Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

18 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсною довіреність посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 23 березня 2018 року, та зареєстрованої в реєстрі за № 113, якою [PERSON] уповноважено розпоряджатися всім майном [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 04 червня 2018 року, та зареєстрований в реєстрі за № 1169; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 04 червня 2018 року, та зареєстрований в реєстрі за № 1170; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 04 червня 2018 року, та зареєстрований в реєстрі за № 1171; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наступні реєстраційні записи: запис про право власності № 26449497 від 04.06.2018 15:01:37 внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у звязку із посвідченням договору купівлі-продажу, серія та номер 1169, виданого 04.06.2018 року; запис про право власності № 26450214 від 04.06.2018 15:05:49 внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у звязку із посвідченням договору купівлі-продажу, серія та номер 1170, виданого 04.06.2018 року; запис про право власності № 26450600 від 04.06.2018 15:10:07 внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у звязку із посвідченням договору купівлі-продажу, серія та номер 1171, виданого 04.06.2018 року. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належали три квартири: № [ADDRESS]; № [ADDRESS], та № [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу у 1996 року з дружиною [PERSON], позивач продовжував спілкуватися с нею та сином [PERSON] У 2008 році колишня дружина звернулась до нього з проханням зареєструвати сина [PERSON] за адресою однієї з належних йому квартир, оскільки вона має намір продати квартиру, розташовану у ж/м «Черьомушкі», в якій був зареєстрований їх син. Він зареєстрував сина за адресою: [ADDRESS], однак син за місцем реєстрації не мешкав, а залишився проживати з матірю та ії батьками. Після смерті його матері [PERSON] у 2012 році, позивач з колишньою дружиною і сином перестали підтримувати стосунки та спілкувалися лише по телефону. А в квітні - травні 2017 року йому подзвонив його син [PERSON] з проханням дозволити йому проживати в одній із належних йому квартир, на що він погодився та надав згоду на його проживання у [ADDRESS], але син так і не став проживати в зазначеній квартирі. У подальшому позивач вказує, що з нерозумилих йому причин, поведінка його колишньої дружини стала агресивною, вона почала його ображати, що він нічого не розуміє, не може керувати своїми діями, тому необхідно все належно йому майно переоформити на сина [PERSON], на що він їй відмовив. Відмовившись переоформляти на сина майно, він був примусово, не з власної волі під впливом насильства з боку відповідача [PERSON] та його колишньої дружини поміщений до психіатричних лікувальних закладів та реабілітаційних центрів. Вважає, що такі дії були направлені на заволодіння його майном шахрайськими діями. Після того, як позивачу вдалося звільнитися з лікування, стало відомо, що його колишня дружина та його син [PERSON] (відповідач у справі) вкрали його паспорт та усі правовстановлюючі документи на належне йому нерухоме майно. Також позивач вказує, що його колишня дружина та син, діючи за попередньою змовою разом із нотаріусами [PERSON] підробили довіреність від його імені, якою надано сину позивача [PERSON] право на розпорядження усім майном позивача. Також позивач стверджує, що його син [PERSON] діючи спільно за попередньої змовою із працівниками спеціалізованих лікувальних закладів та реабілітаційних центрів, із нотаріусами [PERSON], [PERSON], а також фіктивним покупцем квартир [PERSON], шахрайським шляхом заволоділи належними йому на праві приватної власності квартирами, тобто здійснили по відношенню до нього злочин передбачений ч. 4 ст. 190 УК України. Дізнавшись про заволодіння належними йому обєктами нерухомості, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про внесенні відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР, та негайно прийняв заходи щодо скасування фіктивної довіреності, зокрема, 06 червня 2018 року звернувся до пятої Одеської державної нотаріальної контори, та написав заяву про анулювання довіреності на розпорядження його майном, яка нібито була посвідчена від його імені нотаріусом [PERSON] 23 березня 2018 року за реєстраційний номером 113. В даній заяви позивач зазначив про те, що довіреність ним не підписувалась та була посвідчена фіктивно. 06 червня 2018 року від державного нотаріуса Пятої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] позивачем отримано витяги із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно із яких вбачається, що власником 3-х квартир, які належали позивачу на праві власності є [PERSON] на підставі Договорів купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 04 червня 2018 року. Зазначає, що довіреність від його імені на імя свого сина [PERSON] він не видавав, не був присутній в приміщенні приватного нотаріуса [PERSON], підпис на бланку довіреності ННА 663589 йому не належить, наміру видавати довіреність на право продажу належного йому майна та продавати квартири він не мав, між ним та [PERSON] не було ні усних, ні письмових домовленостей щодо продажу від імені позивача належного йому нерухомого майна. Також позивач взагалі не мав наміру відчужувати квартири, ні з ким не обговорював істотні умови договорів купівлі-продажу належних йому квартир, та ніколи не зустрічався з покупцем квартир відповідачем [PERSON] Позивач зазначає, що він не здійснював вільно своє волевиявлення, як учасник правочинів щодо відчуження належних йому 3-х квартир, у звязку із чим, правочини повинні бути визнанні недійсними через те, що волевиявлення одного з субєктів даних правочинів (продавця) не відображає його власної волі. Зміст правочинів при цьому сформовано під впливом іншої особи, яка при цьому не мала права підписувати договори. 20 червня 2018 року по справі викрито провадження. 14 серпня 2019 року представника відповідача [PERSON] надав суду відзив, в якому просить відмовити у задоволені позову. Обґрунтовує свої заперечення проти позову тим, що з тексту довіреності вбачається, що ця довіреність підписана [PERSON] в присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та посвідчена нотаріусом, при цьому нотаріусом було встановлено особу [PERSON] та перевірено його дієздатність. Довіреність відповідає вимогам ч. 1 ст. 245 ЦК України та зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей. Діючи на підставі даної довіреності, син позивача [PERSON] уклав з [PERSON] три договори купівлі-продажу від 04.06.2018 року за якими [PERSON] придбав 3 квартири. Зазначені договори посвідчені нотаріально та відповідають вимогам ст. 657 ЦК України, в кожному договорі зазначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру, право власності [PERSON] на придбані квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, на думку відповідача, відсутні правові підстави для визнання недійсною довіреності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про право власності. При цьому, відповідач [PERSON] не надав жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. 14 грудня 208 року представник позивача адвокат Іванова П.В. надала відповідь на відзив. 27 серпня 2018 року до суду надійшла заява Приватного нотаріуса Одеського міського [PERSON] в якій вона зазначила, що 23.03.2018 року до неї звернувся [PERSON], який зявився до нотаріальної контори самостійно та надав паспорт громадянина України та реєстраційний номер облікової картки платників податків на підставі яких, згідно норм чинного законодавства, нею встановлена його особа, з проханням посвідчити довіреність на розпорядження майном та представництво інтересів, зокрема з питання оформлення спадщини на імя [PERSON]. Відповідач [PERSON] відзив не надавав. 20 грудня 2018 року в підготовчому судовому засіданні винесено ухвалу про допит свідків та протокольною ухвалою закрито підготовче судове засідання. Розгляд справи неодноразово відкладався з причин неявки відповідачів у судові засідання. Так представник відповідача [PERSON] адвокат Чернов О.В. (ордер на аркуші справи 95 том1) неодноразово звертався з заявами про відкладення розгляду справи 2.10.2018 року, 5.11.2018 року, 20.12.2018 року, 13.05.2019 року, 13.06.2019 року, 22.07.2019 року,15.10.2019 року та 27.11.2019 року (т.1 а.с.94, 108-110,121, 132, 215, 228, т.2 а.с. 3). Однак в судове засідання жодного разу не зявився, не надав доказів поважності причин не прибуття в судові засідання. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та надали пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви. Зазначають, що під час посвідчення довіреності від імені позивача на імя відповідача [PERSON] він перебував у реабілітаційному центрі «Дванадцять ступенів», тому ніяким чином не міг ії підписати. За період його знаходження з 19.03.2018 по 08.05.2018 в реабілітаційному центрі він нікуди не виходив, звідти неможливо втекти, добровільно покинути або вийти з реабілітаційного центру, оскільки вся територія центру знаходиться під охороною. Крім того, на момент проведення обшуку в спірних квартирах, був запрошений [PERSON], який пояснив, що він ніколи в квартирах не був та ключів від квартир у нього не має, тоді позивач надав слідчому свої ключі від вказаних квартир. Позивач просить позовні вимоги задовольнити повністю. Звертають особливу увагу, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підтверджуються крім пояснень позивача, свідків і наданими письмовими доказами, а саме висновком судово-почеркознавчої експертизи, з якою вбачається, що у довіреності від 23.03.2018 від імені [PERSON] у графі «Підпис» - виконаний не [PERSON], а іншою особою, документами з Одеської обласної психіатричної лікарні № 2, що позивач [PERSON] було госпіталізовано 13.02.2018 року до вказаної лікарні, а виписаний - 19.03.2018 року та саме в цей же день 19.03.2018 за заявою відповідача у справі [PERSON] було поміщено позивача [PERSON] до реабілітаційного центру «Дванадцять ступенів», де він перебував до 08.05.2018 року. Саме в період знаходження позивача [PERSON] у реабілітаційному центрі «Дванадцять ступенів», 23.03.2018 року була посвідчена довіреність на імя його сина [PERSON], що свідчить про неможливість підписання довіреності особисто позивачем. Більш того, на день засвідчення договорів купівлі-продажу 3-х квартир, належних позивачу [PERSON], нотаріус [PERSON] належним чином не перевірила наявність паспорту у [PERSON] на підставі якого нібито була надана ним довіреність, якою він уповноважував відповідача [PERSON] розпоряджатися його майном, хоча 04.06.2018 року в день укладення договорів купівлі продажу у позивача був наявний інший паспорт громадянина України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, з якого вбачається наявність у позивача нового паспорту оформленого 30.05.2018 року. Отже, довіреність та у подальшому угоди щодо відчуження належних позивачу 3-х квартир було здійснено проти його волі тому повинні бути визнані недійсними та поновлено порушене право власності позивача на належні йому квартири. Відповідачі в судове засідання повторно не зявились про слухання справи були сповіщені належним чином. Приватний нотаріус Одеського міського [PERSON] надала 27.08.2018 року, 21.01.2019 року, 12.03.2019 року, 06.06.2019 року, 03.07.2019 року та 28.10.2019 року заяви про слухання справи за її відсутності. 21 жовтня 2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що громадянину України [PERSON] на праві приватної власності належало наступне нерухоме майно. Квартира № [ADDRESS], на підставі договору дарування від 15 квітня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 7-2696. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 27 вересня 1994 року за № 81 пр. стор.195 реєстр 415. Квартира № [ADDRESS], на підставі договору дарування від 14 жовтня 1991 року, посвідченого приватним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 2-9483. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 02 січня 1992 року за № 479 стор.62 книга 30 док. Квартира № [ADDRESS], так 1/2 частини квартири № [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 вересня 1996 року. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 21 жовтня 1996 року за № 202 пр. стор.62 р.200;1/2 частини квартири № [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право спадщини за законом від 06 травня 2014 року, яке видано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 121. 23 березня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено довіреність від імені [PERSON], якою надано [PERSON] повноваження на розпорядження всім майном позивача. 04 червня 2018 року відповідач [PERSON] на підставі вищезазначеної довіреності підписав із відповідачем [PERSON] три договори купівлі-продажу: - договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 4 червня 2018 року, та зареєстрований в реєстрі за № 1169. - договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 4 червня 2018 року, та зареєстрований в реєстрі за № 1170; - договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 4 червня 2018 року, та зареєстрований в реєстрі за № 1171. На підставі даних договорів право власності на квартири № 2 та [ADDRESS] та квартиру № [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем [PERSON]. 07 червня 2018 року за заявою позивача Приморським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області внесено відомості про кримінальне правопорушення за попередньою кваліфікацією за ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР про внесення відомостей про кримінальне правопорушення від 07.06.2018 (Номер кримінального провадження: 12018161500001370). Позивача визнано потерпілим за даним кримінальним провадженням. Досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні проводиться за фактами заволодіння шляхом обману (шахрайство) належним позивачу майном, вчиненого у особливо великих розмірах, з використанням завідомо підробленого документу довіреності від 23.03.2018 року зареєстрованої у реєстрі за № 113 та посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] В матеріалах справи наявний висновок № 18-3000 судово-почеркознавчої експертизи матеріалами справи № 522/11076/18 від 19 листопада 2018 року, який складений провідним судовим експертом пятого класу сектору почеркознавчих, лінгвістичних та психологічних досліджень ЛКД Гріциною В.В., яка має вищу філологічну освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю: «Дослідження почерку та підписів» свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта № 58 від 02.11.2017 (видане ЕКК ОНДІСЕ, дійсне до 02.11.2022) і стаж експертної роботи з 2001 року. Висновок № 18-3000 складений на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/11076/18 по клопотанню слідчого СВ Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області. Згідно даного висновку: підпис у довіреності від 23.03.2018 від імені [PERSON] у графі «Підпис» - виконаний не [PERSON], а іншою особою. Предметом дослідження експерта був оригінал довіреності від 23.03.2018 року, який виданий приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 113, вільні зразки почерку та підписів [PERSON] в оригіналах різноманітних документів максимально наближених за часом виконання до довіреності та експериментальні зразки почерку [PERSON] Експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України. Копію висновку було долучено до матеріалів цивільної справи за клопотанням адвоката позивача разом із супровідним листом старшого слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, в якому надано згоду на використання висновку судово-почеркознавчої експертизи № 18-3000 у якості доказу при розгляді даної цивільної справи. Також адвокатом позивача долучені до матеріалів вказаної справи копії документів, що вилучені з Комунальної установи «Одеська обласна психіатрична лікарня № 2» на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2018, про що складено протокол тимчасового доступу до речей і документів від 03.01.2019. Відповідно до зазначеного протоколу з вказаної лікарні було вилучено належним чином завірені ксерокопії медичної карти стаціонарного хворого №351 [PERSON], з якої вбачається, що до Одеської обласної психіатричної лікарні № 2 [PERSON] був госпіталізований 13.02.2018, а виписаний - 19.03.2018, при цьому його паспорт громадянина України був наданий [PERSON], колишній дружині. Крім того, з заяви [PERSON] від 19.03.2018, на адресу завідуючого відділенням вказаної лікарні Белоусу І.І., вбачається, що [PERSON] відмовляється від лікування та наполягає на виписці. Після місячного отримання позивача [PERSON] в Одеської обласної психіатричної лікарні № 2, 19.03.2018 року, позивач [PERSON] був поміщений до реабілітаційного центру «Дванадцять ступенів» знову за заявою його сина [PERSON] датовану 19.03.2018 року. Відповідно протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 02.01.2019 року, вилучені документи на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2018 року, з яких вбачається, що позивач [PERSON] дійсно був поміщений до зазначеного реабілітаційного центру «Дванадцять ступенів» 19.03.2018 та виписаний 08.05.2018 року. Саме в період знаходження позивача [PERSON] у реабілітаційному центрі «Дванадцять ступенів», 23.03.2018 року була посвідчена довіреність на імя його сина [PERSON], що підтверджує доводи позивача про не можливість підписання довіреності особисто ним, та спростовує доводи відповідача [PERSON] та нотаріуса [PERSON], враховуючи при цьому висновки експерта, що підпис на довіреності виконано не позивачем. Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 638 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає такі вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочинів, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 236 ЦК України, правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частина 1 ст. 237 ЦК України встановлює, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно частиною 1 ст. 245 ЦК України - форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до статті 657 ЦК України - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які надали наступні показання. Свідок [PERSON] пояснив, що він в середині березня 2018 року був поміщений дядьком до реабілітаційного центру «Дванадцять ступенів», його поселили в кімнату, в якій перебував позивач [PERSON] де він з ним і познайомився. Перебуваючи в зазначеному центрі, він кожен день бачився з [PERSON], так як був з ним в одній кімнаті, спілкувався з ним, який йому розповів, що він у центрі вже другий раз, перший раз у лютому 2018 року і зараз з 19.03.2018. Безпосередньо з [PERSON] вони спілкувалися майже кожний день, та він розповідав свідку [PERSON] про те, що ніякої хвороби у нього не має, його насильно помістили до даного закладу його родичі для досягнення своїх цілей. [PERSON] постійно намагався подзвонити, його не випускали. У подальшому, [PERSON] вдалося передати записку знайомим через осіб, які звільнялися з реабілітаційного центру, і згодом працівниками поліції, 08.05.2018 року [PERSON] вийшов з реабілітаційного центру, незабаром і він 21.05.2018 вийшов з центру. За період перебування [PERSON] в реабілітаційному центрі він нікуди не виходив, звідти неможливо втекти. Також, добровільно покинути, вийти з реабілітаційного центру було неможливим, тому що вся територія охороняється, все знаходилось під наглядом та контролем працівників центру. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працює приватним підприємцем. Позивача [PERSON] знає давно, оскільки вона проживала у будинку № [ADDRESS] разом з батьками позивача та між ними склалися дружні стосунки. Зі слів [PERSON] їй відомо, що його син насильно поміщав його в реабілітаційні центри, за дорученням продав його три квартири, хоча він його не уповноважував і довіреність не видавав. Крім того, свідок [PERSON] пояснила, що після того, як [PERSON] дізнався про продаж його квартир сином за дорученням, яку він не видавав, він відразу вжив заходів щодо ії анулювання. Крім того, його стали невідомі особи переслідувати, тому [PERSON] з 14.06.2018 не проживав за місцем реєстрації, був змушений ховатися побоюючись за своє життя, при цьому вона йому допомагала.Крім того, свідок [PERSON] на питання, коли їй стало відомо про те, що [PERSON] утримують у лікувальних закладах, вона повідомила, що задовго до цих подій, теща [PERSON] дзвонила сусідам та просила підписати документи про те, що він є неконтрольованим. На питання у чому полягає не контрольованість [PERSON], його теща відповіла, що він буває неконтрольованим коли вживає спиртні напої. Але свідок [PERSON] відповіла тещі [PERSON], що таких документів ніхто із сусідів не підпише. Окрім того, теща [PERSON] через фірму [PERSON] хотіла відправити свого онука [PERSON] в рейс. [PERSON] знайшла йому гарний варіант, та коли зателефонувала йому, він повідомив, що у нього із батьком [PERSON] дуже великі проблеми. Він розповів, що він лікував батька, а тепер той закрився в квартирі з якимось чоловіком і той хоче відібрати в нього квартиру, та запропонував послухати що говорить його батько в телефон. Одразу ж в телефоні вона почула голос [PERSON] якій сказав їй, щоб вона приїхала, тому що його знов хочуть закрити в психіатричну лікарню. Вона одразу приїхала та побачила, що син [PERSON] з приятелем сидів на дворі, вона зайшла до квартири, де [PERSON] знаходився із чоловіком з яким він лікувався, а при цьому його син намагався потрапити до квартири. Вони викликали поліцію і вони у супроводі поліції патрульного авто поїхали у відділення де написали заяву про переслідування. А після цього, в супроводі поліції проїхали до дачного будинку [PERSON] і [PERSON] почав проживати в будинку з 14 травня 2018 року по лютий 2019 року. Також свідок [PERSON] на питанні, чи відомо їй про те де знаходився [PERSON] з березня по 08 травня 2018 року, сказала, що він багато розповідав про нестримні умови перебування у клініці «Дванадцять ступенів», зокрема йому приходилось голодувати, неможливо було помитися, вийти за межі закладу, тощо. Звільнитися із лікарні [PERSON] зміг тільки за допомогою [PERSON], який на прохання [PERSON] відніс листа до поліції, і після цього працівники поліції його звільнили. Свідок [PERSON] також повідомила про те, що [PERSON] вимушений був звертатися до уповноваженим органів за отриманням нового паспорту, оскільки його паспорт в нього забрали його колишня дружина та син. На скільки їй відомо із багаторічного спілкування із [PERSON] він ніколи не мав наміру продавати свої квартири, та тим більш давати довіреність своєму сину на розпорядження квартирами. Коли він дізнався про існування довіреності, йому стало погано, і у нього стався серцевий напад. [PERSON] одразу надала [PERSON] адвоката з яким вони поїхали до поліції, де і написали заяву про кримінальне правопорушення. [PERSON] підтвердила, що ніяких коштів за квартири [PERSON] не отримував. А у звязку із тим, що його колишня дружина та син окрім того, що переоформили квартири, [PERSON] довгий час проживав у неї вдома, та вона та її родина підтримували його матеріально та надавали йому психологічну підтримку. Свідок [PERSON] пояснив, що знає позивача [PERSON] з травня 2018 року. Він розповів, що в його присутності [PERSON] дізнався про те, що квартири були продані, [PERSON] попросив супроводжувати його, оскільки боявся свого сина, а саме, боявся щоб його син або найняті їм особи знов, як це було минулого разу не скрутили його в швидку допомогу. 06 червня 2018 року, він разом з позивачем прийшли до офісу адвоката, там зробили запити до реєстру, та стало відомо про те, що вся належна позивачу [PERSON] нерухомість 04 червня 2018 року була продана, а різниця у часі між посвідченням кожної угоди склала 10 хвилин. Свідок також зазначив, що [PERSON] одразу після ознайомлення із документами, на підставі яких належні йому квартири було відчужено заявив, що підписи на документах йому не належать. Суд критично ставиться до доводів відповідача [PERSON] у відзиві про те, що з тексту довіреності вбачається, що вона підписана [PERSON] в присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та посвідчена нотаріусом, яким перевірено його дієздатність, оскільки суперечить висновку № 18-3000 судово-почеркознавчої експертизи, яким встановлено, що позивач [PERSON] довіреність не підписував та в матеріалах справи наявні докази щодо перебування [PERSON] 23.03.2018 року, в день посвідчення довіреності у реабілітаційному центрі «Дванадцять ступенів». Відповідно, факт реєстрації довіреності в єдиному реєстрі довіреностей, та відповідність форми даної довіреності вимогам законодавства не може свідчити про наявність волевиявлення позивача на продаж квартир. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що довіреність датована 23 березня 2018 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], якою відповідача [PERSON] уповноважено розпоряджатися всім майном [PERSON] не підписувалась позивачем [PERSON]. Таким чином, суд приходить до висновку, що враховуючи те, що позивач [PERSON] не мав наміру продавати квартири, ні з ким не обговорював істотні умови договорів купівлі-продажу, повноважень на відчуження майна нікому не надавав, вищезазначені правочини за якими відчужено три квартири повинні бути визнанні недійсними через те, що волевиявлення одного з субєктів даних правочинів (зокрема, продавця) не відображає його власної волі. Зміст правочинів при цьому сформовано під впливом іншої особи, яка при цьому не мала права підписувати правочини. Також суд приймає до уваги доводи позивача про те, що із змісту оскаржуваних договорів, продаж квартир вчинено за: 734 315,00 грн. (кв. [ADDRESS]), 400 000,00 грн. (квартира [ADDRESS]), 170 000,00 грн. (квартира [ADDRESS]), що вочевидь не відповідає ринковій ціні на квартирі в даному районі м. Одеса. В розділі 2 пункті 2.3. оскаржуваних договорів міститься інформація про проведену оцінку, проте позивач не замовляв проведення оцінки, ні усне ні письмове доручення на проведення оцінки нікому не надавав. Субєкти оціночної діяльності в приміщенні належних йому квартир не зявлялися, не проводили фото та відео фіксацію стану квартир. Частиною 1 статті 1087 ЦК України встановлено, що розрахунки за участю фізичних осіб, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що граничні суми розрахунків готівкою для фізичних осіб встановлюються Національним банком України. Підпунктом 2 п. 7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ № 148 від 29.12.2017 року встановлено, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п'ятдесяти тисяч) гривень включно. Платежі на суму, яка перевищує 50 000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). В усіх оскаржуваних договорах купівлі-продажу ціна договору перевищу граничний розмір розрахунків між особою, у звязку із чим, відповідач [PERSON] зобовязаний був перерахувати на банківський рахунок позивача грошові кошти у розмірах зазначених в оскаржуваних договорах купівлі-продажу. Проте, на свій банківський рахунок грошових коштів позивач не отримував. Суду не надані належні та допустимі докази, які б свідчили, що правочини були укладені відповідно до вимог діючого законодавства України та відповідно власного волевиявлення позивача. Відносно вимог позивача про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності, суд звертає увагу на наступне. На час розгляду справи, право власності на квартири зареєстровано за відповідачем [PERSON], про що свідчить наявна в матеріалах справи Інформаційна довідка з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Виходячи із змісту статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За правовою позицією Конституційного Суду України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй (пункт 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9). Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 5 ЦПК України), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та стаття 5 ЦПК України не обмежують суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяють, виходячи із принципу верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений у нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому та найбільш відповідатиме змісту порушеного права і характеру правопорушення. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджених Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 р. № 868, не визначено порядку дій субєктів державної реєстрацій прав власності у випадку визнання недійсними оскаржуваних довіреності та договорів. У звязку із чим, підлягають також задоволенню позовні вимоги про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності, які були внесені на підставі недійсних правочинів. Такий спосіб захисту не суперечить нормам діючого законодавства, та дозволить захистити права позивача. Згідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 3524 (три тисячі пятсот двадцять чотири) гривень (704,80+704,80+704,80+704,80+704,80) підлягають стягненню з відповідача [PERSON]

Outcome: approved