Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

18 липня 2018 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про виділення в натурі частки із спільної часткової власності. В позовній заяві зазначає, що 12 серпня 2010 року на підставі рішення виконкому Стоянівської сільської ради № 72 від 10.08.2010 року, [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно цього свідоцтва [PERSON] належить частка у розмірі 20/100 у нежитловій будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку наданого Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 31 травня 2018 року щодо можливості виділення в натурі 20/100 частин будівлі по [ADDRESS] , зазначається: «За технічними показниками 20/100 частина об`єкта є відокремлена, має окремий вихід і може бути виділена в натурі, як приміщення». На сьогодні в [PERSON] постала потреба у виділенні своєї частки в натурі у нежитловій будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач змушена звернутися до суду з даною позовною заявою так як їй не вдалося домовитись з іншими співвласниками про можливість укладення договору про виділ у натурі частки із спірного нерухомого майна, як це передбачено законодавством. Просить ухвалити рішення, яким виділити [PERSON] із спільної часткової власності, в натурі 20/100 частки будівлі за адресою: [ADDRESS] , як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна, який складається з: прим.11-пл. 3,5 м. кв . , прим . 12-пл.6.1 м.кв., прим.13 - пл. 9,1 м. кв., прим.14 - пл. 1,7 м. кв., прим. 15-пл. 1,6 м.кв . , прим .16 - пл.3,5 м. кв., прим.17 - пл. 3,6 м.кв., прим. 18 - пл. 23,2 м.кв . , прим .19 - пл. 2,2 м.кв., прим.20 - пл. 3,5 м.кв., прим.1 - пл. 4,4 м.кв., прим. 36 - пл.5,9 м.кв., прим. 37 - пл. 1,9 м.кв., прим. 38 - пл. 5.3 м.кв., прим. 39 - пл. 1,7 м. кв., прим. 40 - пл. 1,8 м.кв. , прим. 41 - пл . 13,0 м.кв., прим. 42 - пл. 27,3 м . кв., прим. 43 - пл.31,9 м.кв., прим .59 - пл. 2,7 м.кв., прим.60 - пл. 11,1 м.кв ., припинивши право спільної часткової власності та визнавши за [PERSON] право приватної власності на вказане майно. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив ухвалити рішення, яким задовольнити позов. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, не заперечила щодо задоволення позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечив щодо задоволення позову. Згідно із ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами ст.ст.317,319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суд встановив, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 20/100 нежитлової будівлі в будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.08.2010 року (а. с.8). Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27001050 від 12.08.2010 року, позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на належну йому частку у нерухомому майні (а.с.9). Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. За правилами ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. З огляду на те, що право власності позивача на нерухоме майно було зареєстровано КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», то суд робить висновки, що право власності на таке майно виникло та наразі не є припиненим. Судом також встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Стоянівської сільської ради 12.08.2010 року на підставі рішення №72 від 10.08.2010 року, належить 20/100 частин нежитлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 163,0 кв. м, та за технічними показниками 20/100 частина об`єкта є відокремлена та має окремий вихід і може бути виділена в натурі, як приміщення, що підтверджується висновком Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 31 травня 2018 року (а.с.10-10 зворот). З технічного паспорту на 20/100 частин нежитлової будівлі по [ADDRESS] вбачається можливість виділити позивачу ізольоване приміщення з самостійним виходом, яке може використовуватись як окремий об`єкт нерухомого майна (а.с.11-14). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом враховано роз`яснення пленуму Верховного Суду України, надані судам у подібних правовідносинах у абзаці першому пункту 14 своєї постанови №20 від 20 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», відповідно до яких квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що виділення зазначеного майна в натурі позивачу є технічно можливим, не суперечить закону та таким, що не порушує права та інтереси інших осіб.

Outcome: approved