Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

18 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу між подружжям та стягнення аліментів до [PERSON]. Позивачка у позовній заяві в обґрунтування вимог посилалася на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 19 вересня 2015 року, про що Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис №1441 та видано свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER]. Від даного шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 09.03.2017 року актовий запис №231. У позовній заяві позивачка вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини, внаслідок чого почастішали сварки та скандали. Від постійних суперечок між позивачем та відповідачем розвинулась неприязнь одне до одного, було втрачено почуття любові та поваги. За словами позивачки, вони з відповідачем неодноразово намагалися зберегти сімейні відносини, але в результаті лише підтвердилося те, що вони зовсім різні і тому у їх власних інтересах та інтересах спільної дитини шлюб необхідно розірвати. Позивачка зараз проживає окремо від відповідача разом з дитиною, спільного господарства вони не ведуть. Термін на примирення позивачці не потрібен. На момент подачі позову спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, немає. Також позивачка наголосила на тому, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач не виконує належним чином обов'язку утримувати дитину і її як дружину, що ставить її у вкрай скрутне матеріальне становище, бо в даний час вона не працює і знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. На момент подання позову відповідачка не має достовірних відомостей про місце роботи відповідача та його заробіток. Але звертає увагу суду на те, що відповідач не має іншої сім'ї та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, що потребують обов'язкового утримання з його боку. Тому позивачка просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина, [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. щомісячно з урахуванням індексації, з моменту звернення до суду до досягнення [PERSON] повноліття (а.с.2-5). 03 листопада 2017 року, до початку розгляду справи по суті, позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, яка за своєю суттю є заявою про їх зміну (доповнення). Аргументуючи їх, позивачка зазначила, що через неможливість проживання з відповідачем була змушена переїхати до м. Мирноград, де зараз і проживає. Виплата по допомозі при народженні дитини оформлена на ім'я відповідача за місцем його реєстрації, тому з моменту переїду позивачки відповідач отримує ці кошти власноруч і не віддає їх на утримання дитини. Тобто, дитина не отримує навіть тих коштів, які їй виплачуються державою. Жодних додаткових виплат та соціальних допомог позивачка не отримує, перебуває у дуже скрутному фінансовому становищі та потребує допомоги. Тому, позивачка просить збільшити початкові позовні вимоги та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1800 (одна тисяча вісімсот) грн. щомісячно з урахуванням індексації з моменту звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання в твердій сумі у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. щомісячно з урахуванням індексації з моменту звернення до суду до досягнення дитиною трьох років (а.с.28-29). Відповідач [PERSON] в судові засідання, не з'явився, про дату, час та місце слухання справи кожного разу повідомлявся належним чином. У наданій суду заяві його представника від 22.11.2017 року зазначалося, що відповідач знаходиться у лікарні та йому призначена операція, тому представник просив відкласти розгляд справи на інший день. У заяві від 09.01.2018 року відповідач також просив відкласти розгляд справи через погіршення стану здоров'я після операції. Але в обох випадках жодних документів підтверджуючих це суду надано не було (а.с.35, 48). Позивачка подала до суду письмову заяву, в якій вказала на те, що у зв'язку із систематичною неявкою відповідача без поважних причин, що призводить до штучного затягування розгляду справи, вона просить розглянути справу без її участі за наявними у матеріалах справи доказами. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.49). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. При цьому суд враховує, що однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст.6 Закону України «Про статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об'єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність обставин життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав на виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 19 вересня 2015 року в Красногвардійському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом № 1441, про що свідчить надана копія свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] (а.с. № 6). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], в якому сторони записані як батько та мати дитини (а.с. №7). Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через непорозуміння одне з одним та різність поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини, що супроводжувалося частими сварками і скандалами. Після неодноразових спроб зберегти шлюб сторони дійшли висновку, що у їх власних інтересах та інтересах спільної дитини необхідно шлюб розірвати. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин, на теперішній час відповідач не мешкає разом з позивачкою. Доказів протилежного суду не надано. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені, більше не відновлювалися, позивачка від позову не відмовилася, відповідач не надав суду жодних заперечень з приводу позову, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Доходячи до такого висновку, суд також враховує вимоги ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Так, у пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Так як позивач виявила бажання після розірвання шлюбу змінити прізвище на дівоче, суд вважає за можливе повернути їй прізвище, яке вона мала до реєстрації шлюбу - «[PERSON]». Також судом встановлено, що син сторін [PERSON] неповнолітній, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від батька цієї дитини, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини - сина [PERSON] до досягнення ним повноліття. При цьому суд враховує наступне: Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». У 2018 році встановлено загальний показник прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 1700 грн., з 1 липня - 1777 грн., з 1 грудня - 1853 грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1492 грн., з 1 липня - 1559 грн., з 1 грудня - 1626 грн.; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 1860 грн., з 1 липня -1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.; працездатних осіб: з 1 січня - 1762 грн., з 1 липня - 1841 грн., з 1 грудня - 1921 грн.; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1373 грн., з 1 липня - 1435 грн., з 1 грудня - 1497 грн.; а тому, враховуючи відсутність даних про матеріальне становище відповідача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів у твердій грошовій сумі буде становити зараз загальну суму по 1500 (одна тисяча п'ятсот) грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (за згодою відповідача). Крім того, згідно до ч. 4 ст. 75 Сімейного Кодексу України, один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно до положення ч. 6 ст. 84 Сімейного Кодексу України, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на користь позивачки на її утримання, суд вважає необхідним стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти у твердій сумі у розмірі 1000 (одна тисяча) грн, починаючи з місяця пред'явлення позову і до досягнення дитиною віку трьох років. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання її самої та неповнолітнього сина з 18 жовтня 2017 року. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Зважаючи на те, що позивачка не працює, має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу зараз не отримує, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. № 1) - за вирішення спору про розірвання шлюбу, а також 1280 грн. (640 грн.+640 грн.) на користь держави в рахунок судового збору за вирішення спору про стягнення аліментів на дитину та на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: partial