Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

17 січня 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що він відповідно до рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 27 вересня 2010 року є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є його дочкою, яка зареєстрована в спірному будинку з 08.09.1995 року. У січні 1998 року відповідач добровільно залишила спірний будинок, забравши всі свої речі, з того часу не цікавиться спірним будинком та не сплачує комунальні послуги, а в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку. З боку позивача ніяких перешкод не чинилось щодо користування спірним будинком. Тому позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, причин неявки суд не повідомила, хоча про день а час розгляду справи повідомлена належним чином, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу відповідно до статті 224 ЦПК України з проведенням заочного розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON] належить будинок [ADDRESS] на підставі рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 27 вересня 2010 року (а. с. 6). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 29474623 від 29.03.2011 року, житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] (а. с. 7). Відповідно до технічного паспорту, виданого КП БТІ м. Донецька 10 грудня 2010 року, житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 27 вересня 2010 року (а. с. 12-15). Наполягаючи на позові позивач пояснив, що відповідач в спірному будинку не проживає з січня 1998 року. Її місце проживання йому невідомо, а зі спірного будинку добровільно виселилась, забравши всі свої речі, жодних витрат по утриманню будинку відповідач не несе. На підтвердження того факту, що відповідач не проживає в спірному будинку позивачем було надано акт про не проживання від 13 січня 2014 року (а. с. 11). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач не проживає в спірному будинку. Сварок з приводу неможливості вселення та проживання ніколи не бачили. В спірному будинку проживає позивач разом із дружиною та сином. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Так відповідачем на виконання вимог вказаної статті не надано жодного доказу, які б обґрунтовували неможливість визнання її такою, що втратила право користування спірним будинком. Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] з січня 1998 року у спірному будинку не проживає, добровільно залишила це помешкання, забравши усі свої речі. Тобто, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у спірному будинку, дійсно перешкоджає позивачу здійснювати його право власності, а позивач має право вимагати усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі ст. ст. 383, 405 ЦК України,

Outcome: approved