Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

19.07.2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИК ПЛЮС» /далі Товариство/ про поновлення на роботі на посаді головного інженера , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 2000 грн. Вказує, що 21.06.2016 р. був звільнений з вказаної просади за ст.36 ч.1 КЗпП України за згодою сторін, але згоди позивача на таке звільнення не було, 21.06.2016 р. за розпорядженням директора [PERSON] позивача не допустили на територію Товариства. Домовленість про звільнення була з датою звільнення 27.06.2016 р., що зафіксовано резолюцією директора на його заяві про звільнення. Оскільки він бажав звільнення з 27.06.2016 р., то незаконним звільненням з 21.06.2016 р. були порушені його законні права, він підлягає поновленню на роботі, зі стягненням середнього заробітку, та відшкодуванням моральної шкоди. В судовому засідання позивач [PERSON] позов підтримав. Представник Товариства [PERSON] проти позову заперечував, вважає позов безпідставним, звільнення позивача законним. Вказує, що угода сторін про звільнення дійсно була досягнута, позивач бажав такого звільнення, тому права [PERSON] звільненням з 21.06.2016 р. раніше обумовленого строку, не були порушені. Законне звільнення не дає позивачу підстав для поновлення на роботі, та стягнення середнього заробітку і моральної шкоди згідно ст.ст.235, 237-1 КЗпП України. Стосовно зміни часу звільнення, то відповідач згоден на виплату середнього заробітку з 21.06. по 27.06.2016 р. зі зміною формулювання часу звільнення позивача. Третя особа директор Товариства [PERSON], опитаний як свідок за згодою, вказував, що дійсно з [PERSON] який подав заяву про звільнення 10.06.2016 р. була досягнута домовленість про його звільнення з 27.06.2016 р. Вказаний строк був приблизним і залежав від здачі позивачем матеріальних цінностей та фінансів, відповідно підписання обхідного листа. Позивач цінності здав раніше 21.06.2016 р., тому він і видав наказ про звільнення. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає що в позов слід задовольнити частково, в в частині позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити з наступних підстав. Згідно ст.10, 60 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено поясненнями сторін, наказом від 21.06.2016 р.№126-к а.с.32-33, що [PERSON]звільнено з 21.06.2016 р. з посади головного інженера Товариства за ст.36 п.1 КЗпП України за угодою сторін. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є угода сторін. Судом встановлено, що 10.06.2016 року позивач подав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 27.06.2016 р. На цій заяві міститься резолюція директора Товариства «узгоджено» від 10.06.2016 р. Та міститься резолюція директора «не заперечую звільнити за згодою сторін з 21.06.2016 р.» а.с.31. Вказані обставини крім позивача [PERSON] підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] Обхідний лист підписаний працівниками Товариства та директором 21.06.2016 р. а.с.34. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Як видно з аналізу зазначених доказів, відсутня згода [PERSON] на анулювання попередньої домовленості про звільнення за угодою сторін з 27.06.2016 р. на 21.06.2016 р. Рішення про зміну дати звільнення прийнято директором Товариства одноособово. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, щодо звільнення працівника з підстав передбачених ст.36 п.1 КЗпП України можливе при взаємній згоді як власника підприємства, так і працівника. Згідно ст.235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу…працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Таким чином слід визнати незаконним та скасувати наказ Товариства №126-к від 21.06.2016 р. про звільнення [PERSON] з посади головного інженера з 21 червня 2016 р., змінивши лише дату звільнення. Слід вважати позивача звільненим з 27 червня 2016 р. за згодою сторін за ст.36 ч.1 КЗпП України. Встановлено що про звільнення на вказаних підставах та у вказаний строк сторони досягли домовленості, саме звільнення з підстав ст.36 п.1 КЗпП України є законним за бажанням працівника, тому відсутні підстави як для поновлення на роботі, так і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень ч.1-2 ст.235 КЗпП України. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки позивач був звільнений раніше обумовленого строку, всупереч домовленості, мало місце порушення його законних прав. Враховуючи незначний термін порушення строку звільнення, при законності самого звільнення, та додаткові зусиллі позивача у звязку з цим, суд вважає можливим позов в цій частині задовольнити частково, та стягнути з Товариства на користь позивача 500.00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, позов задоволено частково, згідно ст.81, 88 ЦПК України з Товариства слід стягнути 551,20 грн. судового збору на користь держави. На підставі ст.ст.36 п.1, 235 КЗпП України,

Outcome: partial