Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

17.11.2021 року адвокат Нечай О. Д. в інтересах [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа [PERSON] , в якій просить видати щодо [PERSON] на 6-ти місячний строк, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити наближатися на відстань ближче ніж на 100 метрів до місця проживання ( [ADDRESS] ), роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] ; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обґрунтовуючи свою заяву зазначила, що вона та [PERSON] з жовтня 2020 року по жовтень 2021 року проживали спільно. З 04.10.2021 року стосунки розірвані, спільне проживання припинено. Проте [PERSON] не залишає її у спокої та завдає моральних, душевних страждань їй та її родичам. Переслідує її біля місця її проживання та роботи; погрожує та вимагає гроші у неї та її батьків; створює аккаунти в соціальних мережах з метою шантажу, виставляючи у публічний доступ фото інтимного характеру заявниці та дані про її засоби зв`язку; намагається зв`язатись з нею через її подруг та близьке оточення, через, що вона зверталась до правоохоронних органів. Однак звернення заявника до поліції жодним чином не припинило протиправні дії [PERSON] . У судовому засіданні заявниця та її представник вимоги заяви підтримали, просили про задоволення вимог з підстав зазначених у ній. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні просив в задоволенні заяви про встановлення обмежувального припису відмовити, зазначивши, що погрози з його сторони відсутні, намагався вийти з заявницею на контакт, щоб помиритись. Також зазначив, що він не застосовує до заявниці будь-яке насильство. Ухвалою від 17.11.2021 відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду. Заслухавши заявницю та її представника, заінтересовану особу дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Норми статей 1, 3, 4, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачають, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, серед іншого, ґрунтується на засадах гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. До спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа по справі перебували у стосунках з жовтня 2020 року по жовтень 2021 року та проживали спільно. З жовтня 2021 року стосунки розірвані, спільне проживання припинено. Між заявником [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] існують неприязні відносини. Заявниця стверджує, що незважаючи на розірвання стосунків, [PERSON] продовжує переслідувати її, завдає моральних та душевних страждань їй та її родичам, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. На підтвердження зазначеного, заявником надано до суду: Направленням № 7 від 10.11.2021 року виданим Миколаївським міським центром соціальних служб підтверджується, що Заявник є особою, яка постраждала від психологічного насильства з боку [PERSON] . Також в даному направленні зазначено, що Заявник відвідує психолога Миколаївського міського центру соціальних служб та потребує психологічної підтримки. Крім того, Заявник неодноразово зверталася в поліцію із заявами про вчинення домашнього насильства, а також відповідне звернення було направлено до міського голови Сенкевича А.Ф . Листом № 17583/50 від 08.11.2021 року Миколаївське районне управління ГУНП у Миколаївській області повідомило, що з [PERSON] проведено профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення ним протиправної поведінки. Листом № 17816/50 від 12.11.2021 року Миколаївське районне управління ГУНП у Миколаївській області повідомило, що в зібраних матеріалах відсутній склад кримінального чи адміністративного правопорушення, а містяться ознаки цивільно-правових відносин, які не віднесені до компетенції правоохоронних органів. Листом від 03.11.2021 р. № К-6350-1/з виконавчий комітет Миколаївської міської ради повідомив, що для розгляду, перевірки фактів та вжиття відповідних заходів заяву громадянки [PERSON] щодо можливих протиправних дій надіслано до ГУНП у Миколаївській області. Отже, проведеними правоохоронними органами перевірками не встановлено в діях [PERSON] ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, а факт проведення правоохоронцями профілактичної бесіди не може свідчити про систематичне насильство з його боку щодо заявника. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши надані докази, суд вважає, що заява [PERSON] про видачу обмежувального припису не підлягає задоволення, оскільки у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення [PERSON] фізичного, економічного та психологічного насильства стосовно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення [PERSON] домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed