Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

18 березня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову, з урахуванням уточненої позовної заяви від 27.03.2019 року, зазначила, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2007 року за [PERSON] визнано право власності на самовільно зведені будівлі: жилий будинок літ.А-2 загальною площею 806,6 кв.м., жилою площею 369,9 кв.м., вбиральня літ.Б, сарай літ.В та споруди № 1-9, І, що розташовані на земельній ділянці площею 875 кв.м. по [ADDRESS] . Додатковим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03.04.2008 року за позивачем визнано право власності на жилий будинок [ADDRESS] . [PERSON] своєчасно не звернулась до ДБТІ з реєстрацією за нею права власності на вказаний житловий будинок. В подальшому позивачу стало відомо, що 09.07.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено іпотечний договір № 014/3172/50898/82/841, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М., за умовами якого іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку банку домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] . Після нотаріального посвідчення іпотечного договору до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було внесено запис про іпотеку та про обтяження. 12 грудня 2011 року рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/3172/50898/82 від 01.02.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 014/3172/50898/82/841 від 09.07.2008 року в сумі 3 337 658,70 грн., а саме на домоволодіння за адресою [ADDRESS] . В подальшому відбулося відступлення права вимоги за іпотечним договором, та новим іпотекодержателем стала [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеного між ТОВ «СВ Фінанс» та [PERSON] 19 грудня 2016 року [PERSON] зареєструвала за собою право власності на вказаний житловий будинок, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис № 18158743. Позивач вважає, що іпотечний договір та договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором мають бути визнані недійсними, оскільки на момент укладення іпотечного договору від 09.07.2008 року [PERSON] не була власником зазначеного домоволодіння. З урахуванням викладеного, позивач просить суд: - визнати недійсним Іпотечний договір № 014/3172/50898/82/841, який укладений між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 09.07.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2605; - визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та [PERSON] від 18.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1847;. - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про іпотеку за номером 18159479 від 09.07.2008 року; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про обтяження за номером 18159729 від 09.07.2008 року; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про право власності за номером 18158743 від 19.12.2016 року. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 08 квітня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі, визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Встановлено відповідачам строк на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідачі про розгляд судом справи повідомлялися належним чином, відзиву на позовну заяву не надали. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.11.2007 року у справі № 2-4346/07 за [PERSON] визнано право власності на самовільно зведені будівлі: жилий будинок літ.А-2 загальною площею 806,6 кв.м., жилою площею 369,9 кв.м., вбиральня літ.Б, сарай літ.В та споруди № 1-9, І, що розташовані на земельній ділянці площею 875 кв.м. по [ADDRESS] . Додатковим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03.04.2008 року у справі № 2-1054/08 за [PERSON] визнано право власності на жилий будинок літ.А-2 загальною площею 806,6 кв.м., жилою площею 369,9 кв.м., вбиральня літ.Б, сарай літ.В та споруди № 1-9, І, що розташований на земельній ділянці площею 875 кв.м.№ 106 по [ADDRESS] . Вказане рішення суду набрало законної сили 15.04.2008 року. 09 липня 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було укладено іпотечний договір № 014/3172/50898/82/841, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М., за умовами якого іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку банку домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] , та складається з: А-2 житловий будинок, Б вбиральня, сарай, 1-9, І споруди, земельна ділянка площею 875 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2605. Згідно п.2.1 договору, іпотека відповідно до цього договору забезпечує повне виконання грошових зобов`язань [PERSON] , що випливають та/або виникнуть у майбутньому з кредитного договору № 014/3172/50898/82 від 09 липня 2008 року, а також з будь-яких змін до нього. На підставі вказаного, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було внесено запис про іпотеку № 18159479 від 09.07.2008 року, а також запис про обтяження № 18159729 від 09.07.2008 року, вид обтяження - заборона на нерухоме майно, підстава виникнення обтяження: договір іпотеки, серія та номер ВКМ 838604-838607, виданий 09.07.2008, видавник Хомич О.М., приватний нотаріус ДМНО, реєстр № 2605. Також в матеріалах справи наявний Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 18 листопада 2016 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «СВ Фінанс» (первісний іпотекодержатель) та [PERSON] (новий іпотекодержатель), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1847. Відповідно до п.1.1 вказаного договору, у зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 18 листопада 2016 року за кредитним договором № 014/3172/150898/82 від 09.07.2008 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є первісний кредитор) та позичальником [PERSON] , первісний іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за іпотечним договором, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2605. Відповідно до п.1.3 договору, предметом іпотеки за іпотечним договором, право вимоги за яким відступається за цим договором, є: нерухоме майно - домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , земельна ділянка площею 875 кв.м. 19 грудня 2016 року [PERSON] зареєструвала за собою право власності на вказаний житловий будинок, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис № 18158743. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення Іпотечного договору № 014/3172/50898/82/841 від 09.07.2008 року [PERSON] не була власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] , оскільки право власності на вказане домоволодіння було визнане за позивачем рішенням суду від 03.04.2008 року, яке не було скасовано та набуло законної сили 15.04.2008 року. Відповідно до ч.4,5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, за допомогою яких слід оцінювати відповідність втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого Протоколу, якщо б хоча одного критерію не буде додержано. З урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого Протоколу та згідно із засадами українського цивільного законодавства припинення права власності особи на майно допустиме тільки з підстав, чітко визначених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість доводів позивача та наявність підстав для визнання недійсним іпотечного договору № 014/3172/50898/82/841 від 09.07.2008 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , а також договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та [PERSON] від 18.11.2016 року, як такого, що є похідним від вищеназваного іпотечного договору. Відповідно, мають бути скасовані і записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, внесені на підставі вказаних правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У свою чергу, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і неможливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Указана позиція викладена у постанові Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved