівних долях. Рішення суду набрало законної сили 24 листопада 2017 року /а. с. 22-23/. Відповідно до медичного висновку № 25 про дитину-інваліда, віком до 18 років, від 10 травня 2017 року, молодша донька має вади розвитку, у зв'язку із чим вона навчається у спеціалізованій загальноосвітній школі, старша - на обліку у невролога, психіатра не перебуває /а. с. 25, 26/. Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглянуто висновок Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав відносно неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON]. Із заяви мами-виховательки [PERSON], на вихованні якої перебувають діти з грудня 2017 року у дитячому будинку сімейного типу, батьки не намагалися зустрітися з дітьми, вони не цікавляться долею дітей, їх здоров'ям та навчанням. Мав місце один раз, коли батько [PERSON] привітав [PERSON] з днем народження через тиждень, перерахувавши гроші на подарунок, [PERSON] ніхто з батьків не вітав з її святом, як і з іншими святами обох сестер. Старша донька [PERSON] намагалася підтримувати зв'язок з батьком, але у нього інша родина, і вона написала заяву, що не заперечує проти позбавлення своїх батьків батьківських прав, думка молодшої [PERSON] не з'ясовувалася через стан здоров'я дитини. Позивач затвердив висновок щодо даного питання про те, що позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх неповнолітніх доньок є доцільним, оскільки вони ухиляються від виховання та утримання своїх дітей /а. с. 8-9/. Як вбачається з довідок наданих адміністраціями навчальних закладів, де навчаються діти: [PERSON] у школі І-ІІІ ступенів № 84 Печерського району м. Києва, [PERSON] у Спеціалізованій загальноосвітній школі «Надія», вони забезпечені необхідним для навчання та розвитку, мама-вихователька підтримує зв'язок із класними керівниками, піклується та допомагає дітям у підготовці домашніх завдань /а. с. 18, 19/. У матеріалах справи наявна заява неповнолітньої [PERSON] про те, що вона не заперечує проти позбавлення батьківських прав її матері та батька /а. с. 27/. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї та обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування має право р постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батьки протягом тривалого часу не приділяли належної уваги розвитку своїх доньок, що стало причиною відібрання останніх, ухилялись від виконання своїх обов'язків по їх вихованню: не піклувались про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувались з дівчатками в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення та не створювали умов для отримання дітьми належної освіти. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідачів на розвиток дітей є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім'ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв'язку, зокрема. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідачі ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, не намагалися облаштувати належні умови для повноцінного розвитку дітей, забезпечити їх необхідним, не виявляють турботу, навіть цікавість щодо своїх доньок, тому позов у частині позбавлення відповідачів батьківських прав підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, що встановлено частиною третьою статті 166 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Водночас, згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з частиною другою статті 183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За частиною третьою вказаної статті, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову і у частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину, починаючи з 17 жовтня 2018 року і до досягнення ними повноліття. За приписами частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, з відповідачів підлягає стягненню сума судового збору, від сплати якої позивач був звільнений на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а саме сума у розмірі 1 409, 60 грн у рівних частках з кожного. Відповідно до статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved