Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

17.12.2019р. [PERSON] в особі свого представника - адвоката Москаленко Н.І. (діє на підставі ордеру від 17.12.2019р. - а.с. 134 т. 1) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення дитячого проїзного документа на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супровіду матері (а.с. 1-8 т. 1). Ухвалою судді Наумової О.С. від 18.12.2019р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 139 т. 1). За результатами оскарження відповідачкою ухвали суду про відкриття провадження постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.03.2020р. ухвала суду про відкриття провадження залишена без змін (а.с. 193, 194 т. 1). Ухвалою суду від 01.10.2020р. відмовлено позивачеві у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом надання дозволу на отримання паспорта для виїзду за кордон неповнолітньої дитини без нотаріальної заяви матері (а.с. 64 - 65 т. 2). 14.12.2020р. позивач уточнив позовні вимоги і просив надати дозвіл на виїзд за межі території України неповнолітньої дитини без згоди матері (а.с. 75 - 84 т. 2). 03.06.2021р. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі території України неповнолітньої дитини без згоди батька (а.с. 112 - 116 т. 2). Ухвалою суду від 02.06.2021р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі території України неповнолітньої дитини без згоди батька (а.с. 125 т. 2). В обґрунтування позовних вимог позивач (в остаточній редакції від 14.12.2020р.) зазначив, що з 09.10.2004р. сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2019р. шлюб розірвано. Від шлюбу мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . З 2014 року подружжя багато мандрувало світом, мешкало за кордоном. Молодша донька [PERSON] народилася за кордоном у Соціалістичній Республіці В`єтнам. У 2019 році між подружжям фактично припинилися шлюбні стосунки, на початку квітня 2019 року відповідачка повернулась в Україну з молодшою донькою [PERSON] , а старша донька [PERSON] залишилась мешкати з позивачем. Старша донька [PERSON] постійно проживає з батьком за кордоном більше півтори роки, знаходиться на його утримання, адаптована до проживання, навчається в англомовній навчальній школі з 2019 року, має своє коло спілкування. Молодша донька [PERSON] з квітня 2019 року постійно проживає з матір`ю в Україні, у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Закордонний паспорт [PERSON] мав термін дії до 02.03.2020р. 08.10.2019р. відповідачка оформила нотаріально посвідчену заяву до Посольства України в Республіці Індонезія про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту на ім`я доньки [PERSON] , однак внаслідок погіршення стосунків з батьком, у подальшому не надіслала цю заяву позивачеві. Сторони тривалий час не могли дійти згоди щодо визначення місця мешкання дітей, їх утримання та виховання. Випрік [PERSON] має бажання жити з батьком, про що неодноразово висловлювалася матері. Позивач неодноразово просив відповідачку надати дозвіл на виготовлення закордонного паспорту, був змушений приїздити з [PERSON] до України для обміну паспорту. Однак відповідачка не надавала дозвіл на виготовлення закордонного паспорта. Позивач за професією є програмістом, має можливість працювати в будь-якій країні світу, отримує гідний прибуток, якого достатньо для життя і належного виховання і розвитку [PERSON] . Має нову сім`ю, вони разом виховують двох дітей. З березня до листопада 2020 року сім`я позивача мешкала у Соціалістичній Республіці В`єтнам. З листопада 2020 року позивач з дружиною і дітьми переїхав до Королівства Індонезія, де неповнолітня [PERSON] продовжила навчання. З моменту від`їзду до України відповідачка не приймає повноцінної участі у житті старшої дитини [PERSON] , не утримує. Випрік [PERSON] бажає проживати з батьком. Однак мати не надає дозволу на виготовлення закордонного паспорту, що спричиняє складнощі з перебуванням і навчанням за кордоном та вільним пересуванням через кордон разом з батьком. Натомість відповідачка створила нову сім`ю, у березні 2020 року уклала шлюб з [PERSON] і [INFO] в неї народилася дитина від цього шлюбу. Надання дозволу на виїзд за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку. Дитина має близькі стосунки з бабусею, дідусем, родичами батька в Україні, однак позбавлена можливості відвідувати рідних вільно. Відповідачка перешкоджає вільному перетинанню кордону дитиною, чим порушує забезпечення реалізації охоронюваних законом прав та інтересів доньки. На підставі викладеного, просив надати дозвіл на виїзд за межі території України неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею 18-річного віку у супроводі батька або інших осіб, уповноважених ним за нотаріально посвідченою згодою, або самостійно, без супроводу та нотаріально посвідченої згоди матері [PERSON] . Відповідачка [PERSON] повністю визнала позовні вимоги, не заперечувала проти їх задоволення, про що 13.07.2021р. відповідачка і її представник - адвокат Федорець Є.Є. (діє на підставі ордеру від 15.01.2020р. - а.с. 240 т. 1) надали письмову заяву (а.с. 128 т. 2). У заяві також просили справу слухати без їх участі та без фіксації технічними засобами. Відповідачка [PERSON] 03.06.2021р. подала зустрічну позовну заяву, у якій на обґрунтування зустрічних позовних вимог вказала, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2019р. шлюб розірвано. Від шлюбу мають двох доньок [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . На початку квітня 2019 року відповідачка повернулась в Україну з молодшою донькою [PERSON] , а старша донька [PERSON] залишилась мешкати з батьком. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2021р. у справі № 201/1981/20 (провадження № 2/201/1753/2020) визначено місце проживання [PERSON] з батьком [PERSON] , [PERSON] - з матір`ю [PERSON] . Старша донька [PERSON] проживає з батьком за кордоном, знаходиться постійно за кордоном більше двох років, адаптована до клімату і мешкання у цій країні. Знаходиться на утриманні батька. Молодша донька [PERSON] з квітня 2019 року проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивачка має іншу сім`ю, має інше життя окремо від позивача. Сторони бажають подорожувати з дітьми. Випрік [PERSON] має близькі стосунки з сестрою [PERSON] , яка мешкає з батьком в Індонезії, однак позбавлена можливості відвідувати її вільно. Батько не має можливості швидко і безперешкодно надавати дитині заяву про його згоду на перетинання кордону без його додаткової згоди. Неможливість отримання від відповідача дозволу на безперешкодне перетинання кордону для [PERSON] позбавляє дитину права вільно відпочивати та подорожувати з членами її сім`ї, в подальшому перешкоджатиме навчанню за кордоном. Тому відповідачка звернулася із зустрічною позовною заявою з метою захисту прав дитини [PERSON] , враховуючи що, надання їй дозволу на виїзд за кордон та відвідування інших країн світу з рекреаційною та туристичною метою сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. На підставі викладеного, просила надати дозвіл на виїзд за межі території України малолітньої [PERSON] до досягнення нею 18-річного віку у супроводі матері [PERSON] або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою заявою (згодою), а також самостійно, без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] . Представник позивача - адвокат Москаленко Н.І. повністю визнала позовні вимоги за зустрічним позовом, не заперечувала проти їх задоволення, про що 13.07.2021р. надала письмову заяву (а.с. 129 т. 2). У заяві також просила справу слухати без її участі та без фіксації технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 09.10.2004р. (а.с. 20 т. 1). Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та малолітню [PERSON] [INFO] (а.с. 21, 22 т. 1). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2019р. шлюб між сторонами розірвано (а.с. 144 - 145 т. 1). З Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2021р. по справі № 201/1981/20, яке набрало законної сили 23.06.2021р., визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за місцем його мешкання. Як видно зі змісту рішення виконавчим комітетом Соборної районної у місті Дніпрі ради надано висновок про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , а [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Окрім того, сторонами в ході розгляду справи досягнуто домовленості стосовно місця проживання їх малолітніх дітей, про що письмово повідомлено суд. Як вказав позивач у позовній заяві, на цей час старша донька [PERSON] постійно проживає з ним за кордоном, наразі в Республіці Індонезія, навчається у англомовній навчальній школі, має свої коло спілкування, має можливість подорожувати разом із батьком. Молодша донька [PERSON] постійно проживає разом з матір`ю в Україні, квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач спілкується з дитиною. Кожен зі сторін має свою сім`ю, однак їх спільні діти [PERSON] і [PERSON] спілкуються між собою і підтримують стосунки, мають потребу у перетині кордону України. Означені обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. 14.07.2016р. Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», виключено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з пп. 1 п. 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до вимог абз. 8 пп. 2 п. 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989р., підписаної Українською РСР 21.02.1990р., ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991р. (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017р. (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки виїзд дітей за кордон відповідає їх інтересам та бажанням, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дітей. Окрім того, відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі території України дитини [PERSON] , [INFO] , визнала повністю. Позивач [PERSON] також позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі території України дитини [PERSON] , [INFO] , визнав повністю, про що сторони надали суду письмові заяви. Згідно зі ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Суд приймає визнання позову відповідачкою і визнання зустрічного позову - позивачем у даній справі, оскільки ці дії не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, узгоджуються з поясненнями сторін у позові, іншими матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, вимоги за первісним і за зустрічними позовами підлягають задоволенню. Сторони не наполягали на розподілі судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved