Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

18.09.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, в обґрунтування якої зазначив, що у відповідності до рішення суду від 28.01.2013 року зобов`язаний до сплати аліментів на утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. На теперішній час змінилось його матеріальне становище, а саме з 26.11.2019 року він має статус безробітного та отримує дохід у вигляді допомоги по безробіттю, погіршився стан його здоров`я, виникла необхідність у медичних обстеженнях та лікуванні, що потягло до значних витрат з виникненням фінансових зобов`язань, в зв`язку з чим знаходиться в скрутному матеріальному становищі. Ухвалою судді від 29.09.2020 року справа відкрито провадження у справі та призначено проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У встановлений строк відповідач звернулась до суду з відзивом на позов, в обґрунтування якого зазначила, що тимчасова відсутність у позивача стабільного заробітку та надання йому статусу безробітного не є підставою для зменшення розміру сплачуваних аліментів. Вважає, що розмір аліментів повинен бути достатнім для забезпечення потреб дитини, а в зв`язку з хворобою сина та необхідністю постійного лікування та догляду за ним, вона вимушена була звільнитися та на теперішній час не має можливості працювати та не отримує дохід. Просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити, зменшити розмір аліментів до 1/6 частини доходу до повноліття дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечує, просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2013р. у справі №2-337-199\\2013р. з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 13.11.2012р. та до повноліття дитини. Малолітній [PERSON] , [INFO] мешкає з матір`ю, [PERSON] , яка не працює, доходів не має. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , дитина страждає бронхіальною астмою, частково контрольованою, персистуючою аллергічним персистуючим рінітом, підгострим протіканням, Згідно консультативного висновку від 12.10.2020 року дитина хворіє на бронхіальну астму середньоважку, контрольовану на 3-4 ступеню терапії, потребує щоденної базисної п/запальної терапії БА симбікорт 4,5 180мкг для контролю симптомів, для риніту -назонекс 2 впр 1р/д мін 6 місяців на рік, алерзін 5мг за потребою монтел 5мг 1р/д 6 місяців на рік. 27.09.2018 року [PERSON] звільнений з ПАТ «Запоріжсталь» за власним бажанням, не працює. З 11.09.2020 року перебуває на обліку в Запорізькому міському центрі зайнятості, з 12.11.2019 року отримав статус безробітного, розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до п.1 ст.23 ЗУ «Про ЗДСС на випадок безробіття». Згідно виписного епікризу № 2861 [PERSON] знаходився на обстеженні з 24.10.2019 року по 25.10.2019р. знаходився на обстеженні в 9 МЛ, з діагнозом наслідки перенесеної ТЧМТ (у дитинстві в 1995р зі слів) у вигляді кістозно-гліозних змін в лівій тім`яно-скроневій області, та вегето-судинний с-м. Згідно заочного рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя у справі ЄУН 337/5176/19 від 17.03.2020 року, [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в розмірі 11477,61 грн. та судові витрати в розмірі 1921 грн. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан, оскільки єдиним джерелом його доходу тимчасово є допомога по безробіттю. Статтею 192 СК України, передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач є працездатним, а тимчасова відсутність роботи та перебування в статусі безробітного з отриманням єдиного доходу у вигляді допомоги по безробіттю не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, визначених судом, у відповідній частині від отриманого на певний час доходу, на утримання дитини до досягнення повноліття. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed