Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

18 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], просила суд постановити рішення, яким визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що вона - позивач, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.12.1997 р. вона є власником ? частини квартири [ADDRESS], ? частина належить [PERSON] який є сином позивачки, ? частина належала матері позивачки [PERSON], яка померла [INFO] і відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, власником належної [PERSON] частини квартири стала позивачка, ? частина належала відповідачу [PERSON], який відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 13.03.2017 р. продав належну йому частину квартири позивачці. Однак, хоча відповідач [PERSON] в вказаній квартирі не проживав ще з 2012 р., але і після оформлення договору купівлі-продажу частини квартири жодний дій необхідних для зняття з реєстраційного обліку в вказаній квартирі не вчинив. Зазначає, що відповідач з 2012 р. спірною квартирою не цікавиться, не несе витрати по сплаті комунальних послуг, речей відповідача в квартирі немає. Враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 317, 319, 383, 346, 391, 495 ЦК України та ст.ст. 71, 72 ЖК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві. Вказувала, що вона колишня дружина відповідача, зазначала, що відповідач фактично виїхав з вказаної квартири ще в 2012 р., забрав всі свої речі, жодним чином квартирою не цікавився, тільки в телефонних розмовах постійно наполягав на тому, щоб позивач викупила у нього належну йому ? частину квартири, і коли в березні 2017 р. договір купівлі-продажу частини квартири було оформлено відповідач хоча і договором йому було визначено термін для зняття з реєстраційного обліку однак жодних дій для виконання умов договору не вчинив. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. З-я особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву з проханням розгляду справи в його відсутності, що суд з урахуванням думки учасників судового розгляду вважає за можливе. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.12.1997 р. позивач є власником ? частини квартири [ADDRESS], ? частина належить [PERSON] який є сином позивачки, ? частина належала матері позивачки [PERSON], яка померла [INFO] і відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, власником належної [PERSON] частини квартири стала позивачка, ? частина належала відповідачу [PERSON], який відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 13.03.2017 р. продав належну йому частину квартири позивачці. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 26 вересня 2012 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відсутність відповідача за місцем реєстрації підтверджується актами про відсутність особи за місцем реєстрації з якого вбачається, що відповідач в квартирі [ADDRESS] не проживає протягом багатьох років, його речей в квартирі немає. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] вказували суду на те, що є друзями родини позивачки, добре знають її сім'ю, і можуть стверджувати, що з 2012 р. відповідач, в квартирі [ADDRESS] не проживає, квартиру залишив добровільно, жодних речей відповідача в квартирі немає. Також свідок [PERSON] вказувала суду, що в 2014 р. була свідком того, як відповідач вимагав від позивачки викупити належну йому частину спірної квартири. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved