Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

18 листопада 2013 року [PERSON] звернувся до Золочівського районного суду Харківської області із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] за набувальною давністю. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що [PERSON] на праві власності належав вказаний житловий будинок, 1/3 частина якого на підставі свідоцтва про право власності, 1/3 частина в порядку спадкування після смерті [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майна, 1/3 частина в порядку спадкування після смерті [PERSON], спадок після якого було прийнято фактично. Позивач зазначає, що, починаючи з 15 вересня 2003 року [PERSON] надала свою згоду на проживання його у даному будинку, одночасно вони домовилися, що після оформлення всіх правовстановлюючих документів на будинок вони нотаріально посвідчать договір про відчуження майна. На неодноразові прохання позивача з'явитися для оформлення тих чи інших документів [PERSON] не реагувала, через похилий вік та постійні хвороби, а згодом [INFO] року померла. В даний час єдиним спадкоємцем померлої є її племінниця, відповідач по справі [PERSON], яка при йняла спадщину, але не бажає оформлювати спірний будинок, оскільки вважає, що спадкодавця подарувала його позивачу. Таким чином, на думку позивача, він набув право власності на спірний будинок, оскільки безперервно та відкрито володіє ним на протязі останніх 10 років. В судове засідання сторони не з'явилася, позивач надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача надав заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, також просив справу розглядати за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наданих суду копій свідоцтва про право власності, технічного паспорту, свідоцтва про права на спадщину житловий будинок [ADDRESS] належав на праві приватної власності по 1/3 частині [PERSON], [PERSON], [PERSON], після смерті [PERSON] її долю успадкувала її донька [PERSON] (а.с. 6, 7, 8-10). [INFO] року у віці 68 років помер [PERSON], про що Світличненською сільською радою Золочівського району Харківської області 03 грудня 1999 року в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис №18 та видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.11). [INFO] року померла [PERSON], про що Світличненською сільською радою Золочівського району Харківської області 03 грудня 1999 року в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис №03. Як вбачається з наданих суду довідок Світличненської сільської ради Золочівського району Харківської області поховання [PERSON] здійснила [PERSON], яка прийняла спадщину фактично, вступивши в управління майном. Золочівською державною нотаріальною конторою Харківської області після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу №242/2010 (а.с.12,13,15,16). Своєю довідкою Світличненська сільська рада Золочівського району Харківської області засвідчила, що [PERSON] дійсно проживає без реєстрації в будинку [ADDRESS] (колишній номер по [ADDRESS] )з 15 вересня 2003 року і по теперішній час. За час проживання проводив у будинку ремонт, сплачує за комунальні послуги та користується земельною ділянкою, дана обставина також підтверджується актом складеним депутатом тієї ж сільради Щеголевим Л.Н. та [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.20,21). При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст.ст. 15, 1223,1268,1269, 1261-1265, 1270 ЦК України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями ч. 2 ст. 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтями 1268, 1269 ЦК України обумовлюється, прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Всупереч положенням наведених статей суду не надано належних та допустимих доказів, того, що на момент смерті [PERSON] вона була єдиним власником спірного будинку, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про перехід до [PERSON] права власності на 1/3 частину будинку, що належала [PERSON] Разом з тим, не доведеною суд вважає також і ту обставину, що саме [PERSON] є спадкоємицею померлої [PERSON], оскільки, поховання особи спадкодавця не свідчить про те, що остання є спадкоємицею та не засвідчує прийняття спадщини, відповідно до положень ЦК України, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин - 30 січня 2010 року. Фактичне прийняття спадщини шляхом вступу у володіння спадковим майном, діючим законом не передбачено. Відповідно до наведених положень закону для прийняття спадщини, спадкоємець або має проживати разом із спадкодавцем на момент його смерті або має подати відповідну заяву до нотаріальної контори. З наданого суду витягу зі спадкового реєстру (спадкова справа №242/2010) неможливо встановити чи було подано відповідну заяву, якщо так то ким. Крім того, стаття 344 ЦК України, регламентує набуття права власності за набувальною давністю, та особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Водночас, в розумінні положень наведеної статті володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Мотивуючи свої вимоги позивач вказує, що набув права власності на спірний будинок через те, що більше 10 років, з 15 вересня 2003 року відкрито володіє даним майном, вказуючи, що колишній власник [PERSON] погодилася, щоб він проживав у будинку, ще до оформлення відповідного правочину, але за 7 років вони так і не уклали відповідну угоду на відчуження майна через те, що [PERSON] хворіла та врешті решт померла. Таким чином, не можна погодитися з твердженням позивача про добросовісність його володіння, оскільки йому було відомо про наявність власника спірного майна, в зв'язку з чим не можна сказати, що він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Враховуючи наведене, суд доходить висновку про не обґрунтованість вимог позивача та відмовляє у задоволенні позову. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, відповідно до положень ст.88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed