Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

19.12.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У своїй позовній заяві зазначила, що у період з 03.09.2012 року по 31.08.2018 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Проте на день звільнення відповідач не виплатив належну позивачу вихідну допомогу в повному обсязі, що встановлено постановою Полтавського апеляційного суду від 24.09.2019 року в справі № 554/33/19, яким було стягнуто донараховану вихідну допомогу в сумі 15 766,41 грн. з вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб. Відповідач виконав рішення суду 02.10.2019 року, сплативши позивачу заборгованість по вихідній допомозі при звільнення 12 628 грн. (після відрахування передбачених законодавством податків та зборів). З урахуванням розміру середньоденної заробітна плата позивача за останні два місяці 452,12 грн. та за весь період затримки виплати заробітної плати, який складає 272 робочих дня з 31.08.2018 року по 02.10.2019 року (у 2018 році вересень - 20 днів; жовтень - 22 дні; листопад - 22 дні; грудень - 20 днів; у 2019 році січень - 21 день; лютий - 20 днів; березень - 20 днів; квітень - 20 днів; травень - 22 дні; червень - 18 днів; липень - 23 дні; серпень - 21 день; вересень - 21 день; жовтень - 2 дні, всього - 272 дня), просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати у сумі 122 976,64 грн. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20.12.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 27.01.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій просили у позовних вимогах відмовити, посилаючись, що позивачем пропущено трьохмісячний строк для звернення до суду за захистом своїх трудових прав. Крім того, вказував на правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-64цс13, згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (а.с. 44). Позивач надала відповідь на відзив, вказавши, що нею не порушено тримісячний строк звернення до суду, оскільки з позовом вона звернулася 19.12.2019 року, тобто в межах цього строку, а саме з 02.10.2019 року вона дізналася про порушення своїх прав та законних інтересів щодо невиплати відповідачем належних їй сум вихідної допомоги. Позивач у судове засідання не з`явилася, направивши до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надавши письмові пояснення, в яких просила суд не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16, оскільки вважає, що її застосовано до зовсім інших обставин. Просила суд не зменшувати розмір відшкодування за час затримки розрахунку. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд при винесенні рішення врахувати правову позицію, викладену у правовій позиції Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 461/6803/16-ц стосовно правових підстав та порядку визначення працівником розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та застосувати принцип співмірності при визначеності розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просив також застосувати судову практику в аналогічні судовій справі за позовом [PERSON] до Полтавського кооперативного коледжу, коли Полтавський апеляційний суду суттєво зменшив суму стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на очевидну неспівмірність заявлених позовних вимог з встановленим розміром заборгованості, застосувавши принцип розумності, справедливості та пропорційності. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач у період з 03.09.2012 року по 31.08.2018 року працювала в Полтавському кооперативному коледжі Полтавської облспоживспілки на посаді викладача дисциплін митного спрямування (а.с. 13). 31.08.2018 року [PERSON] звільнилася з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки відповідно до ч. 1 ст. 39 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю (а.с. 14-16). Відповідно до наказу Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки від 30.08.2018 року за № 76-К [PERSON] звільнено з посади викладача з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с. 20). Як вбачається з матеріалів справи рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.05.2019 року у справі № 554/33/19 позов [PERSON] до Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки про стягнення недонарохованої вихідної допомоги при звільненні задоволено, а саме стягнуто з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки на користь [PERSON] недонароховану вихідну допомогу при звільненні в сумі 39475,74 грн. з вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів фізичних осіб. Вказане рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.05.2019 року постановою Полтавського апеляційного суду від 24.09.2019 року скасоване та ухвалено нове, яким позов [PERSON] у справі № 554/33/19 до Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки про стягнення недонарохованої вихідної допомоги при звільненні задоволено частково, стягнуто з Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки на користь [PERSON] заборгованість по вихідній допомозі при звільненні в сумі 15766,41 грн. з вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів фізичних осіб, в задоволенні інших позовних вимог - відмовлено (а.с. 30-32). У вказаній постанові зазначено, що роботодавцем за серпень 2018 року [PERSON] нарахована і виплачена вихідна допомога у розмірі 11360,79 грн. На виконання постанови Полтавського апеляційного суду 02.10.2019 року [PERSON] Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки перераховано 12 628,50 грн. (12691,96 грн, комісія за перерахунок коштів - 63,46 грн.), що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с 33). Отже, сторонами не оспорюється, що 02.10.2019 року відповідачем здійснено сплату [PERSON] заборгованості по вихідній допомозі при звільненні в сумі 15766,41 грн., з якої вирахувана сума передбачених законодавством податків та зборів фізичних осіб. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, умовою настання відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП України є невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Факт такої невиплати встановлено рішенням суду, що набрало законної сили, а саме постановою Полтавського апеляційного суду від 24.09.2019 року. Факт повного розрахунку з позивачем лише 02.10.2019 року підтверджується наявними у справі доказами та фактично визнається відповідачем. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним. Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. Таким чином, враховуючи, що повний розрахунок з позивачем було здійснено лише 02.10.2019 року, то [PERSON] звернулась до суду в межах строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, який тривав до 02.01.2020 року включно. Доводи відповідача щодо необхідності застосування судом принципів співмірності та справедливості, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з обставин справи є частково обґрунтованими виходячи з такого. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц відійшла від правового висновку Верховного Суду України, висловленій у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема вказала, що застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому зазначила, що право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. З встановлених обставин справи, вбачається, що причиною неповного розрахунку з позивачем при звільнені став спір щодо розміру вихідної допомоги при звільнені. Тривалість вирішення даного спору залежала від дій обох сторін. Результатом вирішення спору стало судове рішення, яким вимоги позивача були задоволені частково. Відповідач є закладом освіти. Визначаючи розмір середнього заробітку за стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд бере до уваги вказаний вище висновок Великої Палати. Отже, суд приходить до висновку, що визначений розмір позивачем про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 122 976,64 грн. є непропорційним та несправедливим щодо відповідача, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Крім того, за таких обставин, стягнення відшкодування у визначеному судом першої інстанції розмірі, втратить свій компенсаційний характер. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 24595 гривень. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача підлягає зменшенню до вказаного розміру. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим з відповідача стягується на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 20% від суми судового збору, що підлягав сплаті при подачі позовної заяви, тобто у розмірі 384,20 грн.

Outcome: partial