Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

18 липня 2016 року позивач звернувся з позовом до суду в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати поважною причиною строку звернення до суду з вищевказаним позовом та поновити його, визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»\~ № 80-к\~ від 02.11.2015 року, відповідно до якого звільнено [PERSON] з посади водія пожежної машини у зв`язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України), визнати незаконним та скасувати запис № 13 в трудовій книжці [PERSON] , здійснений ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про звільнення 02.11.2015 року з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору п.2 ст. 36 КЗпП України, поновити [PERSON] на посаді водія пожежної машини у ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» з 02.11.2015 року до дня фактичної демобілізації [PERSON] із збереженням за ним місця роботи та середнього заробітку, стягнути з ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь [PERSON] виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнути з ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь [PERSON] 5 000 (п`ять тисяч)\~ гривень моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу у розмірі 6\~380 (шість тисяч триста вісімдесят) гривень. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що з 16 березня 2015 року він працював на посаді водія пожежної машини, на підставі строкового трудового договору № 16-03\\15-01-Т. Строк дії даного договору з 16.03. по 01.11. 2015 року. На підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» та наказу військового комісара Іванківського ОРВК Київської області від 15.06.2015 року №41 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, в особливий період в 2015 року» з 12 травня 2015 року позивач був мобілізований до лав ЗС України, де\~ і проходить службу на момент подачі позову до суду. Наказом генерального директора ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»\~ № 80-к\~ від 02.11.2015 року, [PERSON] звільнено з посади водія пожежної машини\~ у зв`язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України). Позивач вважає, що строк дії контракту повинен був бути продовжений на період проходження ним військової служби, оскільки за положеннями ч.3 ст.119 КЗпП України та ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. В судове засідання з`явився позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] та зазначили, що позов підтримують повністю та просять його задовольнити. Під час судового засідання представник відповідача Кафельнікова Т.О. проти позову заперечила та зазначила, що [PERSON] уклав з ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» строковий трудовий договір період дії якого з 16 березня по 01 листопада 2015 року і після обумовленого строку працівник підлягає звільненню. Укладаючи трудовий договір, працівник надає добровільну згоду на його припинення у визначений сторонами в трудовому договорі строк. Представник відповідача вважає, що обмеження щодо звільнення працівників, призваних на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, розповсюджується на звільнення за ініціативою роботодавця. Звільнення працівника на підставі п.3 ст.36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи роботодавця. На думку представника відповідача, ДП «СЛП «Київоблагроліс» звільнив [PERSON] правомірно, не порушуючи трудове законодавство України. і тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставним. Також [PERSON] звернула увагу, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо даної категорії справ, яка встановлена строком в один місяць. На підставі зазначеного просила суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги [PERSON] вважає обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Зазначив, що відповідач не мав права звільняти позивача до демобілізації останнього. За клопотанням представника відповідача [PERSON] суд допитав в якості свідка позивача [PERSON] . Окрім того, в судове засідання явилися свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомив суду, що дійсно працював за строковим трудовим договором у відповідача. Строк дії договору якого закінчився 01.11.2015 року. Про своє звільнення дізнався зі слів матері [PERSON] у листопаді 2015 року, яка повідомила його по телефону. Також вказав, що трудову книжку, копію наказу про звільнення під час звільнення йому не видали, з наказом про звільнення його ніхто не ознайомлював, а також не надсилати дані документи поштою. Трудову книжку забрала його мама [PERSON] в липні 2016 року, після того як [PERSON] приїхала до нього в військову частину та отримала довіреність. Свідок [PERSON] пояснила суду, що дійсно є мамою позивача [PERSON] . ЇЇ син працював за строковим трудовим договором у ДП «СЛП «Київоблагроліс». 02 листопада 2015 року її сина [PERSON] звільнили з займаної посади водія пожежної машини. Про його звільнення вона повідомила позивача у листопаді 2015 року телефонним зв`язком. У зв`язку з тим, що вона була не згодна з звільненням позивача, оскільки [PERSON] мобілізований до лав ЗС України, вона неодноразово в усній формі зверталася до генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» з проханням поновити її сина на посаді, на що він їй обіцяв поновити позивача. Також зверталася до військового комісара Іванкіського ОРВК Київської області, голови Іванківської РДА Київської області та інші інстанції, щоб посприяли у вирішенні даного питання, однак час йшов, а [PERSON] на посаді так і не поновлювали. Також повідомила, що їй декілька раз то видавали трудову книжку сина, то назад забирали при цьому вона ніде не розписувалася і на той момент не була представником позивача за довіреністю. У липні 2016 року вже остаточно їй віддали трудову книжку [PERSON] , яку передав бухгалтер Димарського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс» [PERSON] , повідомивши її, що дану книжку передали з відділу кадрів підприємства. Про отримання трудової книжки ніде не розписувалися, також не вимагали в неї показати довіреність. Свідок [PERSON] пояснив, що працює лісничим Димарського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс». У листопаді 2015 року він був в Києві здавав звіти. Після здачі звітів він зайшов до відділу кадрів ДП «СЛП «Київоблагроліс», де завідуюча відділом вручила йому трудову книжку [PERSON] , щоб він передав бухгалтеру Димарського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс» [PERSON] , що він і зробив. Про отримання трудової книжки ніде не розписувався. Також, вказав, що він назад забрав трудову книжку [PERSON] у його матері [PERSON] у лютому 2016 року та віддав бухгалтеру [PERSON] , оскільки нібито [PERSON] вже хотіли поновлювати на посаді. Свідок [PERSON] повідомив суду, що він працює бухгалтером Димарського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс». У листопаді 2015 року трудову книжку [PERSON] йому віддав [PERSON] , яку він заніс матері [PERSON] [PERSON] , на роботу в сільську раду, де вона працює секретарем. У лютому 2016 року йому віддав трудову книжку позивача лісничий [PERSON] , так як він чув, то [PERSON] вже хотіли поновлювати на посаді, однак позивача так і не поновили, і у липні 2016 року він передав трудову книжку [PERSON] , його матері [PERSON] повідомивши її, що дану книжку передали з відділу кадрів. Про отримання трудової книжки [PERSON] ніде не розписувався, також не ставила свій підпис [PERSON] , під час отримання трудової книжки. Суд, вислухавши сторін та їх представників, свідків, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов\~ підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 березня 2015 року між Державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (роботодавець) та [PERSON] (працівник) укладено строковий трудовий договір № 16-03/15-01-Т, за умовами якого роботодавець приймає працівника на роботу на посаду водія пожежної машини, а працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим Договором або/та за письмовим дорученням роботодавця, з підляганням правилам внутрішнього трудового розпорядку Підприємства, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові винагороду за виконану роботу і забезпечувати умови праці необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і цим договором. Строк дії цього договору з 16 березня 2015 року по 01 листопада 2015 року включно (пункти 1, 7.1). /а.с.7-8/ Прийняття на посаду водія пожежної машини Димарського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс» Ільницького В.М. з окладом 1863,54 грн. з 16 березня по 01 листопада 2015 року, підтверджується також наказом генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» №09-к від 16.03.2015 року. /а.с.61/ Згідно з даними довідки військового комісара [INFO] за № 1545 від 13.07.2016 року на виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» [PERSON] з 12 травня 2015 і на момент видачі довідки проходить військову службу під час мобілізації в Збройних Силах України. /а.с. 12/ Наказами відповідача за № 31-к від 12.05.2015 року та №55-к від 10.07.2015 року [PERSON] , водія пожежної машини, звільнено від роботи на час проходження строкової військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, з 12.05.2015 зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня фактичної демобілізації або до закінчення терміну дії строкового трудового договору від 16.03.2015р. №16-03/15-01-Т. /а.с. 65, 66/ 02 листопада 2015 року [PERSON] звільнено з посади водія пожежної машини Димарського агролісництва,\~ у зв`язку із закінченням строку трудового договору, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, на що вказує наказ генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» №80-к від 02.11.2015 року.\~ /а.с. 67/ В подальшому інспектором з кадрів ДП «СЛП «Київоблагроліс» Завгородньою Т.П. було внесено в трудову книжку серії [NUMBER] позивача запис № 13 про звільнення 02.11.2015 р., у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України згідно наказу № 80-к від 02.11.2015 р. Так, згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до ч.5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року № 113-VIII оголошено та проведено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Частиною 2 статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадянин України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати. Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Однак, частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків закріплені у ст. 119 КЗпП України відповідно до пункту 3 зазначеної статті КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Аналізуючи вищевказані норми можна дійти висновку, що законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Відповідно, передбачені статтею 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Тобто, чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин. Припинення трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації). Тому, твердження представника відповідача щодо відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові договори та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, з посиланням на роз`яснення Міністерства соціальної політики України, викладене в листі №520/06/186-14 від 05.12.2014 року, судом не беруться до уваги, оскільки вони ґрунтуються не на законі, а лише на листах - роз`ясненнях Міністерства соціальної політики України, які по своїй суті не є нормативно - правовими актами, а за своєю природою носять інформаційний, рекомендаційний та необов`язковий характер. Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи те, що підстав для звільнення позивача з роботи, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, у відповідача не було, суд вважає, що доводи [PERSON] щодо порушення його трудових прав у зв`язку із звільненням є доведеними, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу ДП «СЛП «Київоблагроліс»\~ № 80-к\~ від 02.11.2015 року, скасування запису № 13, який здійснений в трудовій книжці [PERSON] про його звільнення, а також поновлення позивача на роботі\~ - підлягають задоволенню. Окрім того, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи те, що щомісячна заробітна плата позивача становила 1 863,54 грн., що підтверджується трудовим договором та довідкою про заробітну плату, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2015 року по 15.09.2016 року в сумі 1 863 (одна тисяча вісімсот шістдесят три) грн. 54 коп. на місяць, з яких підлягають до стягнення податок на доходи фізичних осіб та інші обов`язкові платежі. Щодо наполягання представника відповідача про відмову у задоволенні позову [PERSON] , оскільки, на її думку, пропущено строк звернення до суду встановлений ст. 233 КЗпП України суд зазначає слідуюче. Так, згідно зі ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до положень ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Так, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду у цій справі, представник позивача\~ зазначав про те, що З 12.05.2015 року і на момент подачі позову до суду [PERSON] знаходився на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період, і тому він не має реальної можливості вільно розпоряджатися своїм часом,\~ на підтвердження чого надав довідку Іванкіського ОРВК від 13.07.2016 року №1545 та довідку командира військової частини пп В 0934 від 21.06.2016 року №1211.\~ Також, представник позивача зазначив, що копію наказу про своє звільнення [PERSON] не отримував, як і не отримував трудової книжки. Трудову книжку позивача віддали його мамі - [PERSON] у липні 2016 року. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши покази свідків, та надані докази, враховуючи фактичні обставини справи, визнав поважною причиною пропуску звернення [PERSON] до суду з зазначеним позовом, і відповідно до ст.234 КЗпП України вважає за можливе поновити їх. Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно вимог частин 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В той же час, у пунктах 4 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вказано, що у позовній заяві\~ про відшкодування\~ моральної\~ (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її\~ заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Окрім того, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи представника відповідача про те, що при звільненні позивача ДП «СЛП «Київоблагроліс» були дотримані всі норми чинного законодавства України не заслуговують на увагу, оскільки суперечать обставинам справи та спростовуються її матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За огляду на викладене, з відповідача слід стягнути в дохід держави до спеціального фонду Держаного бюджету України судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Також, відповідно до п.2 ч.2 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом представник за довіреністю позивача Ільницька Г.І. 11.07.2016 року уклала ФОП [PERSON] договір про надання юридичних послуг: юридичної допомоги щодо ведення судової справи за позовом [PERSON] до ДП «СЛП «Київоблагроліс», третя соба: Іванківський ОРВК про скасування наказу, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди (п.1); вартість винагороди Виконавця за надання правової допомоги (консультації, підготовки та написання позовної заяви) становить 6 380 грн. На підставі довіреності від 28.07.2016 року позивач уповноважив [PERSON] вести його справи у судах всіх інстанцій та галузевої належності. /а.с. 36,41/ Згідно з витягом з реєстру платників єдиного податку від 03.03.2016 року № 84/Ш/1701 ФОП [PERSON] здійснює діяльність у сфері права. /а.с. 40/ Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З наданого позивачем акту прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг № 05/16 від 11.07.2016 року (від 21.07.2016 року) загальна вартість наданих юридичних послуг склала 6 380 грн. (підготовка позову 3 год. х 580 грн., процесуальне оформлення позову та його пред`явлення 8 год. х 580 грн.). /а.с. 37/ Вказана сума сплачена позивачем готівкою, що підтверджено розрахунковою квитанцією від 21.07.2016 року, тобто з матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено витрати на правову допомогу у розмірі 6 380 грн., які підлягають стягненню з відповідача. /а.с. 35/ Окрім того, згідно зі ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати (але не більше ніж за один місяць) підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial