Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

18 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира №1 в житловому будинку №63 по вул. Старопутивльській в м. Білопілля Сумської області. На даний час за вказаною адресою зареєстрована її донька [PERSON] Остання понад пять років не проживає в її квартирі, однак, у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відмовляється, чим порушує її права як власника квартири та позбавляє можливості та оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Старопутивльська, 63/1. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а. с. 25). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася без повідомлення причин. Згідно з поштовим повідомленням, остання за місцем реєстрації не проживає. На підставі абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України суд вважає, що вона належним чином сповіщена про час, день і місце розгляду справи (а. с. 28). Представник третьої особи Білопільського РС УДМС України в Сумській області в судове зсідання також не зявився, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи, причин неявки не повідомив (а. с. 23). У звязку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Статтею 224 ЦПК України визначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном (ст. 386 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Білопільського нотаріального округу Сумської області [PERSON] 17 листопада 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №45, позивачці на праві власності належить трьохкімнатна житлова квартира під номером 1, у будинку під номером 63 по вулиці Старопутивльській в м. Білопілля Сумської області (а. с. 8). Згідно з довідкою КП «Житловик Білопілля» від 02 лютого 2016 року [PERSON] зареєстрована в [INFO]. Склад сімї: донька [PERSON], [INFO], зареєстрована з 01 березня 2010 року. З довідок Білопільської міської ради від 15 та 17 лютого 2016 року вбачається, що [PERSON], дійсно проживає в [INFO]. Донька останньої [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але фактично не проживає з 01 березня 2010 року (а. с. 13-14). Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не є співвласником або наймачем квартири, розташованої в м. Білопілля Сумської області по вул. Старопутивльській, 63/1, яка належить позивачці [PERSON] на праві власності, понад пять років не проживає у вказаній квартирі, а лише зареєстрована у ній, не приймає участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належною позивачці на праві власності квартирою, розташованою за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Старопутивльська, 63/1. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягають судові витрати у розмірі 551 грн. 21 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved