Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

18 липня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві зазначила, що 20.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та нею було укладено кредитний договір № 001-14162-200612, за яким вона отримала кредит в сумі 14117,40 грн. строком на 36 місяців. Крім того, 20.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та нею було укладено кредитний договір № 002-14162-200612, за яким вона отримала кредит в сумі 7058,70 грн. строком на 36 місяців. Вказані кредитні договори вона уклала на прохання відповідачки [PERSON], якій необхідно були кошти на навчання сина. За усною домовленістю, що відповідач [PERSON] повертатиме взяті у позивачки в позику гроші шляхом погашення обох кредитів безпосередньо банку, довіряючи відповідачці, позивач передала останній банківські картки з грошовими коштами в загальній сумі 21176,10 грн. та кредитні договори. Деякий час [PERSON] сплачувала передбачені кредитними договорами кошти, а потім перестала виконувати обіцяні зобовязання і за вказаним кредитними договорами стала утворюватися заборгованість. Щоб не позбутися свого майна та щоб не було нараховано штрафних санкцій, позивач змушена була погашати вищевказані кредити самостійно власними коштами. Посилаючись на договір позики укладений в усній формі просить стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики від 20.06.2012 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 16218,80 грн., відсотки за договором позики у розмірі 11922,42 грн., 3% річних за прострочення грошових зобовязань за договором позики у розмірі 573,21 грн. та збитки в розмірі 9970,38 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали повністю з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Своє заперечення обґрунтувала наступним чином. У листопаді 2011 року вона отримала від позивачки грошові кошти в борг у сумі 15000,00 грн., а в червні 2012 року 10000,00 грн. За усною домовленістю вона сплачувала борг грошовими коштами на банківські рахунки позивача за кредитними договорами № 001-14162-200612 та № 002-14162-200612 від 20.06.2012 року. Однак, у січні 2013 року, у звязку із скрутним фінансовим становищем вона неспроможна була здійснювати платежі за кредитними договорами укладеними позивачем з ПАТ «ДельтаБанк». У звязку з цим, дружні стосунки з позивачем [PERSON] погіршились та остання наполягла на складанні розписки. 29 січня 2013 року вона написала розписку про те, що отримала від позивачки в борг грошові кошти в розмірі 25000,00 грн. Пізніше, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року з відповідача на користь позивача була стягнена заборгованість за договором позики від 29 січня 2013 року. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та поданих доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 20.06.2012 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта-Банк» був укладено договір кредиту №001-14162-200612, за яким позивач [PERSON] отримала кредит в розмірі 11000,00 грн. строком на 36 місяців з оплатою щомісячних платежів. Того ж дня, між [PERSON] та ПАТ «Дельта-Банк» був укладено договір кредиту № 002-14162-200612 за якими [PERSON] отримала кредит в розмірі 5500,00 грн., строком на 36 місяців з оплатою щомісячних платежів. В 2012 році [PERSON] передала [PERSON] кошти в загальній сумі 16500,00 гривень. За усною домовленістю, відповідач отримані кошти повертала частково позивачці шляхом сплати за неї кредиту, що підтверджується банківськими квитанціями, однак в подальшому припинила виплати за кредитними договорами. В звязку з цим, для підтвердження усного договору позики 29.01.2013 року відповідачем [PERSON] власноруч була написана розписка про отримання коштів у сумі 25000 гривень. В подальшому [PERSON] було подано до Веселинівського суду позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 29.01.2013 року. Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14.10.2014 року по справі №472/998/14-ц позов задоволено повністю, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2014 року провадження №22ц/784/3140/14 рішення першої інстанції змінено та стягнено з [PERSON]О на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 29.01.2013 року в загальній сумі 49\~725 грн. Дані обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі № 472/1247/15-ц від 04 лютого 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно за рахунок іншої особи, що набрало законної сили. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та 11 листопада 2015\~року у справі № 6-1967цс15, і є обовязковими для застосування судами України. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач [PERSON] розписки про передачу відповідачу [PERSON] грошей у розмірі 21176,10 грн. за договором позики суду не надала, тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача боргу у вказаному розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed