Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

18 червня 2019 року позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в особі представника Правник О.П. звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення багатоквартирного житлового будинку загальною площею 160,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем та іпотеко держателем у розмірі 446 543, 00 гривень або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 24 червня 2008 року між ВAT «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладено Кредитний договір № 014/07-155/154, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 35 000, 00 доларів США. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 24 червня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено Договір іпотеки № 014/07-155/154/1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Тулаіновим Е.А. та зареєстрованого за № 4214, предметом якого є нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення багатоквартирного житлового будинку загальною площею 160,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та належить Іпотекодавцю на праві власності. 01 жовтня 2010 року між позичальником та Банком укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 014/07-155/154 від 24 червня 2008 року, а між Іпотекодавцем та Банком укладено Додатковий договір № 1 до Договору іпотеки № 014 /07 -1555/154/1 від 24 червня 2008 року, відповідно для яких сторони продовжили строк повернення кредиту до 20 червня 2016 року. Банк виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, проте, всупереч умов кредитного договору Позичальник не здійснює платежі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам. Так, згідно реєстру боржників, у зв`язку з невиконанням зобов`язань у позивальника існує заборгованість у розмірі 603 647, 27 гривень, з яких:загальна сума боргу за кредитним договором - 395 315, 23 гривень, загальна сума процентів, нарахованих на суму боргу - 208 332, 04 гривень. На виконання вимог Договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку», 25 червня 2018 року Позичальнику та Іпотекодавцю надіслано вимогу про усунення порушень, в якій зазначалось, що у випадку невиконання цієї вимоги, Позивач вправі розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте до теперішнього часу вимога залишена без задоволення. Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначене підготовче судове засідання. 26 листопада 2019 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суду відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. 11 серпня 2020 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, в якому просив суду відмовити позивачу у задоволенні позову, застосувавши факт спливу строку позовної давності, а також факт подвійного стягнення. Представник позивача у судове засідання не з`явився, від якого до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіславши на адресу суду заяву з проханням справу розглянути без його участі, за участю його представника - адвоката Мельник О.Р., позовні вимоги не визнав повністю та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] до суду також не з`явилася, від якої до суду надійшла заява з проханням справу розглянути без її участі, повністю підтримала відзив [PERSON] на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності, та у задоволенні позову просила відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мельник О.І., яка діє на підставі ордеру, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та доповненні до відзиву, у задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 червня 2008 року між ВAT «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладено Кредитний договір № 014/07-155/154, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в сумі 35 000, 00 доларів США. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 24 червня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено Договір іпотеки № 014/07-155/154/1, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Тулаіновим Е.А. та зареєстрованого за № 4214, предметом якого є нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення багатоквартирного житлового будинку загальною площею 160,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та належить Іпотекодавцю на праві власності. За змістом пунктів 1.1., 3.1.4., 6.1.,6.4. іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 01 жовтня 2010 року між позичальником та Банком укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 014/07-155/154 від 24 червня 2008 року, а між Іпотекодавцем та Банком укладено Додатковий договір № 1 до Договору іпотеки № 014 /07 -155/154/1 від 24 червня 2008 року, відповідно для яких сторони продовжили строк повернення кредиту до 20 червня 2016 року. 17 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 114/21, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором № 014 /07-155/154 від 24 червня 2008 року перейшло до ПАТ «Вектор Банк». 17 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 265/ФК-16, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором № 014 /07 -155/154 від 24 червня 2008 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». 22 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення прав за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за Договором іпотеки № 014 /07 -155/154/1 від 24 червня 2008 року перейшло до ПАТ «Вектор Банк». 22 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги за Договором іпотеки № 014 /07 -155/154/1 від 24 червня 2008 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Іпотекодержателем є ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно із ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). На підставі ст.1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. У відповідності з ч.1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Статтями 55 та 124 Конституції України передбачено захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлено юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими, не забороненими законом, засобами. Згідно витягу з Реєстру боржників до Договору про відступлення прав вимоги № 265/ФК-16 від 17 червня 2016 року, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за Кредитним договором у позичальника [PERSON] існує заборгованість у розмірі 603 647, 27 гривень, що складається з загальної суми боргу за кредитним договором 395 315, 23 гривень; суми заборгованості за відсотками - 208 332, 04 гривень. Як вбачається з матеріалів справи, 03 липня 2009 року було видано виконавчий напис, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., та зареєстрованого в реєстрі за № 4394, відповідно до якого нотаріусом було запропоновано звернути стягнення на нежитлове приміщення багатоквартирного житлового будинку А-, загальною площею 160, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] , яке на підставі договору іпотеки № 014/07-155/154/1, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Тулаіновим Е.А. 24 червня 2008 року за реєстровим № 4214 передано у заставу ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» строк платежу за ким настав 09 лютого 2009 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нежитлового приміщення, запропоновано задовольнити вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 242 550, 15 гривень- залишок позичкової заборгованості; 1 470,32 гривень - заборгованість по відсоткам; 805, 88 гривень - пеня за порушення строків погашення позичкової заборгованості, 9. 10 гривень - пеня за порушення строків погашення відсотків, що становить 244 835, 45 гривень, що за середнім курсом НБУ сином на 09.02.2009 року (7,70 грн./дол.) є еквівалентом суми 31 796, 81 доларів США. Проте 25 лютого 2010 року даний виконавчий напис був повернутий стягувачу без виконання. Водночас, 16 травня 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі представника Стеблюк М.І. звернулося до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до [PERSON] та [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/07-155/154 від 24.06.2008 року у сумі 19 715, 43 доларів США (197 004, 46 гривень), у тому числі заборгованості за кредитом - 16 148, 86 доларів США (161 365, 87 гривень); заборгованість по сплаті відсотків - 2 848, 15 доларів США (28 459,85 гривень); пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 718, 42 доларів США (7 178,74 гривень). У рахунок погашення заборгованості 19 715, 43 доларів США (197 004, 46 гривень) за кредитним договором № 014/07-155/154 від 24.06.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення багатоквартирного житлового будинку загальною площею 160,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві власності. Проте ухвалою суду № 265/3222/14-ц від 05 серпня 2014 року даний позов було залишено без розгляду. У даному позові позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/07-155/154 від 24 червня 2008 року у розмірі 603 647, 27 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення багатоквартирного житлового будинку загальною площею 160,6 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права продажу предмета іпотеки від свого імені в будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем та іпотеко держателем у розмірі 446 543, 00 гривень або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором, як це встановлено статтею 1049 ЦК України. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Приписами ч. ч. 1, 2 ст.590 ЦК України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки містить стаття 33 Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до абзацу 1 вказаної статті у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк. Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон № 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом. Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі -Закон № 800-VI), який набрав чинності 14.01.2009, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.10.2011 у справі № 21-131а11 та від 18.09.2012 у справі № 21-236а12. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.02. 2018 року у справі № 915/297/17 та від 31.07.2018 року у справі № 826/9658/15 (адміністративне провадження № К/9901/3238/18). Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. При цьому, як у позовній заяві, так й у долучених письмових доказах відсутні будь-які відомості про проведення такої оцінки. Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки» (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9,15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Як вбачається зі змісту позовної заяви, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не було направлено відповідачу повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Оскільки жодної дії з боку позивача, станом на 2020 рік та виконання наведених обов`язків - здійснено не було, суд вважає таку позицію позивача неспроможною та такою, що однозначно свідчить про недотримання ним процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, визначеної п. 61 Порядку 1127. Дана позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2019 у справі №638/20000/16-ц відповідно до якої для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, до державного реєстратора має звернутись належна особа-іпотекодержатель, та надати документи, які підтверджують: - направлення та вручення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень; -сплив 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень. Крім того, суд зазначає, що для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, здійснюється при умові, що у письмовій вимозі має бути зазначена інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна та повинна бути проведена оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності. Дана позиція суду узгоджується в висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першоїстатті 39 Законумає вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеномустаттею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеномустаттею 38 Закону, є неналежним способом захисту. У даному випадку, суд бере до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 по справі 643/17966/14-ц., де зазначено, що Банк обрав не правильний спосіб захисту своїх порушених прав. Отже, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом із наданням йому всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, є неправильним, оскільки сторонами у договорі іпотеки визначено, що судовий спосіб звернення стягнення застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не привело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем суду не подано. Отже, позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду. Аналогічний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12.05.2019 (провадження № 14-112цс19) та від 12.06.2019 (провадження № 14-48цс19). З огляду на наведені висновки, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя, оскільки сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі. Відповідно ч. 6ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведене, судом не знайдено підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», тому,

Outcome: dismissed