Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

18 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на її користь на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання дружини в розмірі 1500 гривень щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Позовні вимоги мотивує тим, що шлюб з відповідачем розірвано за рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07.05.2019 року. В даному шлюбі була зачата дитина, яка народилася [INFO] . Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно допомогу на утримання дитини не надає та не бере участі у жодних витратах, а також приховує свої доходи, так як постійно виїздить на заробітки за кордон, а на території України офіційно ніде не працює. У зв`язку з тим, що позивач ніде не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, відповідач в добровільному порядку утримувати дитину та дружину відмовляється, а тому позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом про стягнення аліментів. Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2019 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідачу було направлено 09.12.2019 року і яку він отримав 11.01.2020 року. Однак, у наданий судом строк та станом на 03 лютого 2020 року відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін не скористався, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. 30.01.2020 року відповідачем було подано відзив на позов у якому зазначив, що не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, які він може сплачувати. Як підставу своїх заперечень наводить те, що шлюб між ним та позивачкою було розірвано в супереч вимогам закону, оскільки колишня дружина була на той час вагітна, про що не було відомо суду. Після народження дитини, позивач зареєструвала її на своє прізвище. Матеріальну допомогу дитині відповідач надавав систематично, купував необхідні дорогі речі, одежу та продукти харчування. Відповідач не має постійного заробітку, а на даний час взагалі не працює і тому сплачувати аліменти в тому розмірі про який просить позивач немає можливості. Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини, заперечує, так як остання на даний час проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком і тому і має на меті лише отримання додаткового доходу для себе і свого співмешканця. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду № 303/1762/19 від 07.05.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.5-6). Судом встановлено, що у зазначеному шлюбі було зачато дитину, [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане виконавчим комітетом Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис № 81, від 23.09.2019 року, а.с.7). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (-ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно із ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2020 рік», який на період з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 становить: для дитини віком до 6 років - 1779,00 гpивень. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу ст.182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. З позовної заяви вбачається, що відповідач працює за кордоном, дане твердження позивача відповідачем не визнано, останній посилався на те, що взагалі ніде не працює, на підтвердження чого надав довідку (а.с.21). Крім того, відповідач визнав позов в частині стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, посилання відповідача на те, що він офіційно не працює і в нього скрутне матеріальне становище не може бути взято судом до уваги так - як останнім не надано доказів того, що він є не працездатним. Окрім того, відсутні документи, які б підтверджували важке матеріальне становище відповідача. Той факт, що він не працює, не звільняє його від обов`язку по утриманню дитини до досягнення нею повноліття, батьком якої він являється. Проаналізувавши надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, позицію позивача та відповідача, який позов визнав частково, враховуючи в першу чергу якнайкраще забезпечення інтересів дитини, та те, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачем і остання апріорі несе більші витрати на утримання дитини та необхідність за загальним правилом дотримання паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей, якщо не встановлено і не доведено підстав для відступу від такого паритету та дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позову та визначення аліментів у розмірі 1800 гривень щомісячно, оскільки доказів, які б давали підстави стягувати з відповідача аліменти в меншому, чи більшому розмірі сторонами не надано та судом не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць, згідно із вимогами ст. 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років, суд констатує наступне: Згідно з ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Статтею 81 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. На підтвердження доводів про платоспроможність відповідача, позивачем не надано суду жодних доказів. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Однак, позивачем не надано суду доказів того, що її місячний дохід нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого Законом. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц. Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved