Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

18 серпня 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 364, 368, 372, 1261, 1268-1269 ЦК України, просить: - визначити, що частка у житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , яка залишилася як спадок після смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , складає 1/2 частку даного житлового приміщення, набутого ними у спільну сумісну власність за договором міни, посвідченим 14 травня 1996 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1894. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 20 листопада 1956 року між позивачем та [PERSON] у Заларінському райбюро ЗАГСу Іркутської області Російської Федерації було зареєстровано шлюб, про що було вчинено актовий запис № 127. [INFO] у м. Славутичі Київської області помер її чоловік [PERSON] . За життя позивач та її чоловік [PERSON] за Договором міни, посвідченим 14 травня 1996 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1894, набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . Їх право спільної сумісної власності на вищевказане житлове приміщення 21 травня 1996 року було зареєстровано Славутицьким міським бюро технічної інвентаризації Київської області в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 212/33. Відповідно до вищевказаного правовстановлюючого документа позивач зі своїм чоловіком стали співвласниками житлового приміщення без визначення частки кожного з них, оскільки між ними не було ніякої домовленості щодо частки кожного у праві спільної сумісної власності під час набуття вищевказаного житлового приміщення у приватну власність за договором міни та посвідчення його в нотаріальному порядку. На момент смерті [PERSON] , [INFO] , позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] перебувала в офіційному шлюбі та проживали разом у їх квартирі. Після смерті [PERSON] постало питання про прийняття та оформлення його спадщини, до якої відноситься в тому числі і його доля/частка у квартирі, належній позивачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, розмір якої у свій час не був визначений. На даний час відповідно до вищевказаних правовстановлюючих документів, співвласниками квартири є позивач та її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] . За життя [PERSON] 18 квітня 1997 року у державного нотаріуса Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області склав заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 1446, за змістом якого він заповів належну йому частку у квартирі [ADDRESS] в рівних частках позивачу та їх сину [PERSON] . Спадкоємцями першої черги за законом, коло яких визначено у ст. 1261 ЦК України, на спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] на сьогоднішній день є позивач [PERSON] та син померлого [PERSON] , який не заявляв ніяких претензій та прав на спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] , та не має намірів заявляти. 05 червня 2020 року позивачем було подано заяву про прийняття спадщини її чоловіка [PERSON] , на підставі якої державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області була відкрита спадкова справа № 65925391, номер у нотаріуса 41/2020. При зверненні до державного нотаріуса з питання подальшого оформлення спадщини позивачу повідомили, що вона не зможу оформити своє право на спадщину, на частку у вищевказаному житловому приміщенні, яка залишилася після смерті її чоловіка, так як в Договорі міни, посвідченому 14 травня 1996 року, не було вказано розмір частки/долі кожного з співвласників під час придбання даної квартири у спільну сумісну власність, в тому числі і її чоловіка [PERSON] , про що 05.06.2020 року позивачу було надано відповідне письмове роз`яснення з Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області та рекомендовано звернутися до суду з питання визначення частки померлого [PERSON] у спільній сумісній власності на вищевказану квартиру. За таких обставин, для визначення частки померлого у спільній сумісній власності, позивач змушена звернутися з даною позовною заявою до суду. У підготовче засідання позивач не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності та задоволення позову в повному обсязі. Відповідач в підготовче засідання свого представника не направив, подавши до канцелярії суду клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, проти позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Заларінським райбюро ЗАГСу Іркутської області Російської Федерації, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 20 листопада 1956 року шлюб, про що було здійснено актовий запис за № 127. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Згідно договору міни, посвідченого 14 травня 1996 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1894, [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право приватної власності на квартиру [ADDRESS] 21 травня 1996 року зареєстровано в Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації за номером в реєстровій книзі 2, реєстровим номером 212/33. Факт смерті чоловіка позивача [PERSON] , [INFO] , підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 лютого 2020 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 05 червня 2020 року за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області була відкрита спадкова справа за номером 41/2020. Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 41/2020, [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 18 квітня 1997 року державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 1446, згідно якого він заповів належну йому частку у квартирі [ADDRESS] в рівних частках позивачу та їх сину [PERSON] , який з заявою про прийняття спадщини за заповітом не звертався. Згідно листа завідувача Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області від 05.06.2020 року № 211/02-14, частка квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі договору міни, посвідченого 14 травня 1996 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1894, не визначена. Таким чином, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення частки померлого у спільному майні. З урахуванням наведеного, оформити належним чином спадщину позивач не має можливості, оскільки під час набуття у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] , жилого приміщення - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору міни, посвідченим 14 травня 1996 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1894, не було визначено розмір часток кожного із співвласників. Як зазначено у ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Як вбачається з позовної заяви, між позивачем та її чоловіком не було ніякої домовленості щодо частки кожного у праві спільної сумісної власності під час набуття вищевказаного житлового приміщення у приватну власність за договором міни та посвідчення його в нотаріальному порядку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, має право звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визначити, що розмір частки у житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , яка залишилася як спадок після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , складає 1/2 частку даного житлового приміщення, набутого ним та [PERSON] у спільну сумісну власність за договором міни, посвідченим 14 травня 1996 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1894. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 840,80 гривень. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач в особі міського голови подав заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то на користь позивача з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 420,40 гривень. Позивач в поданій до суду заяві просила не стягувати з відповідача на її користь судові витрати по оплаті судового збору. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, інша частина судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: approved