Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

17 листопада 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 59 382,51 грн. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 06 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 21 600,64 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушив умови кредитування та не виконує належним чином зобов'язання, в результаті чого станом на 30 вересня 2017 року виникла заборгованість в розмірі 59 382,51 грн., яка складається з: 6 626,64 грн. - заборгованість за кредитом; 44 876,50 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 813,54 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 815,83 грн. - штраф (процентна складова). Відповідач заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки платіж 01-02.12.2014 року, як зазначено у розрахунку позивача, відповідачем не здійснювався. Крім того, позивачем неправомірно збільшено відсоткову ставку за кредитом, а також неправомірно одночасно нараховані штрафи та пеня (т. 1 а. с. 92 - 96). 04 січня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 31 січня 2018 року (т. 1 а. с. 33). 31 січня 2018 року судове засідання відкладено на 27 лютого 2018 року у зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання (а. с. 57) 27 лютого 2018 року судове засідання відкладено на 15 березня 2018 року за клопотанням представника відповідача у зв'язку з неможливістю його прибуття в судове засідання через зайнятість в іншому судовому засіданні (т. 1 а. с. 69 - 71). 15 березня 2018 року судове засідання відкладено на 03 квітня 2018 року з метою надання позивачу строку для надання відповіді на відзив (т. 1 а. с. 98). 03 квітня 2018 року судове засідання відкладено на 25 квітня 2018 року за клопотанням відповідача та його представника для надання їм часу на отримання інформації від позивача щодо здійснення операцій за рахунком (т. 1 а. с. 105 - 106). 25 квітня 2018 року судове засідання відкладено на 22 травня 2018 року у зв'язку із задоволенням клопотання представника відповідача про витребування доказів у позивача (т. 1 а. с. 232 - 240). 22 травня 2018 року судове засідання відкладено на 20 червня 2018 року за клопотанням представника відповідача у зв'язку не отриманням від позивача результатів службового розслідування за його заявою щодо операцій за рахунком позивача (т. 2 а. с. 2 - 3). 20 червня 2018 року судове засідання відкладено на 18 липня 2018 року за клопотанням представника відповідача для надання йому часу на повторне звернення до позивача для отримання інформації щодо здійснення операцій за рахунком відповідача (т. 2 а. с. 15 - 16). 18 липня 2018 року судове засідання відкладено на 21 серпня 2018 року за клопотанням представника відповідача у зв'язку з направленням ним повторного запиту до позивача щодо здійснення операцій за рахунком відповідача та неотриманням на нього відповіді (т. 2 а. с. 23 - 24). 21 серпня 2018 року судове засідання відкладено на 19 вересня 2018 року за клопотанням представника відповідача у зв'язку з направленням ним третього запиту до позивача щодо здійснення операцій за рахунком відповідача (т. 2 а. с. 31 - 34). 19 вересня 2018 року судове засідання відкладено на 17 жовтня 2018 року за клопотанням представника відповідача у зв'язку з його перебуванням у відпустці (т. 2 а. с. 41 - 44). 17 жовтня 2018 року судове засідання відкладено на 12 листопада 2018 року у зв'язку із задоволенням клопотання представника відповідача про витребування доказів у позивача (т. 2 а. с. 50 - 56). 12 листопада 2018 року представник позивача, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі (а. с. 22). В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві та просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши вступне слово представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. За приписами ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.1 ст.631 ЦК України). Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 06 грудня 2007 року відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення, та погодився з його умовами, а також з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку. Також, крім анкети-заяви, відповідач особисто підписав довідку про умови кредитування, в якій зазначено, зокрема відсоткова ставка за кредитом, розмір комісії, пені та штрафів за порушення кредитних зобов'язань тощо (а. с. 8, 10, 11 - 16). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. За цим договором про надання банківських послуг відповідач отримав кредит у розмірі 21 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався (а. с. 45). Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2017 року виникла заборгованість в розмірі 59 382,51 грн., яка складається з: 6 626,64 грн. - заборгованість за кредитом; 44 876,50 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4 813,54 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 815,83 грн. - штраф (процентна складова) (а. с. 5 - 7). Відповідно до п. 9.11 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє на протязі дванадцяти місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк (т. 1 а. с. 15). Оскільки протягом дванадцяти місяців після укладення договору і надалі жодна із сторін не повідомила другу сторону про його припинення, строк договору продовжився. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Відповідно до пункту 3.1.1 Правил користування платіжною карткою карта дійсна до останнього календарного дня вказаного в картці місяця (т. 1 а. с. 15 - зворотній бік). Згідно з пунктом 5.4 правил користування платіжною карткою строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month) (т. 1 а. с. 16). Позивач, як емітент електронного платіжного засобу, надав суду інформацію про строк дії отриманої відповідачем платіжної картки, який визначений п'ятим місяцем 2015 року, тобто строк дії картки обмежувався 31 травня 2011 року (т. 1 а. с. 46). Таким чином, суд доходить висновку, що кредитний ліміт за карткою мав бути погашений позичальником остаточно до 31 травня 2011 року. На той час розмір заборгованості складав: 6 626,64 грн. - заборгованість за кредитом; 4 110,78 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3 388,14 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Тобто, після закінчення строку кредитування банк додатково нарахував відсотки за користування кредитом в розмірі 40 765,72 грн. Згідно ч. 1 та ч.4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що після 31 травня 2011 року відповідач здійснював декілька разів погашення кредитної заборгованості, що також не заперечується і самим відповідачем. В той же час, відповідач заперечував факт погашення ним кредитної заборгованості 02 грудня 2014 року. Суд двічі за клопотанням представника відповідача витребовував у позивача інформацію та документи, що підтверджують точну дату, час, місце, порядок, підстави та особу, якою здійснений платіж 01 - 02 грудня 2014 року в сумі 100,00 грн. (деталі операції - кредитна частина Р2Р переказу), спрямований банком на погашення заборгованості [PERSON] (т. 1 а. с. 240, т. 2 а. с. 56). Позивачем надано лише інформацію про те, що поповнення картки відповідача здійснювалося через термінал самообслуговування (т. 2 а. с. 10, 68). Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі №6-2170 цс16 та від 09 листопада 2016 року у справі за №6-1457цс16. За таких обставин, поповнення невідомою особою через термінал самообслуговування карткового рахунку відповідача на 100,00 грн. та спрямування цих коштів 02 грудня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитом не свідчить про визнання відповідачем боргу та не перериває строк позовної давності. Таким чином, в силу ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності для пред'явлення позову до відповідача розпочався з 02 листопада 2014 року (т. 1 а. с. 6 - зворотній бік) та відповідно сплив 02 листопада 2017 року. В той же час, позов пред'явлено 17 листопада 2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності (а. с. 24). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Оскільки, трирічний строк позовної давності, протягом якого позивач мав звернутися з даним позовом до відповідача сплив 02 листопада 2017 року, а позов пред'явлено 17 листопада 2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, то суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. Також проценти за три роки до пред'явлення позову та пеня за рік до пред'явлення позову не підлягають стягненню, бо строк кредитування сплив 31 травня 2011 року і після цієї дати ні проценти, ні пеня не підлягають нарахуванню. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. З урахування вимог ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню позивачу судові витрати зі сплати судового збору при подачі позову.

Outcome: dismissed