Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

18 червня 2014 р. позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати фіктивним та недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що позивачка є матір'ю відповідача [PERSON], відповідачка [PERSON] є його колишньою дружиною. Її сину [PERSON] на праві власності належала спірна квартира і нещодавно їй стало відомо, що її син [PERSON] зі своєю дружиною 29.07.2011 р. уклали договір дарування, згідно до якого [PERSON] подарував своїй дружині [PERSON] спірну квартиру. Вважає, що зазначений договір дарування не відповідає нормам ст. 203, 215, 369 ЦК України. Укладеним договором порушені її та інших осіб права. Вважає зазначений правочин фіктивним та недійсним. По-перше укладений договір порушує її права, як матері відповідача [PERSON], з урахуванням її права на обов'язкову долю у спадщині, по-друге укладений без згоди інших співвласників. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечував, вважаючи позовні вимоги суперечливими і такими, що не мають чіткого законодавчого обґрунтування (письмові заперечення залучені до матеріалів справи). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі та зазначив, що позов визнає в повному обсязі. Третя особа - ПН ХМНО [PERSON], до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони зобов'язані визначити коло фактів. На які вона можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги і заперечення (ст.ст.10,11,60 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] - є матір'ю [PERSON] - колишнього чоловіка відповідачки [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що 21.11.2009 року, про що складено відповідний актовий запис за № 473. 29.07.2011 року відповідач [PERSON] передав у власність безоплатно відповідачу [PERSON], а відповідач [PERSON] прийняла у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 12,9 кв.м., загальною площею 15, 2 кв.м., що підтверджується договором дарування квартири від 29.07.2011 року, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 7372. Але відносини між відповідачами не склалися, сім'ю ними не було збудовано. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення набуло чинності. Після звернення відповідачкою [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, останній став вимагати розірвання договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між відповідачами під час шлюбу, але [PERSON] вважала такі вимоги безпідставними. 04.10.2013 року відповідач [PERSON] звертався до відповідачки [PERSON] з позовом про визнання недійсним та фіктивним договору дарування квартири [ADDRESS]. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2013 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили (а.с.44). 14.11.2013 року відповідач [PERSON] знову звертався до відповідачки [PERSON] з позовом про визнання недійсним та фіктивним договору дарування квартири [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.04.2014 року в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.05.2014 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.04.2014 року залишено без змін, є чинним. Однією з підстав, яку позивач вважає достатньою для визнання договору дарування недійсним і фіктивним одночасно є те, що в разі смерті відповідача [PERSON], вона - його мати, не буде мати право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого сина, тобто в майбутньому. Такі обґрунтування позову не є переконливими та не можуть бути правовою підставою для визнання договору дарування недійсним і фіктивним. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] не була стороною при укладенні правочину і спірна квартира їй не належала. Зі змісту договору дарування, посвідченого 29.07.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр за № 2402) вбачається, що дарувальником за договором є [PERSON], обдарованою - [PERSON], тобто відповідачі по справі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України, особа має звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При обставинах, викладених в позові суд не може погодитись з тим, що при укладенні договору дарування між [PERSON] та [PERSON] якимось чином були порушені права позивачки [PERSON] Фактично, остання є неналежним позивачем у справі, оскільки вона не була учасником правочину, укладеним між відповідачами. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частину другої-п'ятої ст. 13 цього Кодексу (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Щодо недійсності договору дарування квартири внаслідок його фіктивності слід зазначити наступне. Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчинені фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Таким чином, для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійним», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам враховується, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У даному випадку після укладення договору дарування усі умови правочину були виконані сторонами у повному обсязі. [PERSON] було передано нерухоме майно [PERSON] у власність, а [PERSON] воно було прийнято. Після нотаріального посвідчення договору дарування квартири, [PERSON] у відповідності до вимог ст. 182 ЦК України, у встановлений законодавством строк було проведено державну реєстрацію прав на нерухомість. Право власності на спірну квартиру було зареєстроване на його ім'я у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Отже усі правові наслідки, передбачені таким видом правочину, настали, а тому оспорюваний [PERSON] договір дарування квартири не є фіктивним. Крім того, договір дарування квартири [PERSON] був підписаний в присутності нотаріуса ним особисто, його особу встановлено і дієздатність було перевірено. За умовами п. 4 договору дарування [PERSON] підтвердив, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України. Так, зі змісту Узагальнень Верховного Суду України практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року випливає, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним внаслідок його фіктивності, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про фіктивність оспорюваного договору дарування. Крім того, позивачка [PERSON] вказуючи на порушення її прав разом із вимогою про визнання договору дарування недійсним, не вимагає застосування правових наслідків, тобто приведення сторін в первісний стан тощо. Вказане свідчить про неконкретність позовних вимог, оскільки на виконання правочину було передано майно. Крім того, відповідач [PERSON] звертався до суду з аналогічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним та фіктивним договору дарування, з тих самих підстав. Рішенням суду від 24.04.2014 р. в задоволені позову відмовлено ( а.с. 12 - 13), Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.05.2014 р. зазначене рішення залишене без змін. Тобто ухвалене судом Рішення набуло чинності Таким чином, з огляду на наведене, суд вважає позов необґрунтованим, недоведеним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed