Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

18.06.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про виділ в натурі ? частини житлового будинку [ADDRESS] Позовні вимоги мотивувала тим, що вказане домоволодіння належить їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька від 22 серпня 2012 року, яким було визнано за кожним з них право власності по ? частці жилого будинку, як спільне сумісне майно подружжя. Після набрання цим рішенням законної сили, вона зареєструвала право власності на свою частку домоволодіння в органах державної реєстрації. Проте сторони згоди відносно володіння і користування житловим будинком не дійшли. Окрім того, після рішення суду, відповідач незаконно встановив огорожу на території двору домоволодіння, що перешкоджає їй здійснювати свої права як власника. У зв'язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом та просила виділити в натурі зі спільної часткової власності належну їй ? частку домоволодіння [ADDRESS], згідно висновку експерта, як б складалась з: кухні №2-1; кімнати №2-2; помешкання №2-3; сараю літ. Б; вбиральні літ. В; душа літ. Д; навісу літ. Е, що дорівнює 34/100 частини домоволодіння, визнати за [PERSON] право власності на іншу частину спірного домоволодіння, яка б складалась з: коридору №1-1; котельні №1-2; кухні №1-3; кімнати №1-4; кімнати №1-5; гаражу літ. Б; погреба літ. Г; навісу літ. Ж; навісу літ. З; вбиральні літ. И, що дорівнює 66/100 частини спірного домоволодіння. Також просила стягнути з відповідача різницю невідповідності у вартісному вираженні частин домоволодіння в розмірі 24 191,50 грн. та зобов'язати відповідача демонтувати незаконно і самовільно зведену огорожу на всій території домоволодіння. Рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 13 березня 2014 року позовні вимоги задоволенні частково. Виділено в натурі із спільної часткової власності [PERSON] ? частину домоволодіння [ADDRESS], яка складається із кухні №2-1, кімнати №2-2, помешкання №2-3, а також надвірних забудов: сараю літ. Б, вбиральні літ. В, душа літ. Д, навісу літ. Е. Виділено в натурі із спільної часткової власності [PERSON] ? частину домоволодіння [ADDRESS], яка складається із кімнати №1-4, кімнати №1-5, коридору №1-1, котельної №1-2, кухні №1-3, а також надвірних забудов: гаража літ. Б, погребу літ. Г, навісу літ. Ж, навісу літ. З, вбиральні літ. И. В решті позовних вимог відмовлено. Право загальної сумісної власності (спільної часткової власності) на домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] припинено. На вказане рішення суду позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити в частині відмовлених позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції грубо порушенні її права, як власника, оскільки відмовляючи у стягненні з відповідача компенсації за нерівність часток при виділі в натурі, суд порушував норми матеріального права, передбачені ч. 3 ст. 358 і ч. 2 ст. 364 ЦК України. Щодо відмови судом першої інстанції у зобов'язанні відповідача демонтувати самочинно побудовану ним огорожу у дворі, яка перешкоджає їй у вільному доступі до житлового будинку, звертає увагу на висновок експерту, відповідно до якого до розподілу не входять та залишаються у загальному користуванні співвласників наступні споруди: тротуар - І, трубопровід - ІІ, огородження № 2-4, тому відповідач не має право встановлювати у цій частині домоволодіння огорожу, яка перешкоджає у здійсненні нею права власності та підлягає демонтуванню. Позивачка та її представник - [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги. Відповідач, сповіщений про час та місце розгляду справи телефонограмою та судовою повісткою з рекомендованим поштовим повідомленням, не з'явився. Його представник [PERSON] подала заяву про відкладення розгляду справи мотивуючи своє клопотання тим, що вона 10.04.2014 року має прийняти участь у розгляді іншої цивільної справи, який відбудеться у Великоновоселківському районному суді Донецької області. Згідно ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Як передбачено ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд. Враховуючи вкладене та ту обставину, що відповідач не подавав заяву про відкладення розгляду справи, а також причину неявки його представника, колегія суду вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона підлягає задоволенню. Згідно п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить домоволодіння [ADDRESS], яке згідно рішенню Петровського районного суду м. Донецька від 22 серпня 2012 року було розподілено між ними у рівних частках по ? частині, як спільне сумісне майно подружжя. Домоволодіння [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ.А-1 з мансардою літ. м/с та прибудовою літ. А, загальною площею 59,2 кв. м. Будинок, у свою чергу, складається з: коридору №1-1, площею 3,5 кв. м; котельні №1-2, площею 3,5 кв. м; кухні №1-3, площею 5,9 кв. м; кімнати №1-4, площею 10,4 кв. м; кімнати №1-5, площею 6,4 кв. м; кухні №2-1, площею 11,1 кв. м; кімнати №2-2, площею 6,2 кв. м; помешкання №2-3, площею 12,2 кв. м та надвірних споруд: сараю літ. Б; вбиральні літ. В; гаража літ. Г; погребу літ. г; душа літ. Д; навісів літ. Е, Ж, З; вбиральні літ. И, трубопроводу ІІ; огорожі №2-4; тротуару І. Рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 22 серпня 2012 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності за кожним по ? частини житлового будинку [ADDRESS] Згідно експертно-технічного висновку № 06/3/13 від 31 травня 2013 року можливий виділ в натурі ? частини домоволодіння [ADDRESS], яке фактично поділено на дві квартири, ізольовані одна від одної і які мають самостійні виходи у двір. Суд першої інстанції, визнав за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині виділення позивачці і відповідачу в натурі по ? частині домоволодіння [ADDRESS] та виділив їм відповідні частки з урахуванням порядку користування, що склався між сторонами та висновку експерта. При цьому суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача різниці невідповідності у вартісному співвідношенні частин домоволодіння у розмірі 24 191,50 грн., оскільки позивачка обґрунтовує свої грошові вимоги, виходячи з ринкової вартості спірного домоволодіння, що, на думку суду, неможливо застосувати при розгляді спору про поділ нерухомого майна. Також суд першої інстанції вирішив, що не підлягає задоволенню вимога позивачки стосовно демонтажу огорожі, яка перешкоджає здійснювати її права як власника, оскільки дані вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а висновок експерта № 06/3/13 від 31 травня 2013 року дає відповідь на питання щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, що не стосується предмету розгляду даного спору. З висновками суду щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення компенсації та зобов'язання демонтувати огорожу не можливо погодитися, виходячи з наступного. Рішення Петровського районного суду м. Донецька від 22 серпня 2012 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по ? частці, за кожним, житлового будинку [ADDRESS] Згідно частинам 1 та 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частина 1 ст. 356 ЦК України передбачає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Тобто спірний будинок є спільною частковою власністю сторін, у якій частка кожного із співвласників є рівною. Відповідно до частин 1 - 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно частинам 1 та 3 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. В абзацах 2 та 3 п. 6 постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 зазначено, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Відповідно до експертно-технічного висновку № 06/3/13 від 31 травня 2013 року ринкова вартість домоволодіння складає 174 600 грн. Вартість частини домоволодіння (частина І), що виділена за даним рішенням суду у власність відповідачу [PERSON], складає 98 004 грн. = 66/100 ідеальних часток, а вартість частини ІІ, що виділена позивачці, складає 49 621 грн. = 34/100 ідеальних часток. В розподіл не включені та залишаються у загальному користуванні співвласників наступні споруди: тротуар літ. І, трубопровід літ. ІІ, огородження літ. № 2 - 4 , загальною вартістю 26 975 грн. Вартість часток, що виділяються в натурі та споруд, що залишаються у спільному користуванні сторін, дорівнює вартості домоволодіння в цілому - 98 004 грн. + 49 621 грн. + 26 975 грн. = 174 600 грн. За висновком експерта ІІ-га частина домоволодіння у вартісному співвідношенні менше, ніж вартість ? частки на 24 191,50 грн., відповідно до наведеного експертом розрахунку: (І ч. + ІІ ч.)/2 = (98 004 грн. + 49 621 грн.)/2 - 49 621 грн. = 24 191,50 грн. (а. с. 13) Відповідач не спростував вказаний експертний висновок, який слід вважати обґрунтованим. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно відмовив у стягнення з відповідача на користь позивачки різниці у вартості часток. З огляду на викладене, з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості часток у розмірі 24 191,50 грн. Окрім того, у вказаному висновку експерта відображено огорожу № 3, яку відповідач встановив на власний розсуд, розподіливши подвір'я домоволодіння на 2 частини. Вказана огорожа зазначена у технічному паспорті житлового будинку під №3. (а. с. 17, 24 зворот) Заперечуючи проти позову в цій частині відповідач зазначав, що вимога щодо демонтажу огорожі ґрунтується на надуманих обставинах, оскільки позивачка впродовж 2,5 років не користується часткою у спільному майні, а висновок експерта від 21.05.2013 року дає відповідь на питання щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, що не стосується предмету даного спору. (а. с. 56) Проте вказана вище вимога позивачки стосується права користування відповідними частками домоволодіння, що виділені кожної із сторін за рішенням суду. Районний суд не врахував висновку експертизи про те, що в розподіл не включені та залишаються у загальному користуванні співвласників тротуар літ. І, трубопровід літ. ІІ, огородження літ. № 2 - 4 , загальною вартістю 26 975 грн. Наявність встановленої відповідачем огорожі №3 перешкоджає позиваці використовувати та обслуговувати частку будинку, що виділена їй у власність, тому позов в частині зобов'язання відповідача демонтувати вказану огорожу також підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду в частині розподілу домоволодіння в натурі та припинення права спільної часткової власності сторонами не оскаржується. З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у позовних вимогах про стягнення різниці вартості часток домоволодіння та зобов'язання відповідача демонтувати зведену ним огорожу слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Outcome: approved