Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

17 січня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком № 6 по вул. Чкалова в с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказала, що їй на підставі договору дарування від 10 червня 2002 року, укладеного між нею та її матірю [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1257, належить житловий будинок № 6, з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по вул. Чкалова, в с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області. Відповідач [PERSON] є її рідним братом. Він фактично не проживає в житловому будинку з 1983 року, його особисті речі в будинку відсутні. Спірним житлом відповідач не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує. Де він мешкає їй невідомо, жодних відносин із ним не підтримує. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації в добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просять його задовольнити. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позивач в судове засідання не зявилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач в судові засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, виклик відповідача здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому він вважається таким, що повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачем не подано. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову, а також розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року постановлено розгляд справи проводити в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок № 6 з надвірними будівлями та спорудами по вул. Чкалова в с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області належить на праві приватної власності позивачу, на підставі договору дарування від 10 червня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1257 (а.с. 7-8). 25 червня 2002 року за позивачем зареєстровано право приватної власності за зазначений житловий будинок в ММ БТІ, записано в реєстрову книгу № 8 за реєстровим №1902 (а.с. 8). Тобто, вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до довідки виконавчого комітету Мішково-Погорілівсмької сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 11 січня 2019 року №76, у спірному житловому за адресою: вул. Чкалова, 6, с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області разом із позивачкою зареєстровані: син [PERSON], невістка [PERSON], онука-Кришина В.М. та брат відповідач [PERSON], який з 1989 року не проживає за вказаною адресою (а.с. 9). Згідно з актом про непроживання [PERSON] прописаний за адресою: вул. Чкалова, 6, с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області з 31 грудня 1974 року, але починаючи з 1983 року фактично не проживає в цьому будинку (а.с. 10). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сімї власника. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сімї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ні норми ЦК України, ні норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сімї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статями 41, 47 Конституції України, статтею 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою з 1983 року, тобто більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн..

Outcome: approved