Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

18.10.2018 р. [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд встановити факт проживання з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з травня 2008 року до 20.08.2015 року та поділити між нею та [PERSON] в рівних частинах майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири. Не погоджуючись з позовними вимогами [PERSON] , 04 лютого 2019 року відповідач [PERSON] під час підготовчого засідання подав відзив на позов, в якому просив суд у позовних вимогах позивачки відмовити повністю посилаючись на те, що з позивачкою проживав однією сім`єю та вів спільне господарство як подружжя лише з 2010 року і до офіційного укладення шлюбу між ними 20 серпня 2015 року, а також на те, що спірну квартиру придбав за власні кошти, в результаті чого, остання, на думку відповідача, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям. У подальшому, вже під час судового розгляду справи по суті, відповідачем [PERSON] суду наданий змінений відзив. В даному відзиві відповідач просить не брати до уваги доводи, викладені в попередньому відзиві, оскільки останній був написаний в юридичній консультації не відповідачем особисто, а з його слів, в зв`язку з чим первинний відзив містить багато розбіжностей з дійсним станом речей. В зміненому відзиві відповідач зазначив, що з позивачкою почав спільне проживання з 25.11.2013 року, та що до цього часу ним згідно вимог договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48, 4 кв.м., серія та номер 11560Г, самостійно було сплачено першу частину вартості майнових прав у розмірі 170497,5 гривень в період з 04.07.2011 року по 04.10.2011 року та в подальшому другу частину вартості майнових прав в розмірі 88 806,38 грн. за рахунок грошових коштів позичених у [PERSON] Позивач [PERSON] сповіщена про розгляд справи належним чином, в судове засідання не з`явилась. Представник позивача - адвокат Згода О.О. в судове засідання з`явився, позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явився, позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстав викладених у зміненому відзиві. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, пояснення учасників процесу по суті справи, покази свідків, доводи, викладені позивачкою в позовній заяві, відповідачем в первісному та зміненому відзивах та пояснення на них позивачки, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В період з травня 2008 року по 20 серпня 2015 року позивачка з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство як подружжя. 20 серпня 2015 року між позивачкою та відповідачем зареєстрований офіційний шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 20.08.2015 року, актовий запис № 1244, від спільного проживання однією сім`єю мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . В період спільного проживання однією сім`єю до офіційної реєстрації шлюбу між відповідачем [PERSON] та забудовником ТОВ «Руніком Стройінвест» 29.07.2011 року укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48, 4 кв.м., серія та номер [NUMBER] Г, право власності на яку відповідачем зареєстровано 15.11.2016 року. У вказаній квартирі позивачка спільно з відповідачем та їх донькою проживала з зими 2013 року до 01.08.2018 року, де вели спільне господарство як подружжя до офіційної реєстрації шлюбу, а в подальшому, перебуваючи в офіційно зареєстрованому шлюбі. Суд дійшов висновку, що позивачка з відповідачем проживали однією сім`єю без укладення шлюбу з травня 2008 року по 20.08.2015 року. Вказане доведено показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги та дали наступні показання: [PERSON] - дала показання про те, що позивачка разом з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство як подружжя за адресою: [ADDRESS] з травня 2008 року. [PERSON] - дала показання про те, що позивачка разом з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство як подружжя з 2012 року до зими 2013 року за адресою: [ADDRESS] , а також підтвердила факт спільного ведення ремонтних робіт в спірній квартирі та факт спільного переїзду у вказану квартиру позивачки разом з відповідачем та подальшого їх спільного в ній проживання як подружжя. [PERSON] - підтвердив факт спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства як подружжя позивачки [PERSON] з відповідачем [PERSON] весь період їх спільного проживання як подружжя до укладення шлюбу починаючи з травня 2008 року до офіційного укладення шлюбу 20.08.2015. [PERSON] - підтвердила факт спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства як подружжя позивачки з відповідачем за адресою: [ADDRESS] з травня 2008 року до офіційного укладення шлюбу 20.08.2015. Факт спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача з 2010 року до офіційного укладення шлюбу 20.08.2015 підтвердив також сам відповідач у відзиві, наданому суду в процесі підготовчого судового засідання та підтвердив своїми поясненнями, даними в процесі розгляду справи. Суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені у зміненому відзиві, наданому суду в процесі судового розгляду справи, оскільки вони не підтвердженні жодними доказами та, на думку суду, надані з метою введення суду в оману та уникнення відповідачем поділу спірного майна. Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Судом також встановлено, що право власності на спірну квартиру відповідач [PERSON] зареєстрував у період офіційно зареєстрованого шлюбу з позивачкою [PERSON] 15.11.2016 року шляхом внесення відомостей про останню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 17498402, що підтверджується доданим до позовної заяви витягом від 10.10.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з абзацом 2 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від № 11 від 21.12.2007 року (далі по тексту - Пленум ВСУ № 11 від 21.12.2007 р.), спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. У абзаці 1 пункту 24 Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, наведені вище норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналізуючи доводи відповідача, викладені у первісному відзиві з приводу того, що спірну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , він придбав за власні кошти, в результаті чого, остання, на його думку, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям, суд дійшов до висновку, що такі доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, що спірну квартиру придбано за його особисті кошти. Суд критично оцінює доводи відповідача [PERSON] про те, що нерухомість придбана за рахунок його коштів, отриманих від продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Надані ним докази, а саме договір купівлі-продажу квартири від 03.08.2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 1979, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підтверджують лише факт наявності в нього в той період грошових коштів, які не є предметом позову. При цьому, розмір грошових коштів, які отримано відповідачем від продажу даної квартири становить 79 700 гривень, що підтверджується п. 3.1 вищевказаного договору, при тому, що сума сплачена відповідачем за придбання спірної квартири становить 259 303,88 гривень згідно п. 5.1 договору купівлі-продажу майнових прав № 11560Г від 29.07.2011 року. В матеріалах справи відсутні докази, зі змісту яких суд може встановити факт витрати коштів від продажу квартири саме на придбання нового житла, а не на інші потреби відповідача. Крім того, відповідно до змісту первісного відзиву на позов, та пояснень наданих у суді відповідачем, частина коштів, а саме 21 400 долларів США, з продажу квартири ним була передана гр. [PERSON] як компенсація з продажу майна, що було об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Цей факт підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви гр. [PERSON] від 03.08.2011 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1982. Таким чином, сума грошових коштів, яка в гривневому еквіваленті по курсу чинному на момент передачі приблизно складає 168 000 гривень, що була передана відповідачем громадянці [PERSON] значно перевищує вартість проданої ним квартири, а отже виключається можливість витрати вказаних вище коштів на придбання спірної квартири. Суд також вважає не доведеними та необґрунтованими вказані відповідачем в зміненому відзиві доводи стосовно того, що частину коштів на придбання спірної квартири ним було сплачено за рахунок грошових коштів, які ним були позичені у гр. [PERSON] Копія розписки від 01.08.2012 року, яку відповідач надав суду для підтвердження вищевикладеного, є підтвердженням лише факту позики грошових коштів, які також не являються предметом позову, натомість відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який підтвердив би той факт, що на придбання спірної квартири відповідач витратив саме кошти, отриманні в позику від гр. [PERSON] та те, що грошові кошти отримані як позику були використані на спільні інтереси сім`ї позивача та відповідача. Таким чином відповідачем [PERSON] не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя та не довів перед судом, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, обґрунтованість своїх доводів. З огляду на те, що позивачем в процесі розгляду справи доведений факт сумісного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу на період купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру та на те, що позивач з відповідачем перебувала в офіційному шлюбі на момент реєстрації права власності відповідачем на спірну квартиру, суд доходить висновку, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та позов підлягає задоволенню. Суд вважає за можливе встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з травня 2008 року до 20.08.2015 року, поділити між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] в рівних частинах майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, суд дійшовши висновку про задоволення позовних вимог, також доходить висновку про стягнення судових витрат в розмірі 5 441,40 гривень з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] . Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial