Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

19 листопада 2020 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , звернулась з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] , в якій просить встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши: їй в користування житлову кімнату площею 12,7 кв.м., лоджію, яка сполучена з даною кімнатою площею 2,7 кв.м. та кімнату №7 на плані технічного паспорта площею 17,2 кв.м., виділити в користування [PERSON] житлову кімнату площею 13,3 кв.м., коридор, кухню, туалет, ванну кімнату, комору та вбудовану шафу залишити у спільному користуванні. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем був укладений шлюб 12 жовтня 2013 року. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 21 серпня 2014 року, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти придбали трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Южноукраїнського міського суду від 03 травня 2017 року шлюб між ними був розірваний, а чоловік змусив її з дитиною покинути квартиру. Рішенням Южноукраїнського міського суду від 28 липня 2017 року за нею та відповідачем визнано право власності за кожним на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Відповідач не дозволяє заходити до квартири, чинить перешкоди у користуванні належною їй часткою у спірній квартирі, заперечує проти користування нею жилим приміщенням. Вона змушена проживати із дитиною окремо. Власники житла не можуть досягнути згоди щодо порядку користування жилим приміщеннями спільної квартири. Ухвалою суду від 13 січня 2021 року залучено до участі у розгляді цивільної справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОБ`ЄДНАННЯ СПІВВЛАСНИКІВ БАГАТОКВАРТИРНОГО БУДИНКУ «МИРУ, 4, ЮЖНОУКРАЇНСЬК». 10 грудня 2020 року позивач уточнила позовні вимоги та просила усунути перешкоди, шляхом визначення порядку користування вказаною квартирою, виділивши: в користування їй із сином житлову кімнату площею 12,7 кв.м., лоджію, яка сполучена з даною кімнатою площею 2,7 кв.м. та кімнату №7 на плані технічного паспорта площею 17,2 кв.м., виділити в користування [PERSON] житлову кімнату площею 13,3 кв.м., коридор, кухню, туалет, ванну кімнату, комору та вбудовану шафу залишити у спільному користуванні. Позивач у вказаній квартирі не проживає через неприязні відносини із відповідачем, досягнути згоди по яких в добровільному порядку вони не можуть. В провадженні головуючого судді Далматової Г.А. справа перебуває з 12 січня 2021 року. Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року позовна заява була залишена без руху. 28 вересня 2021 року позивачем усунуті недоліки. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились. Представник позивача надіслала клопотання про проведення судового засідання без участі позивача та її представника. Позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву із проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Розгляд справи проведено без учасників судового процесу з урахуванням положень ч.1 ст.223 ЦПК України. Дослідивши докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 12 жовтня 2013 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №227 /а.с. 8/. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] /а.с. 10/. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 травня 2017 року /а.с. 9/ шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 21 серпня 2014 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В. /а.с.11-13/. Рішенням Южноукраїнського міського суду від 28 липня 2017 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . /а.с. 14-15/. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської област від 03 жовтня 2017 року вказане рішення суду залишено без змін /а.с. 16-17/. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, позивачу [PERSON] належить 1/2 частка квартири [ADDRESS] /а.с. 18/. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) станом на 19 листопада 2020 року /а.с. 20/ в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , що є спільною частковою власністю сторін, загальною площею 68,9 кв.м., має жилу площу 43,2 кв.м. і складається з трьох жилих кімнат однієї площею 17,2 кв.м., другої площею - 12,7 кв.м., третьої - 13,3 кв.м., лоджії - 2,7 кв.м., з кухні, вбиральні, ванної кімнати, комори та вбудованої шафи /а.с. 11-12, 130/. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За правилами ст.ст. 356, 257 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Тобто, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість, а тому рішення суду не може підмінити її собою. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Частиною 1 ст. 369 ЦК України закріплено, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З роз`яснень, наданих у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику за позовами про захист приватної власності» (з послідуючими змінами та доповненнями) вбачається, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. В правовій позиції від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України роз`яснив наступне, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, саме співвласниками, а не іншими особами, які до названих осіб не належать, наприклад їх діти, але з інших, передбачених законом підстав, користуються житлом наряду з тими. При цьому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. На підставі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частинами 1 та 4 статті 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 47 ЖК України встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Відповідно до ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. При передачі громадянам житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі. Жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі (частина друга статті 50). Згідно положень ч.2 ст.50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. В запропонованому позивачем порядку користування, де жила площа спірної квартири 43,2 кв.м., на [PERSON] та її сина [PERSON] припадає 29,9 (12,7+17,2) кв. м. та лоджія 2,7 кв. м, а на [PERSON] - 13,3 кв. м. жилої площі. Запропонований позивачем варіант визначення порядку користування спірним жилим приміщенням не відповідають вимогам ЖК України, оскільки визначаючи порядок користування спірною квартирою, суд враховує кількість власників квартири, їх стать і вік, кровну спорідненість, жилу площу квартири. Відповідачем не було запропоновано ніякого варіанту визначення порядку користування спірним жилим приміщенням. Оскільки між сторонами склались неприязні відносини, а [PERSON] виховує спільну дитину сторін [PERSON] , який проживає із нею, суд вважає за доцільне, з урахуванням інтересів сторін та їх малолітнього сина виділити кімнату найбільшою площею 17,2 кв. м. саме відповідачу [PERSON] , а дві інші кімнати площею 12,7 кв. м з лоджією площею 2,7 кв.м та кімнату площею 13,3 кв. м. виділити в користування позивача із малолітньою дитиною. В даному випадку, хоч і є незначне відхилення від ідеальних часток, однак вказаний варіант найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників та їх малолітнього сина. Встановлення порядку користування житловою площею квартири [ADDRESS] таким чином не призведе до суттєвого відхилення від розміру ідеальних часок осіб у праві спільної часткової власності та не призведе до порушення прав та інтересів власників майна, тому позов підлягає частковому задоволенню. Підсобні приміщення - коридор, кухня, вбиральня, ванна кімната, комора та вбудована шафа мають бути залишені у загальному користуванні сторін. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 840,80 грн. /а. с. № 1/.

Outcome: partial