Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

19.07.2016 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту позивач) звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про стягнення заборгованості (а.с.1-2). Так, ПАТ «КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з [PERSON]: - заборгованість по кредитному договору б/н від 13.03.2013 рокув розмірі 12\~399,32 грн.; - судовий збір у розмірі 1\~378 грн. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 13.03.2013 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 1 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Невиконання відповідачем зобов'язань по укладеному договору зумовило звернення ПАТ «КБ «ПриватБанк» до суду із відповідним позовом. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.07.2016 року відкрито провадження у справі № 495/5541/16-ц за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк»до [PERSON] про стягнення заборгованості. Справу призначено до розгляду (а.с.39). 28.11.2016 року представником відповідача ([PERSON]В.) [PERSON], було подано до суду заперечення проти позову ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким вона просить суд у задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити у повному обсязі (а.с.59-63). 21.10.2016 року, до початку розгляду справи по суті, представник відповідача [PERSON], подала до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики банку та визнання права не виконувати неіснуючі зобовязання за неукладеним кредитним договором б/н від 13.03.2013 року (а.с.64-70). Так, [PERSON] просила суд визнати право не виконувати неіснуючі зобов'язання за неукладеним кредитним договором. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.10.2016 року зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики банку та визнання права не виконувати неіснуючі зобовязання за неукладеним кредитним договором б/н від 13.03.2013 року\~ прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором(а.с.73-74). 28.11.2016 року представником позивача [PERSON], подано до суду заперечення проти зустрічного позову [PERSON], згідно з яким він просить суд у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики банку та визнання права не виконувати неіснуючі зобовязання за неукладеним кредитним договором б/н від 13.03.2013 року відмовитиу повному обсязі та задовольнити позов ПАТ КБ «ПриватБанк»(а.с.83-88, 97-102). У судове засідання представник позивача не з'явився, але подав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності (а.с.37). Представник відповідача ([PERSON]В.) [PERSON], просила справу розглянути за її відсутності, заявлені зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити (а.с.136). Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк», зустрічну позовну заяву [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 13.03.2013 року [PERSON], ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг (а.с.7-30), Тарифами ПАТ «КБ «ПриватБанк» (а.с.5-6), просила відкрити рахунок та надати відповідні послуги, про що нею було підписано відповідну Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.4). Так, 13.03.2013 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» (Банк) та [PERSON] (Клієнт) було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав, а Клієнт отримав кредит у розмірі 1\~400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На виконання умов Договору б/н від 13.03.2013 року, ПАТ «КБ «ПриватБанк» надало [PERSON], а остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується лише підписаною [PERSON] Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.4). В свою чергу, за твердженням позивача, [PERSON] в порушення умов Договору б/н від 13.03.2013 року не надавала своєчасно ПАТ «КБ «ПриватБанк» грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, що підтверджується відповідними розрахунками банку (а.с.3), у зв'язку з чим станом на 30.04.2016 року у [PERSON] перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість по Договору б/н від 13.03.2013 року на загальну суму 12\~399,32 грн., яка складається з: - 1\~059,02 грн. заборгованість за кредитом; - 7\~673,67 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2 600 грн. заборгованість за пенею та комісією; - 500 грн. штраф (фіксована частина); - 566,63 грн. штраф (процентна складова). Як стверджує позивач, в добровільному порядку [PERSON] виниклу та непогашену заборгованість по Договору б/н від 13.03.2013 року на загальну суму 12\~399,32 грн. не погасила, що зумовило звернення ПАТ «КБ «ПриватБанк» до суду із відповідним позовом. Однак, суд з твердженнями ПАТ КБ «ПриватБанк» погодитися не може з огляду на наступне. Як вбачається з зустрічного позову [PERSON], при підписанні даного Договору б/н від 13.03.2013 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» було порушено законні права [PERSON], так як кредитний договір № б/н від 13.03.2013 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі [PERSON], порушує її права та законні інтереси з огляду на наступне. Кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627 Цивільного кодексу України, так і вимогам спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідноіз ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк - це юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. У відповідності до ст.ст. 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг»,банк є кредитною установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити. Таким чином, при наданні кредиту банк діє як професійний учасник на ринку фінансових послуг, саме банк розробляє зміст кредитного договору і пропонує його клієнтові, а тому саме на банку лежить основний обовязок по забезпеченню дотримання законності. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (Кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, предметом кредитного договору є сума грошових коштів. Одночасно, відповідно до положень ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.180 Господарського кодексу України, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» не було досягнуто згоди щодо суми грошових коштів, яку банк повинен за договором надати споживачу, тобто порушуючи закон (ч.1 ст.1054 ЦК) банк в односторонньому порядку встановив суму кредитного ліміту без її згоди. Крім того, згідно із п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 25.05.2007 року банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до ч.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Тобто, жодним чином, закони України не дозволяють банкам самостійно встановлювати розмір кредиту, дана умова повинна бути узгоджена зі споживачем. Тобто, банком фактично здійснюється формування розміру кредиту, а також сукупна вартість кредиту без участі споживача та його згоди. Тобто, банк завідомо приховав сукупну вартість кредиту для мене як споживача банківських послуг. Виходячи з вищенаведеного, всупереч зазначеним вище вимогам Закону, котрі регулюють порядок укладення договору та істотні умови кредитного договору, сторони не погодили між собою усіх істотних умов договору кредиту, а саме умов надання кредиту, розміру грошової суми, яка надається кредитодавцем, умови, на яких позичальник зобов'язується повернути отриману суму кредиту. Надані банком «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банка» не відображують зміст домовленостей між банком та конкретним клієнтом; вони не підписані власноруч [PERSON], а розмір грошової суми, який передається банком клієнту взагалі відсутній. Крім того, «Умови та правила надання банківських послуг» є суттєвим доповненням до самого договору кредиту та істотно змінюють обовязки позичальника, у порівнянні з основним договором. Таким чином, відсутність підпису споживача ([PERSON]В,) під зазначеними Умовами є порушенням письмової форми укладення договору та свідчить про те, що викладені Умови не були прийняті нею. За твердженням ПАТ КБ «ПриватБанк», заява-анкета № б/н від 13.03.2013 року, яка одночасно є і договором кредиту, містить у собі застереження, відповідно до яких споживач був ознайомлений та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг», що були надані [PERSON] у письмовій формі окремо. Зазначене застереження не місить ніяких даних щодо того, які саме Умови були надані [PERSON] для ознайомлення та чи відповідають вони тим Умовам, які подані банком до суду як доказ. Крім того, в зазначених «Умовах та правилах надання банківських послуг» в п.1.1.1.33 зазначено, що: «Заявление-Анкета о предоставлении услуг обращение Клиента к Банку об открытии ему банковского счета и/или предоставление ему других банковских услуг на условиях настоящих Условий и Правил. В случае присоединения к настоящим Условиям и Правилам не в полном объеме услуг, которые предоставляются Банком по настоящим Условиям и Правилам, Клиентом дополнительно предоставляется Заявление о предоставлении отдельных услуг, которые предоставляются Банком по настоящим Условиям и Правилам». Але всупереч своїм же правилам, додаткова Заява щодо надання кредиту в розмірі та на умовах передбаченим законодавством України складена не була. Кредитний договір є консенсуальним, тобто, вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо всіх його суттєвих умов, а не з моменту надання кредиту. В договорі встановлена пеню лише у випадку прострочення позичальника. Стосовно можливого прострочення банку така відповідальність не встановлюється, що порушує принцип справедливості. Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час з порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обовязків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг. У відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Статтею 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачає визнання недійсними не підписаних договорів, а тому норми закону передбачені саме для визнання недійсними договорів і їх окремих положень, що були добровільно підписані. Цей закон забороняє включати у договори зі споживачами несправедливі умови, незалежно від статусу договору, дій споживача та його мотивів. У Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Про необхідність врахування вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Рішення КСУ №15-рп/2011 від 10.11.2011 року, зазначено у пунктах 14 та 16 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Згідно із п.2. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; д) суму, на яку кредит може бути виданий; є) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні виграти, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; ж) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; з) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; и) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; і) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те. від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; к) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Вказані вимоги до переддоговірної роботи з позичальником встановлені також положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. Дана інформація майже в повному обсязі не була надана [PERSON], таким чином в порушення вказаних норм ПАТ КБ «ПриватБанк» не надана інформація про умови кредитування, суму кредиту та орієнтовану сукупну вартість кредиту. Відповідно до ст.21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: - при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції (в супереч ст. 11 Закону „Про захист прав споживачів, перед укладенням Договору про надання споживчого кредиту Банком не було повідомлено Позивача у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції); - порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач (правовий аналіз Договору свідчить про порушення принципу рівності сторін Договору на шкоду споживачу); - будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; (банком обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит); - споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою (відповідно до закону «Про захист прав споживачів», безпека продукції - відсутність будь-якого ризику для життя, здоров'я, майна споживача і навколишнього природного середовища при звичайних умовах використання, зберігання, транспортування, виготовлення і утилізації продукції. Продукція надана позивачу банком (кредит) є небезпечною для його майнових інтересів, так як криє в собі ризик для майна Позивача через незаконну комісію та дискримінаційну пеню); Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює: споживачі звільняються від сплати державного мита за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів\~права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Крім того, відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України: «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.». Отже, законодавець визначає кредит, як грошові кошти, що видаються позичальнику банком, а зустрічне надання за даним договором полягає у поверненні кредиту, тобто вказаних коштів, та процентів. Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення платежу. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача від нечесної підприємницької практики банку та визнання права не виконувати неіснуючі зобовязання за неукладеним кредитним договором б/н від 13.03.2013 року.

Outcome: approved