Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

19.09.2018року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни, в якій, з урахуванням уточнень до позовної заяви (а.с. 149-152), просить суд визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] , посвідчений 22.11.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Мико\-лаївною за реєстровим номером № 4026. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що він є племінником [PERSON] , його матір - [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , який зареєстрова\-ний з 1983 року та постійно проживав з 2005 року разом з ним - племінником [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , однак 02.05.2014 року вийшов з будинку та не повернувся по цей час. Так, позивач вказує, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2015року, яке набрало законної сили 27.02.2015 року, по цивільній справі №520/10957/15-ц за заявою [PERSON] , заінтересована осо\-ба - Київський РВ ГУ МВС України в Одеській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, заяву [PERSON] задоволено, визнано [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Турухан Туруханського району Красноярського краю, зареєстровано\-го за адресою: [ADDRESS] , безвісно відсутнім з 02.05.2015 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2018 року, яке набрало законної сили 15.03.2018 року, по цивільній справі № 520/5991/17 за заявою [PERSON] , заінтересована особа - Київський ВП ГУ НП в Одеській області про оголошення фізичної особи померлою, заяву [PERSON] задоволено, оголошено [PERSON] , [INFO] , уро\-дженця с. Турухан Туруханського району Красноярського краю, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , померлим від дня набрання законної сили даного рішення. Позивач зазначає, що оголошення [PERSON] померлим було потрібно як для збереження йо\-го майна, так і для оформлення спадщини, яка складається з 7/10 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , ним - [PERSON] , який є спадкоємцем останнього другої черги за правом представлення його матері, яка померла [INFO] , згідно ст. 1262, ст. 1266 ч. 3 ЦК України як племінник спадкодавця. Позивач вказує, що 19.06.2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , відповідний актовий запис № 27, згідно якого [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , як зазначає позивач, відкрилася спадщина на 7/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами адресою: [ADDRESS] . На думку [PERSON] він прийняв спадщину, яка залишись після [PERSON] , що підтверджується його заявою від 01.08.2018 року приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. у спадковій справі № 14/2018, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01.08.2018 року. Однак, приватний нотаріус Сегеченко І.М. повідомила його - [PERSON] про те, що існує заповіт від імені [PERSON] , посвідчений 22.11.2006 приватним нотаріусом Оде\-ського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною за реєстровим номером № 4026, згідно якого майно заповідано іншим особам, з яких, Релігійна громада Різдва - Богородиці прийняла спадщину, а він позбавлений права спадкування. [PERSON] вважає, що цей заповіт є недійсним, оскільки він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, він вочевидь викладений українською мовою із вказівкою нотаріуса в посвідчувальному написі про те, що текст заповіту нібито записаний зі слів [PERSON] , до підпи\-сання прочитаний уголос заповідачем (за формою № 39, чинною на той момент). Проте, як стверджує позивач, [PERSON] , який народився та виріс в Красноярському краю Росії за часів СРСР, до міста Одеси приїхав лише в 1983 році, коли йому було за 30 років, української мови не знав, у школі та пізніше цю мову ніколи не вивчав, не розумів та навіть не намагався зрозуміти, завжди спілкувався російсь\-кою та вимагав перекладу саме на неї з української, а не навпаки. Також позивач вказує, що [PERSON] не знав як писати українською мовою, тому, якщо у тексті заповіту є рукописні записи від його імені, то вони могли бути вчинені або іншою особою, або [PERSON] під диктовку іншої особи. Це цілком могло мати місце, тому що [PERSON] зловживав алкогольними напоями, часто перебував у нетверезому стані протягом тривалого часу, фактично у запоях. Таким чином, з посиланням на ч. 1 ст. 1257 ЦК України, п.п. 9, 14, 39, 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвер\-дженою наказом МЮУ 03.03.2004 року №20/5, зареєстрованою МЮУ 03.03.2004 р. за № 283/8882, яка була чинна на момент посвідчення заповіту, позивач вважає, що приватний нотаріус Луцях Тетяна Миколаївна не могла записати заповіт на українській мові зі слів [PERSON] , який цю мову не знав, він не міг прочитати заповіт самостійно вголос мовою, яку не розумів та не володів. Крім того, на думку позивача, через вищезазначені обставини, [PERSON] не міг самостійно від руки вчинити записи в заповіті українською мовою, але це можливо було іншою особою замість нього або самим [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння або похмілля, під диктовку іншої особи. Також, позивач вважає, що нотаріус мав підстави для застосування п. 39 Інструкції з огляду на зловживання [PERSON] спиртними напоями, відкласти вчинення за\-повіту та з`ясувати питання недієздатності або обмеженої дієздатності заповідача у встановлено\-му порядку, проте, цього всупереч своїм обов`язкам щодо виконання вимог за ст.ст. 5, 7, 48 Закону України «Про нотаріат» (в чинній на той момент редакції) не зробив, поставив посвідчувальний напис, який не міг відповідати дійсній волі [PERSON] та вчиненим ним насправді діях, текст запові\-ту ніким не перекладався в жодній формі, у посвідчувальному написі про це не зазначено. З урахуванням викладеного, з посиланням на те, що оскаржуваний заповіт порушує його права та інтереси, оскільки він незаконно позбавляється права на спадкування за законом, а у разі визнання заповіту недійсним він одержить право на спадкування за законом на загальних підставах, [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21.09.2018року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни про визнання заповіту недійсним. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Крім того, ухвалоюсудді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21.09.2018року було частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни належним чином завірену копію спадкової справи №14/2018, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни належним чином завірену копію заповіту від імені [PERSON] , [INFO] , посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною 22.11.2006року за реєстровим номером № 4026. В решті вимог відмовлено. На виконання вимог ухвали суду, 05.10.2018 року до канцелярії суду від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни надійшла належним чином завірена копія заповіту від імені [PERSON] , [INFO] , посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною 22.11.2006року за реєстровим номером № 4026. На виконання вимог ухвали суду, 10.10.2018 року до канцелярії суду від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №14/2018, яка заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . У підготовчому засіданні 22.10.2018 року судом було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У підготовчому засіданні 20.11.2018 року судом було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит в якості свідка - [PERSON] , яка була сусідкою померлого [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року за заявою позивача у зазначеній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, доручено проведення судової почеркознавчої експертизи Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до закінчення проведення експертизи та повернення справи до Київського районного суду м. Одеси. 03.07.2019 року до Київського районного суду м. Одеси від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта судово-почеркознавчої експертизи від 06.06.2019 року за №18-6025. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.07.2019 року провадження у справі №520/12887/18 за позовом [PERSON] до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни про визнання заповіту недійсним було поновлено. 27.12.2018 року від відповідача Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Луцях Тетяна Миколаївна просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Так, в обґрунтування наданого відзиву приватний нотаріус посилається на те, що дійсно 22 листопада 2006 року, нею було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , своє бажання щодо його посвідчення він висловив усно. Приватний нотаріус Луцях Тетяна Миколаївна зазначає, що до моменту складання самого заповіту, громадянин [PERSON] неодноразово звертався до її нотаріальної контори за наданням усних консультацій щодо складання заповіту, його змісту та додержання його волі, викладеної в заповіті після його смерті. Приватний нотаріус Луцях Тетяна Миколаївна вказує, що під час свого особистого візиту до її нотаріальної контори, [PERSON] було надано оригінал свого громадянського паспорту та висловлено повторне, обмірковане, усне бажання скласти та підписати заповіт відповідного змісту. Будь-яких сумнівів щодо обсягу його цивільної дієздатності, а саме сумнівів щодо усвідомлення [PERSON] своїх дій та можливості керувати ними у неї не виникло. Свої наміри він висловив чітко та зрозуміло, крім того, надав назви, прізвища, ім`я та по-батькові тих, на ім`я кого бажав скласти вищезгаданий заповіт та відповідно до кого бажав висловити свою волю. [PERSON] , як зазначає нотаріус, висловив своє бажання записати заповіт, посвідчений від його імені за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а саме надрукувати на комп`ютері шляхом усного прохання, що передбачено ст. 1248 ЦК України та п.1.7. Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме: нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих засобів. Крім того, приватний нотаріус вказує на те, що редакція п. 1.7. Глави 3 Розділу II Порядку відрізняється від редакції ст. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ 03 березня 2004 року, за №20/5, де було раніше зазначено: «Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.». Тобто, раніше в інструкції була пряма вказівка про необхідність зазначення цих обставин власноручно заповідачем. Таким чином, приватний нотаріус стверджує, що [PERSON] після того, як прочитав уголос заповіт, складений та записаний з його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів зазначив у ньому (заповіті) власноручно українською мовою «Заповіт мною прочитано вголос і підписано особисто, підпис та своє прізвище, ім`я, по-батькові». Під час складання, ознайомлення зі змістом вищезгаданого заповіту, а також його прочитання вголос у [PERSON] не виникло жодного питання щодо викладення заповіту українською мовою або складності під час його прочитання вголос, крім того, громадянин [PERSON] не висловлював жодного побажання щодо перекладу тексту заповіту з української мови на російську або будь-яку іншу мову. На думку нотаріуса, твердження позивача про незнання [PERSON] української мови є скоріш за все припущенням або непідтвердженою думкою. Крім того, приватний нотаріус вважає, що належним відповідачем за даною справою є Релігійна громада Різдва - Богородиці, а не нотаріус, який посвідчував відповідний заповіт, оскільки нотаріус не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин, у даному випадку спадкових. Нотаріус не в змозі своїми діями або припиненням своїх дій вплинути на поновлення порушеного права позивача. Отже, відповідати, тобто виконувати обов`язки, підтверджені судовим рішенням у справі, можуть тільки суб`єкти матеріальних правовідносин. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією. Нотаріус може бути свідком або третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки заінтересованості у предметі спору, яким є спірні матеріальні правовідносини, нотаріус не має. З урахуванням викладеного, приватний нотаріус Луцях Тетяна Миколаївна просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У підготовчому засіданні 16.09.2019 року судом, з власної ініціативи, було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Релігійну організацію православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса», [PERSON] та [PERSON] . У підготовчому засіданні 16.10.2019 року судом було задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідачів, залучено до участі у справі в якості співвідповідачів - Релігійну організацію православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса», [PERSON] та [PERSON] , та, з урахуванням залучених співвідповідачів, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву. 28.11.2019 року до канцелярії суду від представника відповідача Релігійної громади Різдва - Богородиці, який одночасно є представником відповідача [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. В обґрунтування наданого відзиву представник відповідачів посилається на те, що складання заповіту волевиявлення заповідача [PERSON] було вільним і відповідало його волі, а висновок експерта у справі є доказом, який підтверджує справжність рукописного тексту заповідача [PERSON] , на підставі вільного волевиявлення, що відповідало його волі, і йому слід давати належну оцінку. Таким чином, представник відповідачів вважає, що у сукупності доказів можна дійти законного та обґрунтованого висновку про те, що напис в оспорюваному позивачем заповіті здійснено саме заповідачем [PERSON] , а не іншою особою. Також, на думку представників відповідачів, показання свідків, що на боці позивача, з приводу поведінки особи заповідача [PERSON] , не можуть бути достатніми та належними доказами, і матимуть лише побічне значення, які ґрунтуються на припущеннях, і не можуть підтверджувати надумані та неправдиві доводи викладені позивачем у позовній заяві. З урахуванням викладеного, представник відповідачів просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Луцях Тетяни Миколаївни , Всіхсвятського Храму Парафіяльної ради Одеської Єпархії Української Православної Церкви, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним заповіту у повному обсязі. У підготовчому засіданні 18.12.2019 року судом було задоволено клопотання представника відповідачів про виклик та допит в якості свідка [PERSON] . У підготовчому засіданні 18.12.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 12.02.2020 року позивач та його представник заявлені позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. У судовому засіданні 12.02.2020 року представник відповідачів Релігійної громади Різдва - Богородиці та [PERSON] проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні 12.02.2020 року представник відповідача Релігійної організації православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса» проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні 12.02.2020 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна проти позову також заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні 12.02.2020 року представник відповідача Суханової Наталії Володимирівни позов залишив на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач - [PERSON] є племінником [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 10-13). [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 01.08.2003 року, належало 7/10 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 15). [INFO] [PERSON] , сестра [PERSON] , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 15 липня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 14). На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, 05.10.2018 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна надіслала на адресу суду належним чином завірену копію заповіту зі змісту якого вбачається, що 22 листопада 2006 року [PERSON] було складено заповіт відповідно до якого, належне йому право власності на 7/10 (сім десятих) частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] під номером чотири, він заповідає таким чином - 19/20 (дев`ятнадцять двадцятих) частин вищезгаданої частини домоволодіння, у рівних частках кожному: Українській Православній Церкві Храм Різдва Богородиці; Українській Православній Церкві Одеської Єпархії Парафіяльної Ради Всіхсвятського Храму; [PERSON] ; 1/20 частину вищезгаданої частини домоволодіння - [PERSON] . Крім того, покладав на [PERSON] обов`язок поховати його тіло на Ново-Міському кладовищі. Свого племінника [PERSON] він позбавив права спадкувати його майно (а.с. 40). У вказаному заповіті міститься рукописний текст «Заповіт мною прочитано вголос і підписано. [PERSON] » (а.с. 40 на звороті). Вказаний заповіт було посвідчено Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною 22 листопада 2006року, зареєстровано в реєстрі за №4026 (а.с. 40 на звороті). Вказаний заповіт є чинним і внесений до Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №52642862 від 17.07.2018 року (а.с.20). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2015 року, яке набрало законної сили 01.12.2015 року, було задоволено заяву [PERSON] , заінтересована особа Київський районний відділ Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.Визнано [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Турухан Туруханського району Красноярського краю, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , безвісно відсутнім з 02 травня 2014 року (а.с. 7). Вказаним судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 02.05.2014 року [PERSON] вийшов із дому та не повернувся досі. На підставі заяви [PERSON] 03.06.14 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014160480002082 було внесено відомості про злочин за фактом зникнення [PERSON] , 1952 року народження.З листа Відділу ДРАЦС реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції вбачається, що актовий запис про смерть [PERSON] відсутній. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2018 року, яке набрало законної сили 15.03.2018 року, було задоволено заяву [PERSON] , заінтересована особа Київський відділ поліції в м. Одесі Головного Управління Національної поліції в Одеській області про визнання особи померлою. Визнано [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Турухан Туруханського району Красноярського краю, зареєстрованого за адресою [ADDRESS] , померлим від дня набрання законної сили даного рішення (а.с. 8-9). 19 червня 2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було видане свідоцтво про смерть згідно якого, [PERSON] [INFO] , місце народження Російська Федерація Красноярський край Туруханський район село Турухан, [INFO] помер, актовий запис № 27 (а.с. 16). Так, на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, 10.10.2018 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. надіслала на адресу суду належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи, зі змісту якої вбачається, що після смерті [PERSON] , [INFO] його племінник - [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу №14/2018, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через наявність спірного заповіту від22 листопада 2006 року. Позивач вважає, що в судовому порядку необхідно визнати заповіт, складений 22 листопада 2006 року [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною, недійсним, оскільки спірний заповіт складено українською мовою із вказівкою нотаріуса в посвідчувальному написі про те, що текст заповіту нібито записаний зі слів [PERSON] , до підпи\-сання прочитаний уголос заповідачем, проте, [PERSON] , який народився та виріс в Красноярському краю Росії за часів СРСР, до міста Одеси приїхав лише в 1983 році, коли йому було за 30 років, української мови не знав, у школі та пізніше цю мову ніколи не вивчав, не розумів та навіть не намагався зрозуміти, завжди спілкувався російсь\-кою та вимагав перекладу саме на неї з української, а не навпаки. Також позивач вказує, що [PERSON] не знав як писати українською мовою, тому, якщо у тексті заповіту є рукописні записи від його імені, то вони могли бути вчинені або іншою особою, або [PERSON] під диктовку іншої особи. Це цілком могло мати місце, тому що [PERSON] зловживав алкогольними напоями, часто перебував у нетверезому стані протягом тривалого часу, фактично у запоях. Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам. Частиною 1 ст. 103 ЦПК України встановлено, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. Так, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року за заявою позивача у зазначеній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, доручено проведення судової почеркознавчої експертизи Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до закінчення проведення експертизи та повернення справи до Київського районного суду м. Одеси. 03.07.2019 року до Київського районного суду м. Одеси від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта судово-почеркознавчої експертизи від 06.06.2019 року за №18-6025 (а.с. 107-110). Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 06.06.2019 року за № 18-6025, складеного судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Римаревським І.Г., рукописний текст «Заповіт мною прочитано вголос іпідписано особисто. [PERSON] » у заповіті від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. 22.11.2006 за реєстровим номером № 4026, виконаний самим [PERSON] у незвичайному стані, під впливом природних «збиваючих» факторів серед яких могли бути, як внутрішні (до них можна віднести хворобливий стан, стан хвилювання тощо), так і зовнішні (незвична поза при письмі, нерівна поверхня, на розташований заповіт). У судовому засіданні 12.02.2020 року судом в якості свідків були допитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] (сусідка померлого [PERSON] ) повідомила суду про те, що [PERSON] часто випивав, був агресивним, не долюблював чоловіка сестри, українську мову він не любив та не знав. Його, скоріш за все вбили, тіло так і не знайшли. Його сім`ю вона знає тридцять років, дружила з ними, особисто [PERSON] вона знала більше двадцяти років. Знала, що він частину будинку здавав квартирантам і за літо добре заробляв. На племінника [PERSON] він не скаржився, відносини з племінником були добрі. Свідок [PERSON] (брат власниці іншої частини будинку) повідомив суду, що його сестра [PERSON] є власником 3/10 частин будинку, що знаходиться у [ADDRESS] . Позивача - [PERSON] він знає, купував у нього частину будинку. У 2006 році він ( [PERSON] ) хотів купити другу частину будинку, що знаходиться у [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , однак [PERSON] відмовлявся її продавати, і, з приводу цього будинку було 42 суди, в тому числі, зі [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначив про те, що українською мовою [PERSON] не розмовляв, з ним спілкувався тільки російською мовою, стосунки з племінником були то добрі, то погані. Свідок [PERSON] (сусідка померлого [PERSON] ) повідомила про те, що вона зі [PERSON] жила в одному будинку по [ADDRESS] . Її друг - [PERSON] пустив жити до цього будинку, оскільки у неї немає своєї квартири, вона проживає у другій половині будинку. Свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] вона знала з 2008 року, він з нею спілкувався, потім до неї приїжджали родичі з села, які розмовляли українською мовою, а [PERSON] з цього приводу злився. У 2010-2011 роках [PERSON] часто пив алкоголь та, взагалі, деградував як особистість. [PERSON] був агресивним та відносини з ним вона намагалася не псувати, з ним неможливо було розмовляти. З племінником відносини у [PERSON] були нормальні. Свідок [PERSON] (сусідка померлого [PERSON] ) повідомила про те, що [PERSON] взагалі був тяжкою людиною, три рази перебував у місцях позбавлення волі, загалом 10 років, часто був неадекватним, зловживав алкогольними напоями. Свою частину будинку [PERSON] здавав квартирантам з якими у [PERSON] постійно виникали сварки, були зґвалтування, на неї - [PERSON] також підіймав руку. Свідок [PERSON] також вказала, що [PERSON] вона знає з моменту народження, він виріс у цьому будинку. Стосунки з племінником у [PERSON] були непогані, вони навіть робили ремонт у цьому будинку 50-х років. До [PERSON] у гості приходили особи, які перебували у місцях позбавлення волі, приходив дільничний, роми з Вінниці приїздили. [PERSON] був пов`язаний з церквою, брав участь у хресній ході. Українську мову не розумів. У місцях позбавлення волі перебував у Росії і з 90-ох років два рази на Україні. [PERSON] вона знає десь з 70-х років, він не працював, у нього був войовничий настрій, бив матір, сестру та чоловіка сестри. Весь час носив з собою Біблію . Свідок [PERSON] (сусід померлого [PERSON] ) повідомив про те, що зі [PERSON] він познайомився десь приблизно 10 років тому назад, у його будинку немає комунікацій, немає каналізації, повна антисанітарія. Свідок [PERSON] вказав про те, що [PERSON] пропонував купити йому всю земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , хоча [PERSON] тоді ще був живий. Племінник [PERSON] продав свою частину будинку [PERSON] . Також свідок [PERSON] зазначив про те, що [PERSON] скаржився, що [PERSON] разом з його племінником [PERSON] примушували його продати його частину будинку та чинили на нього тиск. У 2014 році [PERSON] зник, після чого з`явився [PERSON] та ще багато людей, ріелтори мали намір продати будинок та щось там будувати. Крім того, [PERSON] повідомив про те, що [PERSON] був адекватною людиною, який говорив, що йому не дають життя родичі та [PERSON] . Також, [PERSON] вказав, що у подальшому, земельну ділянку, яка належала [PERSON] , купила його дружина - [PERSON] , за якою, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2019 року, яке на даний час оскаржується в Одеському апеляційному суді, було визнано право власності на 07/10 частин домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] . На питання суду, звідки [PERSON] відомо про текст заповіту, свідок нічого не пояснив. Свідок [PERSON] , який є позивачем у даній справі, пояснив суду, що у 2006 році він успадкував частину будинку, за адресою: [ADDRESS] , від своє матері та подарував [PERSON] , з приводу чого, [PERSON] дуже обурився і у 2006 році зробив заповіт. Свідок [PERSON] повідомив суду, що спровокувати зробити такий заповіт [PERSON] могло те, що він - [PERSON] подарував частину свого будинку, оскільки [PERSON] вважав себе власником всього будинку та вважав, що він має право на першочерговий викуп частини будинку, яка належала його сестрі. Крім того, свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] часто був учасником судових процесів, проте, начебто його інтереси представляла інша особа. У судовому засіданні 12.02.2020 року представник відповідача Релігійної громади Різдва - Богородиці - адвокат Парапан Є.В. пояснив суду, що настоятель Релігійної громади Різдва - Богородиці та [PERSON] перебували у дружніх стосунках, неодноразово приїздили один до одного у гості, що, на його думку, могло бути підставою для того, щоб [PERSON] заповів частину свого майна цій Релігійній громаді. У судовому засіданні 12.02.2020 року представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] та [PERSON] юристи за фахом, зі [PERSON] вони були добрими знайомими, неодноразово надавали йому юридичні консультації, зокрема, під час розгляду справ у суді де він був учасником судових процесів, що, на їх думку, також могло бути підставою для того, щоб [PERSON] заповів їм частину свого майна. Крім того, у судовому засіданні 12.02.2020 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна пояснила суду, що декілька разів, мінімум два-три рази, до неї з`являвся [PERSON] та консультувався з нею з приводу посвідчення заповіту, перш ніж вона його посвідчила. [PERSON] приходив з документами, з записами від руки. Він усно описав, кому хоче заповідати і яке саме майно. Вона склала проект заповіту і він його читав неодноразово. [PERSON] приходив завжди один. Він був дуже владною людиною, хотів все особисто проконтролювати. У неї - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни не було сумнівів в адекватності та дієздатності [PERSON] . Також Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна вказувала на те, що [PERSON] сам читав проект заповіту, ставив багато запитань, вона пояснювала кожне положення заповіту та правові наслідки його посвідчення, можливість подальшої зміни та скасування. Він був тверезий та у неї не було сумнівів в його дієздатності. Вона йому задавала питання, добре його пам`ятає, оскільки він приходив багато разів до того, як вона посвідчила заповіт. У неї не було сумнівів, що він розумів все українською мовою. Він сам все читав та ставив їй питання. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна зазначила, що під час попередніх відвідувань до неї та під час посвідчення заповіту [PERSON] завжди був один. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. За приписами ст. 1224 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Частина 1 ст. 1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійним в силу закону). Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч.ч.1- 3,5 та 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 )висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач, у відповідності до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, не довів, що [PERSON] не знав та не розумів української мови, а рукописні записи від його імені вчинені іншою особою. Навпаки, судом встановлено, що [PERSON] хоча і не любив українську мову, однак розумів її, міг читати українською мовою, що також підтверджується поясненнями приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни, яка посвідчувала заповіт, та пояснила суду, що [PERSON] сам читав проект заповіту, ставив багато запитань, у неї не було сумнівів, що він розумів все українською мовою, а також тим, що [PERSON] багато разів був учасником судових процесів, судочинство у яких ведеться українською мовою, зокрема, у Київському районному суді м. Одеси, що підтвердив сам позивач - [PERSON] , будучи допитаний судом в якості свідка, та свідок [PERSON] . Доводи позивача про те, що рукописні записи від імені його дядька - [PERSON] у заповіті вчинені іншою особою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані висновком судово-почеркознавчої експертизи від 06.06.2019 року за № 18-6025, правильність якого не викликає у суду сумнівів та не суперечить іншим доказам по справі. Поясненнями свідків не підтверджується факт того, що [PERSON] не розумів української мови та не міг читати на українській мові. Показання свідків щодо агресивної поведінки [PERSON] та зловживання ним алкогольними напоями виходять за межі предмету доказування та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. Інших відомостей щодо стану здоров`я та залежності від алкоголю [PERSON] , зокрема, перебування [PERSON] на обліку у відповідному закладі, позивачем суду не надано. Крім того, позивач - [PERSON] будучи допитаний судом в якості свідка зазначив, що спровокувати зробити такий заповіт з позбавленням його права на спадкування, [PERSON] могло те, що він - [PERSON] продав свою частину будинку [PERSON] , оскільки [PERSON] вважав, що він, як співвласник, має право на першочерговий викуп частини будинку, яка належала його сестрі, і з цього приводу [PERSON] багато разів звертався до суду. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 20.01.2020 року у справі № 916/556/19 вказав на те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу. Частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Судовим розглядом також не встановлено, що волевиявлення [PERSON] на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. У судовому засіданні 12.02.2020 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна пояснила суду, що у неї не було сумнівів в повній дієздатності [PERSON] . Жоден із допитаних у судовому засіданні 12.02.2020 року свідків не вказував на те, що [PERSON] був недієздатним, а показання свідків відносно того, що[PERSON] поводив себе агресивно та вживав алкогольні напої не свідчать про те, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними під час складання заповіту у 2006 році. Таким чином, жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду судом не встановлено. При цьому, заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Враховуючи вище викладене та те, що при складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення, передбачених статтею 1247 Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України судом не встановлено, суду позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідачів, матеріалами справи підтверджено, що складання та посвідчення заповіту було дотримано відповідно до усіх вимог, тому підстав для визнання заповіту недійсним не вбачається, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються. У судовому засіданні 17.12.2019 року представник відповідачів Релігійної громади Різдва - Богородиці та [PERSON] - адвокат Парапан Євген Володимирович заявив суду клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 25 300,00грн. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги . Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які поніс відповідач [PERSON] у зв`язку з розглядом даної цивільної справи складає 11 000,00 грн., а саме: усні консультації клієнта, узгодження правової позиції - 3000,00грн., підготовка відзиву на позовну заяву - 3000,00грн., подання відзиву на позовну заяву - 1000,00грн., складання заяви в порядку ст. 135 ЦПК України - 1000,00грн., участь у судових засіданнях в суді першої інстанції - 3000,00грн. Згідно попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які поніс відповідач Релігійна громада Різдва - Богородиці у зв`язку з розглядом даної цивільної справи складає 14 300,00 грн., а саме: усні консультації клієнта, узгодження правової позиції - 3000,00грн., підготовка та подання до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи - 300,00грн., ознайомлення в приміщенні суду з матеріалами справи - 1000,00грн., узгодження правової позиції та підготовка відзиву на позовну заяву - 5000,00грн., подання відзиву на позовну заяву - 1000,00грн., складання заяви в порядку ст. 135 ЦПК України - 1000,00грн., участь у судових засіданнях в суді першої інстанції - 3000,00грн. Інтереси відповідачів Релігійної громади Різдва - Богородиці та [PERSON] - адвокат Парапан Євген Володимирович у суді представляв адвокат Парапан Євген Володимирович, що підтверджується ордерами та угодами про надання правничої допомоги (а.с. 133, 135, 175, 176, 177). Разом з тим, на підтвердження обставин складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, представником відповідачів, окрім актів приймання - передачі наданих послуг до угод про надання правничої допомоги, не було надано документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на загальну суму 25 300,00грн., які містяться у попередньому (орієнтованому) розрахунку суми судових витрат, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо. Протягом п`яти днів після проголошення судом вступної та резолютивної частини рішення представник відповідачів - адвокат Парапан Євген Володимирович не надав суду доказів, що підтверджують оплату наданих послуг (виконаних робіт) в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги роз`яснення, які містяться в постанові Великої палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, враховуючи, що представником відповідачів не надано доказів, що підтверджують оплату наданих послуг (виконаних робіт), суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 25 300,00грн.

Outcome: dismissed