Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

19.02.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (далі ПрАТ «СКМЗ») про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.12.2009 року по 17.02.2020 року, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги у розмірі 17396,65 грн., середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.. Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що до ПрАТ «СКМЗ» він був прийнятий на підставі наказу №12 від 03.07.1998 року на посаду техніка-технолога у відділ головного технолога, а пізніше його переведено до планово-економічного відділу на посаду економіста по плануванню. Наказом №17 від 17.02.2020 року він звільнений з товариства на підставі ч. 1 ст.40 КЗпП України, однак при звільненні йому не виплачена заборгованість по заробітній платі за період з 01.12.2019 року по 17.02.2020 року, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога, у розмірі 17396,65 грн.. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, він є інвалідом 3 групи та має слабке здоров`я, і не виплата заборгованості по заробітній платі завдало йому та його родині моральної шкоди, яка виразилася у втраті нормальних життєвих зв`язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, яку він оцінює у розмірі 10000,00 грн.. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно наданого до суду відзиву на позовну заяву, товариство не заперечує проти стягнення на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 17396,65 грн. та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.02.2020 року по день ухвалення судового рішення - 17.04.2020 року, з урахуванням середньоденної заробітної плати після утримання податків та зборів у розмірі 176,33 грн. та 39 робочих днів, що становить 6876,87 грн.. В позовних вимогах про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. просить відмовити, у зв`зку із не доведеністю завдання моральної шкоди. Заслухавши представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №12 від 03.07.1998 року [PERSON] з 06.07.1998 року зараховано техніком-технологом до ВАТ «СКМЗ», яке з 27.04.2018 року перейменовано в ПрАТ «СКМЗ». Наказом №20 від 06.03.2000 року [PERSON] було переведено економістом по плануванню відділу зовнішньо-економічних зв`язків та вивчення ринку збуту продукції, наказом №70 від 29.05.2002 року його переведено до планово-економічного відділу економістом по плануванню, а наказом №262 від 29.12.2004 року переведено до планово-економічного відділу економістом по плануванню 2 категорії. Наказом №17 від 17.02.2020 року [PERSON] звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Частиною 1 ст.46 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно наданої разом із відзивом на позовну заяву довідки про заборгованість по заробітній платі №184 станом на 09.04.2020 року ПрАТ «СКМЗ» має заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у розмірі 17396,65 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню формула, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Відповідно до довідки ПрАТ «СКМЗ» середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 219,04 грн.. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, судом визначено кількість робочих днів з 18.02.2020 року до 17.04.2020 року, що становить 39 днів. З урахуванням наведеного, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 8542,56 грн. (219,04 грн х 39 днів), яка підлягає стягненню з відповідача. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення завданої йому моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону передумовою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до вказаних у статті наслідків. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. [PERSON] обґрунтував тим, що невиплати належних йому грошових сум призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, і вимусило прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й беручи до уваги конкретні обставини у даній справі, характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідки, що наступили, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 500,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст.141 ЦПК України)

Outcome: partial