Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

18.01.2016 позивач [PERSON] звернулася до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства «Підприємство Криворізької виправної колонії Державної пенітенціарної служби у Дніпропетровській області № 80» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання запису у трудовій книжці недійсним. В ході судового розгляду, 01.11.2016 позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги, та просила суд: скасувати наказ ДП «Підприємство Криворізької виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 80» № 107 О/Д-П від 13.10.2015 «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня» за підписом директора [PERSON]; скасувати наказ ДП «Підприємство Криворізької виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 80» № 128 О/Д-П від 11.12.2015 «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня» за підписом виконуючого обов'язки директора [PERSON]; скасувати наказ ДП «Підприємство Криворізької виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 80» № 66 о/с-П від 28.12.2015 «Про звільнення [PERSON]М.» за підписом виконуючого обовязки директора [PERSON]; зобовязати ДП «Підприємство Криворізької виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 80» поновити [PERSON] на посаді економіста з планування першої категорії планово-економічного відділу; визнати запис № 18 від 28.12.2016 у трудовій книжці [PERSON] про звільнення з посади економіста з планування першої категорії планово-економічного відділу недійсним; стягнути з ДП «Підприємство Криворізької виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 80» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2015 року по день поновлення її на посаді із розрахунку середньоденної заробітної плати за робочий день - 175 (сто сімдесят пять) грн. 00 коп. з урахуванням отриманих коштів у Криворізькому центрі зайнятості за період знаходження на обліку; зобовязати ДП «Підприємство Криворізької виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 80» провести нарахування за ЄСВ на грошову суму яка буде нарахована [PERSON], також провести відрахування за ЄСВ та усіх податків у фіскальну службу України з грошової суми, яка буде нарахована [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала в Державному підприємстві «Підприємство Криворізької виправної колонії Державної пенітенціарної служби у Дніпропетровській області №80» понад 2 роки, з яких з 04.09.2013 по 28.12.2015 на посаді економіста планово-економічного відділу. Наказом № 66 о/с-П від 28.12.2015 позивача звільнено з посади у звязку з відмовою від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним з наступних підстав. 13.10.2015 директором підприємства-відповідача було підписано наказ № 107 О\\Д-П «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня». Оскільки позивачка самостійно виховує малолітнього сина, вона вважала даний наказ незаконним, таким, що порушує її права. При цьому голова профспілкової організації підприємства, зазначила, що таке рішення суттєво вплине на незахищені верстви населення, в тому числі і на позивача. В протоколі зазначено, що з 13 грудня 2015 року працівники підприємства, які не мають спеціальних звань рядового та начальницького складу переходять на неповний робочий день (4 години в день); інспектору відділу кадрів підготувати відповідний наказ; питання щодо переведення інвалідів та матерів, які виховують дитину без батька відкласти до узгодження профкому підприємства з профкомом обласного правління. 16.10.2015 головним бухгалтером [PERSON], начальником виробничо-технічного відділу [PERSON], інспектором кадрів [PERSON] та бухгалтером [PERSON], був складений та підписаний Акт № 2 «Про відмову працівника від підпису про ознайомлення в наказі по підприємству №107 О/Д-П «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня». Вказаним актом зафіксовано, що позивач відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом, так як адміністрація підприємства обмежує її права, оскільки вона відноситься до соціально незахищених шарів населення, а саме, розлучена, та виховує дитину сама. Наказом № 128 О/Д-П «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня» від 11.12.2015, з 14.12.2015 для всіх працівників, що не мають спеціальних звань рядового та начальницького складу було встановлено неповний робочий день, та для позивача неповний робочий день встановлений з 16.12.2015. При ознайомлені з даним наказом позивач вказала, що незгодна на неповний робочий день як мати одиначка. 14.12.2015 до профспілкового комітету підприємства було направлено подання № 548-П «Про розгляд питання щодо звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України» за підписом виконуючого обовязки директора підприємства-відповідача [PERSON] За змістом подання, до 14.12.2015 позивач не надала до кадрової служби заяви про згоду або про відмову працювати в умовах неповного робочого дня. Тому, керівництво просило провести засідання профкому для обґрунтування звільнення останньої за п. 6 ст. 36 КЗпП України з її участю. За розглядом вказаного подання, 23.12.2015 на засіданні профспілкового комітету підприємства було прийнято постанову №1, якою відмовлено у наданні згоди керівництву відповідача на звільнення позивача на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Позивач продовжувала працювати на підприємстві, чекаючи висновку профспілкового комітету щодо правомірності дій керівництва відповідача. Звільнятися вона не збиралась, заяву про відмову від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці вона не надавала. Таким чином, її дії свідчили про бажання продовжити трудові відносини з підприємством. Однак, 28.12.2015, позивача викликали в кабінет директора підприємства і надали на ознайомлення наказ виконуючого обовязки директора підприємства-відповідача [PERSON] № 66 о/с-П «Про звільнення [PERSON]М.» за п. 6 ст. 36 КЗпПУ. Вважає, що в цьому випадку сталося незаконне звільнення саме з ініціативи роботодавця, так як своє бажання продовжувати працювати на підприємстві вона продемонструвала щоденним виконанням своїх посадових обовязків. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнений позов підтримала та просила його задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Додатково суду пояснила, що з 04.09.2013 працювала економістом на підприємстві відповідача. Прийшов лист по електронній пошті про те, що потрібно підвищити план роботи та продуктивність. На зборах колективу керівник зібрав співробітників та повідомив, що у звязку з тяжким становищем в державі та на підприємстві вони вимушені переходити на 4-х годинний робочий день. В протоколі № 12 від 13.10.2015 було вказано, що так як вона соціально незахищена особа (є матірю одиначкою), тому продовжує працювати як раніше 8 год. робочий день. 12.12.2015 [PERSON] повідомила, що не знає про її перехід на 4 годинний робочий день. Запропонувала їй суміщати роботу економіста та юриста. Однак вона написала відмову, так як не має юридичної освіти. Крім того, їй повідомили, що на подання до профсоюзу, останній відмовив у наданні згоди на її звільнення. Однак 28.12.2015 підприємство її звільнило. Зараз вона не працює, знаходиться на біржі, а у неї на утриманні знаходиться дитина 5 років. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, обґрунтовуючи мотивами його задоволення порушення відповідачем вимог Кодексу законів про працю України, умов колективного договору. Вказав, що директор колонії не мав права вирішувати питання про істотні зміни умов праці. Зазначив, що звільнення відбулося саме з ініціативи власника, а не із-за припинення трудового договору. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову з підстав вказаних в письмових запереченнях та їх доповнень (а.с. 36-40, 41-46). Суду пояснила, що 13.10.2015 на засіданні трудового колективу було прийнято рішення, що з 13.12.2015 підприємство переходить на 4 годинний робочий день. Позивачу запропонували працювати 8 годин на день за сумісництвом: 4 години економістом, та 4 години юристом з повною заробітною платою. Юридичної освіти у [PERSON] не має, а якщо її не влаштовує працювати юристом звільнити. Профсоюз був не проти переводу на 4 годинний робочий день. Звільнили позивача. У звязку з низькими показниками праці засуджених, керівництво підприємства - відповідача було вимушено винести наказ від 13.10.2015 № 107 О\\Д-П «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня». Позивачка відмовилась від його підписання, про що було складено акт № 2 «Про відмову працівника від підпису про ознайомлення з вказаним наказом». В подальшому наказом від 28.12.2015 позивачку було звільнено з посади економіста планово економічного відділу у звязку з із зміною істотних умов праці. Вважає, що положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України на позивача не поширюються, а тому просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Так як [PERSON] не надала заяву про звільнення за власним бажанням та не погодилась працювати (на посаді юриста) при змінених умовах праці, її було звільнено за власним бажанням у звязку з відмовою працювати. Представник відповідача [PERSON], заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що у звязку зі змінами у законодавстві України фінансовий стан підприємства суттєво знизився, тому для збереження грошових коштів перевели всіх на 4 годинний робочий день. Представник відповідача [PERSON], заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що у звязку з низькими показниками праці засуджених, керівництво підприємства - відповідача було вимушено винести наказ від 13.10.2015 № 107 О/Д-П «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня». Позивачка відмовилась від його підписання, про що було складено акт № 2 «Про відмову працівника від підпису про ознайомлення з вказаним наказом. В подальшому наказом від 28.12.2015 позивачку було звільнено з посади економіста планово економічного відділу у звязку з із зміною істотних умов праці. Вважає, що положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України на позивача не поширюються, а тому просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засідання пояснив, що з жовтня 2015 директор вирішив, що усе підприємство переходить на 4 годинний робочий день. Профком був проти. Директором було видано наказ, що перехід на 4 годинний робочий день є зміною істотних умов праці. Було вирішено, що соціально незахищені залишаться на 8 годинному робочому дні. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні пояснила, що на зборах трудового колективу вирішили, шо підприємство переходить на 4 годинний робочий день. Профсоюз в жовтні 2015 року на зборах не піднімав питання про незаконність звільнення осіб за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Доклад доцільності з фінансової сторони переходу на 4 годинний робочий день не проводився. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Наказом № 80 о/с П від 04.09.2013 [PERSON] була прийнята на посаду економіста планово-економічного відділу підприємства-відповідача, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с. 21 зворотній бік). Позивач [PERSON] має сина [PERSON], [INFO] (а.с. 24), якого виховує без батька (а.с. 22, 23), тобто має статус матері-одиначки. Протоколом № 12 засідання трудового колективу підприємства Криворізької виправної колонії УДПтСУ у Дніпропетровській області (№80) вирішено: з 13 грудня 2015 року працівники підприємства, які не мають спеціальних звань начальницького складу, переходять на неповний робочий день, а саме 4 години на день; інспектору групи по роботі з персоналом [PERSON], у звязку із суттєвими змінами підготувати відповідний наказ, та ознайомити кожного працівника під підпис; вирішення питання щодо соціально незахищених працівників, відкласти до узгодження захисту прав інвалідів та матерів які виховують дитину без батька, профкомом підприємства з профкомом управління ДптСУ в області (а.с. 96). Підставою для встановлення неповного робочого дня є зменшення обсягів роботи, що призвело до погіршення фінансового стану, збільшення збитків від виробничо-господарської діяльності, та на підставі розпорядження заступника начальника управління ДПтС України у Дніпропетровській області від 20.08.2015 315/7-5903/Е (а.с. 89), та з метою запобігання масовому звільненню працівників. 13.10.2015 директором підприємства-відповідача видано наказ №107 О/Д-П «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня», відповідно до якого позивачу [PERSON] також встановлено з 13.12.2015 неповний робочий день 4 години на день (а.с. 86). Відповідно до Акту № 2 від 16.10.2016 [PERSON] відмовилась від підпису про ознайомлення в наказі по підприємству від 13.10.2015 № 107 о/д П «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня», свою відмову мотивувала тим, що адміністрація підприємства обмежує її права, так як вона відноситься до соціально-незахищених шарів населення, а саме розлучена, та виховує дитину одна (а.с. 87). 04.12.2015 наказом № 60 о\\с П по особову складу призначено [PERSON] економіста з планування першої категорії планово - економічного відділу, виконуючою обовязки юрисконсульта юридичної групи з 04.12.2015, до укомплектування посади. Позивач зазначила на наказі, що не згодна, не може виконувати обвязки юрисконсульта через відсутність юридичної освіти (а.с. 90). З 14.12.2015 на підприємстві був встановлений для всіх працівників, які не мають спеціальних звань рядового та начальницького складу неповний робочий день наказом № 128 О/Д-П «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня» від 11.12.2015. Цим же наказом позивачу було встановлено неповний робочий день з 16.12.2015. При ознайомлені, остання вказала в наказі, що незгодна на неповний робочий день як мати одиначка (а.с. 91). 14.12.2015 до профспілкового комітету ДП «Підприємство Криворізької виправної колонії (№ 80) було направлено подання № 548-П «Про розгляд питання щодо звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України» за підписом виконуючого обовязки директора підприємства-відповідача [PERSON] За змістом подання, станом на 14.12.2015 від [PERSON] заява про згоду або відмову працювати в умовах неповного робочого дня, до групи по роботі з персоналом не надходила. З 14.12.2015 працівники підприємства працюють в умовах неповного робочого дня, а саме 4 години на день, що є змінами істотних умов праці. [PERSON] не забезпечена обсягом роботи, обумовленим в її посадових обовязках, та в зазначених умовах роботи, обумовленими в її посадових обовязках, та в зазначених умовах роботи підприємства немає переважного права у звязку із змінами в організації виробництва і праці. Підприємство перейшло на неповний робочий день, що є змінами істотних умов праці, [PERSON] не надала до кадрової служби заяви про згоду працювати в умовах неповного робочого дня. Тому, керівництво просило провести засідання профкому для обґрунтування звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України з її участю (а.с. 16-17). За розглядом вказаного подання, 23.12.2015 на засіданні профспілкового комітету підприємства було прийнято постанову №1, якою відмовлено у наданні згоди керівництву відповідача на звільнення [PERSON] на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 18). 28.12.2015 видано наказ про звільнення № 66 о/с-П по особовому складу, яким звільнено [PERSON] згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 92). 11.01.2016 на засіданні профспілкового комітету підприємства було прийнято постанову №1, якою визначено: керівництвом підприємства Криворізької виправної колонії (№ 80) порушено п.6.1.10 колективного договору в частині узгодження з профспілковою стороною будь-яких змін тривалості робочого дня (тижня), режиму праці, запровадження нових режимів роботи на підприємстві; вважати неправомірним звільнення [PERSON] економіста планово-економічного відділу, проти чого адміністрації підприємства профспілковим комітетом було надано постанову №1 від 23.12.2015; вказане рішення, яке значиться у постанові № 1 від 23.12.2015 свідчить про те, що профспілковий комітет не згоден на зміну істотних умов праці, а саме на встановлення на підприємстві з 13.12.2015 неповного робочого дня - 4 години на день. Отже, профспілковий комітет робить вимогу скасувати накази №107 О/Д- П від 13.10.2015 «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня» та наказ №128 О/Д-П від 11.12.2015 «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня» (а.с. 19). Згідно листа Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 10-984-16/0-608 від 25.08.2016, в управління ДПтС України у Дніпропетровській області відсутні відомості про видання [PERSON] пенітенціарною службою України наказів про зміну істотних умов виробництва та праці у період з 01.01.2014 по 01.08.2016 у Державному підприємстві «Підприємство Криворізької виправної колонії управління ДПтС України у Дніпропетровській області (№80)» (а.с. 177). Відповідно до ст.ст. 10, 12, 13, 18 Кодексу законів про працю України встановлено: - колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів, - колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони, - у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; - забезпечення продуктивної зайнятості; - нормування і оплати праці; - режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; - положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обовязковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. При встановленні персоналу підприємства неповного робочого дня шляхом видання відповідних наказів № 107 О/Д-П від 13.10.2015 та №128 О/Д-П від 11.12.2015, директором підприємства, було порушено норми п.6.1.10 колективного договору в частині узгодження з профспілковою стороною будь-яких змін тривалості робочого дня (тижня), режиму праці, запровадження нових режимів роботи на підприємстві, що тягне за собою скасування даних наказів. Твердження відповідача, що профспілковий комітет не заперечував проти введення неповного робочого дня, оскільки на зборах трудового колективу були присутні представники профспілки, а потім в подальшому працівники написали заяви про згоду на неповний робочий день (103, 104, 105), суд не приймає до уваги виходячи з такого. Під час зборів трудового колективу виступила голова профкому [PERSON], яка зазначила, що на підприємстві працюють соціально незахищені працівники і перехід на умови роботи 4 години на день, несприятливо відобразиться на їх достатку, тому профспілка не дасть згоди на обмеження прав вищезазначених працівників (а.с. 96). Написання заяв на згоду переведення на неповний робочий день, працівниками, які є членами профсоюзу, не є тотожним узгодженню з профспілковою стороною будь-яких змін тривалості робочого дня (тижня), режиму праці, оскільки це має інший процесуальний порядок та передбачає засідання профсоюзного комітету із фіксуванням результатів шляхом складання протоколу. Також, в управління ДПтС України у Дніпропетровській області відсутні відомості про видання [PERSON] пенітенціарною службою України наказів про зміну істотних умов виробництва та праці у період з 01.01.2014 по 01.08.2016 у Державному підприємстві «Підприємство Криворізької виправної колонії управління ДПтС України у Дніпропетровській області (№80)» (а.с. 177). Крім того, суд враховує, що лист заступника начальника управління [PERSON] з вимогою нараховувати фонд заробітної плати працівникам промислово-виробничого персоналу у розмірі не вищому ніж 30 відсотків від очікуваного обсягу виготовленої продукції, не має жодного штампу чи печатки, тому не може бути визнаний допустимим доказом (а.с. 89). В звязку з чим, суд приходить до обґрунтованого висновку, що на підприємстві відповідача не відбулося змін в організації виробництва і праці. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці. Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у звязку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. В наказах відповідача № 107 О/Д-П від 13.10.2015 та №128 О/Д-П від 11.12.2015 про майбутні зміни в організації виробництва і праці в Державному підприємстві «Підприємство Криворізької виправної колонії управління ДПтС України у Дніпропетровській області (№80)», в зв'язку з якими закон допускає зміну істотних умов праці, і про проведення яких відповідач мав би попередити позивача в визначений законом строк, не вказано. Відповідна правова позиція висловлена постановою Верховним Судом України у справі за № 6-2748цс15 від 23.03.2016, відповідно до якої: зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Поміж іншого, керівником відповідача 04.12.2015 видано наказ № 60 о\\с-П по особовому складу, яким призначено [PERSON] економіста з планування першої категорії планово-економічного відділу, виконуючою обовязки юрисконсульта юридичної групи з 04.12.2015, до укомплектування посади (а.с. 90), при цьому керівництво було обізнано, що остання не має юридичної освіти, а відповідно до посадової інструкції юрисконсульта юридичної групи кваліфікаційною вимогою юрисконсульта є: повна базова або неповна вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста, бакалавра, молодшого спеціаліста за напрямком підготовки: право (правознавство), що свідчить про спробу призначити позивача на посаду, яку вона завідомо не має права займати, що в подальшому потягне за собою її звільнення. До наказів про внесення змін до Положення про преміювання керівного складу № 202, про преміювання №233, №277, №346, №408 суд відноситься критично, оскільки вони не оспорюються позивачем та фактично не впливають на зміну в організації виробництва (а.с. 47-48, 50, 51, 52, 53). Відповідно до витягу з наказу про організаційно штатні питання по установах виконання покарань,їх підприємствах та слідчих ізоляторів управління Державної пенітенціарної служби у Дніпропетровській області, № 490 від 12.07.2012 комплектування посад персоналу установ виконання покарань та слідчих ізоляторів управління ДПтС у Дніпропетровській області здійснювати у межах фонду оплати праці, передбаченого у кошторисах на поточний рік, підприємств цих установ у межах фінансових можливостей підприємств (а.с. 55), штат працівників на підприємстві відповідача був затверджений в додатку № 21 до наказу № 490 (а.с. 56-60). В протоколі № 1 засідання трудового колективу підприємства від 14.01.2016 щодо підведення підсумків роботи підприємства за 2016 рік, в якому відображені проблеми підприємства, а саме: бездіяльність відповідальних осіб по усуненню недоліків, виявлених в результаті комплексної перевірки від 22.10.2015, невідповідність обємів виконаних робіт із завищеною кількістю виведених в промзону засуджених, нераціональна витрата електричної енергії в порівняні з випуском готової продукції, необхідності використання компресору значно меншої потужності, та вирішили організувати випуск продукції, контроль по виводу засуджених у промислову зону, придбати компресор меншої потужності (а.с. 98). З аналізу даного протоколу засідання вбачається, що на підприємстві не було змін в організації виробництва і праці, а проблемні питання повязані з організацією та контролем діяльності засуджених в промзоні, нераціональною витратою електричної енергії. Суд не приймає до уваги твердження позивача, що її звільнено з ініціативи власника та при цьому необхідно застосовувати ст. 184 КЗпП України та погодити її звільнення з профспілковим комітетом, оскільки звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, припинення трудового договору без врахування гарантій, передбачених ст. 184 КЗпП України в даному випадку можливе. Однак, відповідачем не надано жодних доказів у підтвердження змін в організації виробництва і праці, в звязку з чим, накази про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня є незаконними та, як наслідок, тягнуть за собою незаконність наказу про звільнення позивача. Оскільки, в силу ст. 11 ЦПК України, суд повинен розглядати цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, тому суд приходить до висновку, що накази №107 О/Д- П від 13.10.2015 «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня» та №128 О/Д-П від 11.12.2015 «Про встановлення персоналу підприємства неповного робочого дня» підлягають скасуванню в частині щодо [PERSON] Таким чином суд вважає, що відповідач [PERSON] підприємство «Підприємство Криворізької виправної колонії управління ДПтС України у Дніпропетровській області (№80)», не мав правових підстав для припинення трудового договору з позивачем [PERSON] на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і позивач [PERSON] має бути поновлена на роботі. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Зі змісту постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 18) слідує, що звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. Поновлення працівника на рівнозначній посаді не допускається. З огляду на викладене суд приходить до переконання, що позивача [PERSON] має бути поновлено на попередній посаді економіста з планування першої категорії планово-економічного відділу Державного підприємства «Підприємство Криворізької виправної колонії управління ДПтС України у Дніпропетровській області (№80)». Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Крім того, положеннями розділу ІІІ наведеного Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню при обчисленні середнього заробітку як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] посадовий оклад останньої складав 3606 грн. та відповідно середньоденна заробітна плата останньої складає 175 грн. Судом встановлено, що вимушений прогул [PERSON] тривав з 29.12.2015 по 02.12.2016, що становить 234 робочих днів. При цьому, слід врахувати, що [PERSON] з 25 січня 2016 року зареєстрована як безробітна в Криворізькому міському центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю (а.с. 188). Таким чином відповідач зобовязаний перерахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2015 року по день поновлення [PERSON] на посаді із розрахунку середньоденної заробітної плати за робочий день - 175 (сто сімдесят пять) грн. 00 коп. з урахуванням отриманих коштів у Криворізькому центрі зайнятості за період знаходження на обліку та провести нарахування за ЄСВ на грошову суму яка буде нарахована [PERSON], також провести відрахування за ЄСВ та усіх податків у фіскальну службу України з грошової суми, яка буде нарахована останній. На підставі викладеного,

Outcome: partial