Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

17 травня 2019 року Закарпатська обласна КС «КАЛИНОВИЙ МІСТ» звернулася до суду з позовом про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на їх користь заборгованості за договором в розмірі 90 693,21 гривень та судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що 08.02.2013 року між Закарпатською обласною КС «КАЛИНОВИЙ МІСТ» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 501, згідно якого остання отримала кредит в розмірі 9 000,00 гривень. 08.02.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 501, згідно якого останній несе відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання по договору, а відповідач [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредиту, у зв`язку з чим за нею уторилася заборгованість, яка станом на 13.05.2019 року становить 90 693,21 гривень, з яких 8 725,77 гривень заборгованість за кредитом, 31 177,23 гривень - заборгованість по відсотках, 21 597,01 гривень - нарахована пеня згідно п.7.3, 4 362,89 гривень - штраф згідно п.7.4 та 24 830,31 гривень - інфляційних втрат. 20.09.2019 року представником позивача подано уточнену позовну заяву в якій просять стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на їх користь заборгованості за договором в розмірі 87 459,91 гривень та 1921,00 гривень судових витрат. В уточненій позовній заяві наведено розрахунок з якого вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачів 8 725,77 гривень заборгованості за кредитом, 31 177,23 гривень - заборгованість по відсотках, 43 194,02 гривень - пені згідно п.7.3 та 4 362,89 гривень - штрафу згідно п.7.4. Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2019 року, суд постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідачі отримали 25.06.2019 року. Однак, у наданий судом строк та станом на 21 жовтня 2019 року відповідачі своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористалися, відзив на позов не подали, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідачів подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 08.02.2013 року між Закарпатською обласною КС «КАЛИНОВИЙ МІСТ» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 501, згідно якого остання отримала кредит в розмірі 9 000,00 гривень, зі сплатою 60% річних від суми залишку кредиту, строком на 36 місяців (а.с.7-9, 10, 11). В забезпечення належного виконання зобов`язання по кредитному договору, 08.02.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 501, згідно якого останній несе відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору. (а.с.12). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст.546 ЦК України одним і видів забезпечення виконання зобов`язання є порука. Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. На підставі ч.1 та ч.2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 3.1 договору поруки, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання також коли Кредитор протягом п`яти років з дня настання строку виконання зобов`язання не пред`явив позову до поручителя. Будучи за своєю правовою природою зобов`язанням порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, у ст. 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Виходячи із ч. 4 ст. 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі. Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов`язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частина 1 ст. 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Водночас абзац другий ч. 1 ст. 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Враховуючи зазначене вище суд приходить до висновку, що договір поруки, в силу приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України, є таким, що припинив свою дію, що в будь-якому випадку виключає задоволення позову до поручителя в цьому спорі. Саме такі висновки зробив Верховний Суд України, викладені в постанові від 17.09.2014 року, справа № 6- 53 цс 14; постанові від 17.09.2014 року, справа № 6-41цс14; постанові від 10.09.2014 року, справа № 6-32цс14; постанові від 02.09.2015 року, справа № 6-438цс15. У зв`язку з неналежним виконанням боржником [PERSON] своїх обов`язків з повернення кредитних коштів за нею утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку станом на 17.05.2019 року становить 87 459,91 гривень, з яких 8 725,77 гривень заборгованості за кредитом, 31 177,23 гривень - заборгованість по відсотках, 43 194,02 гривень - пені згідно п.7.3 та 4 362,89 гривень - штрафу згідно п.7.4 (а.с.48). Згідно ст. 263 ч. 4 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи. Із правової позиції викладеної у пунктах 29-32, 34, 35, 38, 39, 41- 46, 48-51, 53, 54, 89-91 постанови Верховного Суду, номер справи 444/9519/12 (номер провадження 14-10 цс 18) від 28.03.2018 р. убачається, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. За умовами договору сторони погодили сплату відсотків в розмірі 60% річних від суми залишку кредиту, строком на 36 фактичних місяців від дати отримання позичальником кредиту - до 08.02.2016 року. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення відсотків за невиконання грошового зобов`язання відповідачем, в тому числі і після визначеного у кредитному договорі терміну повернення кредиту - 08.02.2016 року. Відповідно до розрахунку, [PERSON] , станом на 17.05.2019 року були нараховані відсотки за порушення виконання зобов`язання у сумі 31 177,23 гривень. Однак, беручи до уваги вищенаведене, у стягненні відсотків за невиконання зобов`язання, які були нараховані з 08.02.2016 року слід відмовити, так як правовідносини, які склалися між кредитною спілкою (кредитодавцем) та відповідачкою (боржником) набули іншої правової природи і вони регулюються ст. 625 ч. 2 ЦК України. Згідно ст. 551 ч. 3 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У відповідності до ст. 616 ч. 2 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Приймаючи до уваги, що інтереси кредитної спілки достатньо захищені процентною ставкою, а позивач не надав суду доказів, що несплатою кредиту йому завдано суттєвої шкоди, тому суд із заявленим розміром пені не може погодитись, оскільки даний розмір пені перевищує прострочену заборгованість з оплати кредиту, тим самим перевищує розмір збитків, і є неспівмірним із розміром боргу за тілом кредиту. Отже, суд, знаходить за доцільне зменшити розмір неустойки у вигляді пені в сумі 43 194,02 гривень, до розміру тіла кредиту, а саме до 8 725,77 гривень. Крім цього, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Як роз`яснив Верховний Суд України в правовій позиції №6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених уст.61Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З розрахунку вбачається, що у зв`язку з невиконанням кредитного договору у відповідача виникла пеня. Однак, за це ж порушення до [PERSON] кредитною спілкою також нараховано штраф в розмірі 4 362,89 гривень. Щодо стягнення з відповідача вищевказаного штрафу, суд приходить до висновку про відмову в цій частині позову, оскільки штраф є мірою подвійної із пенею відповідальності. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути 8 725,77 гривень заборгованості за кредитом, 13 993,38 гривень - заборгованість по відсотках, які нараховані станом на 29.02.2016 року, 8 725,77 гривень - пені згідно п.7.3 Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved