Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

19.06.2015 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, вимоги мотивуючи тим, що 25 січня 2014 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу (з відстрочкою платежу) житлового будинку, відповідно до якого відповідач купив житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS]. Згідно вказаного договору за погодженням сторін продаж вчинено з відстрочкою платежу і відповідач зобов'язався сплатити [PERSON] грошові кошти в сумі 415636 грн., що еквівалентно 52000 доларів США в строк до 01 грудня 2014 року включно, а також, що у випадку невиконання [PERSON] умов договору щодо сплати грошових коштів в строк до 01 грудня 2014 року, він добровільно звільнить житловий будинок, передасть його в належному стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав в момент поселення, технічну документацію та ключі від будинку позивачці і цей договір буде розірвано в нотаріальному порядку. Також, 25 січня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] купив земельну ділянку загальною площею 0,0748 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер [NUMBER]), розташовану по [ADDRESS] згідно якого за погодженням сторін продаж вчинено з відстрочкою платежу, і [PERSON] зобов'язався сплатити [PERSON] грошові кошти в сумі 103909 грн., що еквівалентно 13000 дол. США в строк до 01 грудня 2014 року (включно). Відповідно до договору, у випадку невиконання відповідачем умов щодо сплати грошових коштів в строк до 01 грудня 2014 року, він добровільно передасть позивачці земельну ділянку у стані, не гіршому в порівнянні з тим, у якому він її одержав. Проте, [PERSON] своїх обов'язків, передбачених договором купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу та обов'язків, передбачених договором купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу, не виконав, грошові кошти не сплатив, відтак істотно порушив взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого позивачці завдано істотної шкоди, тому вона просить розірвати договір купівлі-продажу житлового будинку (з відстрочкою платежу) від 25 січня 2014 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки (з відстрочкою платежу) від 25 січня 2014 року, зобов'язати [PERSON] звільнити житловий будинок [ADDRESS], передати його в належному стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав в момент поселення, технічну документацію, ключі від будинку та земельну ділянку [PERSON] Відповідачем, в свою чергу, заявлений зустрічний позов з вимогами розірвати договір купівлі-продажу житлового будинку (з відстрочкою платежу) від 25 січня 2014 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки (з відстрочкою платежу) від 25 січня 2014 року та стягнути з [PERSON] 15 000 дол. США, що сплачені на виконання зазначених договорів. Вимоги зустрічного позову мотивує тим, що в день підписання та на виконання зазначених двох договорів [PERSON] сплачено [PERSON] кошти в сумі 15 000 дол. США, що еквівалентно 119 895,00 грн. по курсу НБУ на день посвідчення договорів. Зазначені кошти він отримав за рахунок продажу квартири в місті Шахтарськ Донецької області, а для сплати решти боргу повинен був отримати кошти за рахунок продажу власного будинку та земельної ділянки, що знаходяться в м. Шахтарськ Донецької області. [PERSON] наголошує на тому, що між ним та [PERSON] існувала домовленість, що у разі неможливості продажу зазначеної нерухомості, він виселиться з будинку і йому повернуть сплачені грошові кошти. [PERSON] зазначає, що в договорах не зазначено, що сплачені [PERSON] кошти у загальному розмірі 15000 дол. США є завдатком, а тому ці кошти є авансом, у зв'язку з чим підлягають поверненню. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, проти зустрічного позову заперечували, пояснивши, що положення укладених зі [PERSON] договорів не містять будь-яких застережень про те, що остаточний розрахунок буде здійснено покупцем після продажу належних йому житлового будинку та земельної ділянки, розташованих в м.Шахтарськ Донецької області, а якщо такий продаж не відбудеться, йому буде повернуто грошові кошти, не встановлено обов'язку повернути сплачені [PERSON] грошові кошти у випадку невиконання ним умов договорів. Представники відповідача (позивача за зустрічним позовом) пояснювали, що внаслідок проведення бойових дій на території м. Шахтарськ Донецької області відповідач не міг здійснити продаж будинку із земельною ділянкою, що призвело до неможливості внесення плати за придбаний у [PERSON] будинок та земельну ділянку, що необхідно розцінювати як випадок або обставини непереборної сили, що відповідно до ст.617 ЦК України звільняє його від відповідальності за порушення зобов'язань. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 25 січня 2014 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку (з відстрочкою платежу), посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.П., зареєстрований в реєстрі за № 157, відповідно до якого Продавець передає, а Покупець приймає є у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS]. (а.с. 22-23). Згідно з п.5 вказаного договору за погодженням сторін продаж вчинено за 519545,00 грн., що еквівалентно 65000 дол. США, частина яких в сумі 13000 дол. США сплачені Покупцем Продавцю до підписання цього договору. Решта грошових коштів, а саме 415636 грн., що еквівалентно 52000 дол. США будуть сплачені Покупцем Продавцю в строк до 01 грудня 2014 року (включно). Також, 25 січня 2014 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (з відстрочкою платежу), посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.П., зареєстрований в реєстрі за № 161, відповідно до якого Продавець передає, а Покупець приймає є у власність земельну ділянку загальною площею 0,0748 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер [NUMBER]), розташовану по [ADDRESS] і оплачує її вартість у порядку та на умовах цього договору (а.с. 18-21). Згідно з п.8 вказаного договору за погодженням сторін продаж здійснено за 119895,00 грн., що еквівалентно 15000 дол. США, частина яких в сумі 15986,00 грн., що еквівалентно 2000 дол. США сплачені Покупцем Продавцю до підписання цього договору. Решта грошових коштів, а саме 103909,00 грн., що еквівалентно 13000 дол. США будуть сплачені Покупцем Продавцю в строк до 01 грудня 2014 року (включно). У зв'язку з невиконанням умов укладених договорів [PERSON], 24 березня 2015 року [PERSON] звернулась до нього з вимогою, якою запропонувала в строк до 02 квітня 2015 року вчинити дії, передбачені п.7 договору купівлі-продажу житлового будинку (з відстрочкою платежу), а саме передати житловий будинок в належному стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав в момент поселення, технічну документацію, ключі від будинку та земельну ділянку [PERSON], а також з'явитися до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Перепелиці Ж.П. для розірвання договору в нотаріальному порядку. (а.с. 12,13), однак ці вимоги не виконані, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду з вимогами розірвати спірні договори на підставі ст.651 ЦК України. Визначаючи правову природу укладених договорів, вимоги про розірвання яких заявлене сторонами, суд виходить з наступного. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК). Виходячи з цього визначення, договір купівлі-продажу має такі родові ознаки: по-перше, він спрямований на передачу майна у власність; по-друге, передача майна здійснюється на визначено-еквівалентній основі; по-третє, це оплатний договір, в якому зустрічне надання відбувається, як правило, у грошовій формі. За загальним правилом покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, хоча договором може бути передбачено розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК). Крім цього, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товарів у кредит з відстроченням або розстроченням платежу (ст. 694 ЦК). Аналіз зазначених, а також інших норм ЦК України, дозволяє зробити висновок про те, що по механізму дії відстрочення та розстрочення платежу означають умову платежу, при якому сам платіж відкладається на встановлене сторонами час відносно певної події. Подією (моментом часу), щодо якого відкладається платіж, є момент одержання майна. Тобто ЦК України виходить з того, що за загальним правилом (за принципом рівності сторін або справедливості) грошовий платіж має здійснюватися одночасно з отриманням майна. Як виняток з цього правила, ЦК України надає можливість сторонам угоди домовитися про те, що оплата буде здійснена за визначений термін після отримання такого майна. Як висновок - будь-яке розбіжність у часі виконання зустрічних зобов'язань (одними з яких є зобов'язання по грошовій оплаті), коли майно передається у власність раніше його оплати, свідчить про наявність відстрочки або розстрочки платежів. При цьому під відстроченням платежу слід розуміти встановлений строк оплати ціни товару для покупця через певний проміжок часу. Розстрочення платежу - це не тільки ціна, але й закріплений в договорі купівлі-продажу порядок, строки і розміри платежів, які є істотними умовами такого договору З огляду на спірні правовідносини слід зробити висновок, що в укладених договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторонами встановлені умови оплати: визначена загальна вартість майна, за яку здійснюється продаж, а також встановлений механізм оплати - визначений розмір платежу, якій підлягає сплаті до підписання договору, та розмір платежу, який підлягає сплаті покупцем у встановлений строк. Таким чином, встановлений договорами механізм оплати визначає терміни виконання грошових зобов'язань, що свідчить про помилковість твердження відповідача про те, що сплачена ним сума на виконання спірних договорів є авансом. Зі змісту статті 626 Цивільного кодексу України відомо, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору, закріплена у статті 627 Цивільного кодексу України, означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Таким чином, враховуючи, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 Цивільного кодексу України), сторонами реалізований їх зовнішній вияв волі шляхом укладання договорів купівлі-продажу саме на таких умовах, які тягнуть за собою юридичні наслідки. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений у зобов'язанні строк. Статтями 610, 611, 625 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зі змісту правової позиція Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та є обов'язковою для застосування в силу ч.2 ст.214 ЦПК України, оцінка порушення договору, як істотного, здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] взятих на себе зобов'язань за спірними договорами не виконав належним чином, а саме не сплатив продавцю [PERSON] в строк до 01 грудня 2014 року (включно) решту грошових коштів за придбані житловий будинок в розмірі 415636,00 грн. та земельну ділянку в розмірі 103909,00 грн. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка набрала чинності для України 11.09.1997 р. та у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Крім того, у справі «[PERSON] Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» Суд постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому). Право на отримання грошових коштів (правомірне очікування на отримання таких коштів) за передане у власність (продане) майно є матеріальним правом позивача та є складовою частиною власності, про яку йдеться в статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що порушення договорів в частині несплати покупцем у встановлений договором строк решти грошових коштів за придбане майно є істотними порушеннями, оскільки продавець [PERSON] не отримала того, на що вона розраховувала при укладенні договорів. Отже, судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право позивача за первинним позовом [PERSON], про захист якого вона просить в частині розірвання договору, порушене, що є підставою для розірвання вищезазначених договорів в судовому порядку Таким чином, зустрічний позов [PERSON] в частині вимог про розірвання спірних договорів також підлягає задоволенню. Визначаючи правові наслідки розірвання договору суд виходить з положень ст. 653 ЦК України, ч.3 якої встановлює, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, з зазначеного загального правила договором або законом можуть бути передбачені винятки. Так, у п.7 договору купівлі - продажу житлового будинку передбачено, що у випадку невиконання Покупцем умов, зазначених в пункті 5 щодо сплати грошових коштів в строк до 01 грудня 2014 року, він добровільно звільнить житловий будинок, передасть його в належному стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав в момент поселення, технічну документацію та ключі від будинку Продавцю і цей договір буде розірвано в нотаріальному порядку (а.с. 23). Також, у п. 10 договір купівлі-продажу земельної ділянки передбачено, що у випадку невиконання Покупцем умов, зазначених в пункті 8 договору, він добровільно передасть Продавцю земельну ділянку у стані, не гіршому в порівнянні з тим, у якому він її одержав. Таким чином, сторони, передбачивши у договорах купівлі-продажу наслідки невиконання їх умов, взяли на себе певні зобов'язання, які відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України - має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За таких обставин, вимоги позивача за первинним позовом підлягають задоволенню, а її право підлягшає поноіленню шляхом зобов'язати покупця повернути житловий будинок і земельну ділянку (ключі, технічну документацію, тощо) у стані, який існував на момент їх передання відповідно до укладених договорів купівлі-продажу житлового буднику та земельної ділянки. Щодо вимог відповідача (позивача за зустрічним позовом) про стягнення з [PERSON] 15000 дол. США, що сплачені на виконання зазначених договорів, суд зазначає наступне. Правовою підставою заявлених вимог позивачем за зустрічним позовом визначені положення ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, системний аналіз положень зазначених норм законодавства дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі №6-100цс15. Установивши у справі наявність у сторін договірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах. Щодо посилань відповідача (позивача за зустрічним позовом) на звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язань на підставі ст.617 ЦК України суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Також сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга ст. 6 ЦК України). За загальним правилом під «форс-мажором» розуміється виникнення надзвичайних і невідворотних обставин, у тому числі обставин непереборної сили, результатом яких є невиконання зобов'язань однією із сторін. При укладенні договорів сторони мають право самостійно визначити і повинні прописати в договорі, що саме вони відносять до форс-мажору, організацію, документ якої буде для них достатньою підставою для підтвердження форс-мажору і звільнення від відповідальності перед іншою стороною за невиконання умов договору. Зміст спірних договорів не містить положень, які б встановлювали такі обставини. Згідно з нормами ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Тобто законодавець встановлює дві основні підстави звільнення особи, яка порушила зобов'язання, від відповідальності. Такими обставинами є випадок та непереборна сила. Доведення наявності випадку або непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов'язання, саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Відповідач вважає проведення бойових дій на території м. Шахтарськ Донецької області є обставиною непереборної сили, внаслідок якої стало неможливим здійснити продаж належного йому майна, що, в свою чергу, призвело до неможливості виконання умов договорів. На думку суду, в даному випадку обставиною непереборної сили вважається не сама по собі АТО загалом, а конкретні випадки настання окремих обставин, які перешкодили виконанню тих чи інших дій боржником, внаслідок чого були порушені зобов'язання за договором. Отже, потрібно доводити не сам факт перебування майна на території проведення АТО, а настання згаданих цілком конкретних обставин, які в силу умов договору перешкоджають його виконанню. Тобто, якщо б у договорі були закріплені положення, що покупець вносить решту грошових коштів за придбане майно, які отримає за умови продажу іншого належного йому майна (яке розташоване на території проведення АТО) - зазначені обставини можна було розглядати на предмет застосування до них обставин непереборної сили. Разом з тим, положення спірних договорів не містять таких застережень щодо підстав набуття покупцем грошових коштів для оплати решти коштів за придбане майно. Крім того, не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК України). З наведеного виходить, що підстави за ст.617 ЦК України для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання відсутні. Таким чином, вимог за зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] 15000 дол. США, що сплачені на виконання договорів, підлягають відмові в задоволенні. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем за первісним позовом вимоги про розподіл судових витрат не заявлялись. Відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) ухвалою суду від 28.01.2016 року відстрочена сплата судового збору, при розподілі розміру якого суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Тобто, при поданні зустрічного позову необхідно було сплатити 3527,72 грн., що становить 1 відсоток ціни позову для вимог майнового характеру, та 487,20 грн., що становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати для вимог немайнового характеру. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, що становить 3527,72 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial