Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

18 березня 2016р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за Договором позики від 26.03.2015р. Справа № 201/3957/16-ц (Провадження № 2/201/155/2018). 21.03.2016р. по справі № 201/3957/16-ц було вжито заходи забезпечення позову (а.с. № 35 т. № 1), у скасуванні цих заходів забезпечення представнику відповідача було відмовлено ухвалою від 25.01.2017р. (а.с. № 151 т. № 1). 24.05.2016р. було об'єднано в одне провадження з первісним позовом і зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним договору позики (а.с. № 54-59, 66 т. № 1). Ухвалою суду від 23.06.2016р. було зупинено провадження по справі № 201/3957/16-ц до розгляду цивільної справи № 201/5341/16-ц, де предметом позовних вимог були вимоги про визнання недійсним договору про переведення боргу від 02.10.2015р. (а.с. № 82-83 т. № 1) Вищезазначена ухвала суду була скасована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2016р. (а.с. № 11-113 т. № 1). Ухвалою суду від 12.06.2017р. було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним договору позики (а.с. № 186 т. № 1). 11.05.2018р. було визначено, що ухвала про об'єднання цивільних справ від 13.03.2018р. в частині зазначення наявності цієї зустрічної заяви, як нерозглянутої, мала технічну описку (а.с. № 38-39 т. № 2, а.с. №38, 39 зв. т. № 3). Ухвалою суду від 19.10.2017р. у приватного нотаріуса ДМНО Черниш Є.В. було витребувано копію виконавчого напису, за яким звернуто стягнення за іпотечним договором від 19.11.2015р. (а.с. № 250 т. № 1). Відповідь отримана 28.11.2017р., з якої вбачається, що такий виконавчий напис не вичнявся (а.с. № 4 т.№ 2). 31 жовтня 2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за Договором позики від 15.10.2012р.. Справа № 201/16142/17 (провадження № 2/201/777/2018). 04.12.2017р. по справі № 201/16142/17 було вжито заходи забезпечення позову (а.с. № 117 т. № 2). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області вищезазначена ухвала залишена без змін (а.с. № 78-82 виділених матеріалів). 22 грудня 2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], про стягнення суми боргу за Договором позики від 19.09.2014р. Справа № 201/18403/17 (провадження № 2/201/981/2018). Ухвалою суду від 12.02.2018р. по справі № № 201/3957/16-ц у приватного нотаріуса КМНО Іванової С.М. було витребувано копію договору купівли-продажу від 14.02.2017р. [ADDRESS] (а.с. № 33 т. № 2). Відповідь отримана судом 06.03.2018р. (а.с. № 215-216 т.№ 2). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2018р. вищевказані справи, було об'єднано в одне провадження на підставі ст. 188 ЦПК України (а.с. №38-39 т. № 2). При прийняті такого рішення було враховано те, що право вимоги у позивача за всіма трьома Договорами позик (від 23.05.2015р., 15.10.2012р. і 19.09.2014р.) виникло на підставі Договору про переведення боргу від 02.10.2015р., який був укладений між [PERSON], що діяв від імені [PERSON], і [PERSON] (договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В., зареєстрований в реєстрі за № 637 (а.с.№ 72-75 т. № 2). Об'єднаним справам присвоєно єдиний номер № 201/3957/16-ц (провадження № 2/201/155/2018). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що: 15 жовтня 2012р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. зареєстрованим в реєстрі за № 1370. 19 вересня 2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. зареєстрованим в реєстрі за № 786. 26 березня 2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. зареєстрованим в реєстрі за № 201. 02 жовтня 2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про переведення боргу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 637. Відповідно до п. 1.1. зазначеного договору про переведення боргу первісний боржник переводить борг за договорами позики укладеними між первісним боржником [PERSON] та кредитором [PERSON], а новий боржник [PERSON] приймає на себе зобов'язання за вказаними у цьому пункті договорами з усіма додатковими угодами та змінами до них. У зв'язку з тим, що на думку позивача відповідач не виконує взяті на себе обов'язки по договору про переведення боргу від 02 жовтня 2015р., виникла заборгованість та необхідність звернення до суду. Так за Договором позики від 15 жовтня 2012р., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстровано в реєстрі № 1370, з усіма змінами та додатками, позивач просив стягнути з відповідача наступні грошові кошти: -заборгованість за в розмірі 18 141 152 (вісімнадцять мільйонів сто сорок одна тисяча сто п'ятдесят дві) грн., що в еквіваленті до офіційного курсу гривні щодо іноземних станом на 30.10.2017р. складає 675 000 (шістсот сімдесят п'ять тисяч) доларів США; -пеню в розмірі 121 364 308 (сто двадцять один мільйон триста шістдесят чотири тисячі триста вісім) грн. 05 коп., що в еквіваленті до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на 13.10.2017р. складає 4 515 750 (чотири мільйони п'ятсот п'ятнадцять тисяч сімсот п'ятдесят) доларів США; -а також судові витрати за цими вимогами - 8 000 (вісім тисяч) грн. - судового збору за подачу позову; 320 (триста двадцять) грн. - судового збору за подачу заяви про забезпечення позову. За Договором позики від 19 вересня 2014р., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстровано в реєстрі за № 786, з усіма змінами та додатками, позивач просив стягнути з відповідача,наступні грошові кошти: -заборгованість в розмірі 2 641 360 грн. (два мільйони шістсот сорок одна тисяча триста шістдесят гривень) 80 коп., що в еквіваленті за офіційним курсом гривні до євро станом на 22.12.2017р. складає 79 958 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) євро; -заборгованість в розмірі 346 889 грн. (триста сорок шість тисяч вісімсот вісімдесят дев'ять гривень) 96 коп., що в еквіваленті за офіційним курсом гривні до долару США станом на 22.12.2017р. складає 12 453 (дванадцять тисяч чотириста п'ятдесят три) доларів США; -пеню в розмірі 21 413 791 (двадцять один мільйон чотириста тринадцять тисяч сімсот дев'яносто одна) грн. 86 коп., що в еквіваленті за офіційним курсом гривні до євро станом на 30.03.2018р. складає 654 856 євро 02 центів; -пеню в розмірі 9 487 220 (дев'ять мільйонів чотириста вісімдесят сім тисяч двісті двадцять) грн. 63 коп., що в еквіваленті за офіційним курсом гривні до долару США станом на 30.03 2018р. складає 357 468 доларів США 75 центів; -упущену вигоду в розмірі 1 764 872 (один мільйон сімсот шістдесят чотири тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. 96 коп., що в еквіваленті до офіційного курсу гривні щодо євро станом на 30.03.2018р. складає 53 971 Євро 65 центів; -упущену вигоду 785 236 (сімсот вісімдесят п'ять тисяч двісті тридцять шість) грн. 33 коп., що в еквіваленті до офіційного курсу гривні щодо долару США станом на 30.03.2018р. складає 29 586 дол. США 90 центів; -а також судові витрати - 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) грн. - судового збору за подачу позову; За Договором позики від 26 березня 2015р., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстровано в реєстрі № 201, з усіма змінами та додатками, позивач просив стягнути з відповідача наступні грошові кошти: -заборгованість в розмірі 7 523 224 (сім мільйонів п'ятсот двадцять три тисячі двісті двадцять чотири) грн. 65 коп., що в еквіваленті за офіційним курсом гривні до долару США станом на 17.03.2016р. складає 280 250 (двісті вісімдесят тисяч двісті п'ятдесят) доларів США; -пеню в розмірі 41 394 402 (сорок один мільйон триста дев'яносто чотири тисячі чотириста дві) грн., що в еквіваленті за офіційним курсом гривні до долару США станом на 25.07.2017р. складає 1 603 030 (один мільйон шістсот три тисячі тридцять) доларів США; -упущену вигоду в розмірі 3 256 552 (три мільйони двісті п'ятдесят шість тисяч п'ятсот п'ятдесят дві) грн. 06 коп., що в еквіваленті за офіційним курсом гривні до долару США станом на 25.07.2017р. складає 126 112 (сто двадцять шість тисяч сто дванадцять) доларів США 50 центів; -штраф у розмірі 968 347 (дев'ятсот шістдесят вісім тисяч триста сорок сім) грн. 05 коп., що в еквіваленті за офіційним курсом гривні до долару США станом на 25.07.2017р. складає 37 500 (тридцять сім тисяч п'ятсот) доларів США. -а також судові витрати - 6 890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн. - судового збору за подачу позову. Позовні вимоги позивач обґрунтовує доданими до позовних заяв копіями документів, а саме: договором позики від 15.10.2012р., договором позики від 19.09.2014р., договором позики від 26.03.2015р., додатковими угодами до вказаних договорів, копіями розписок про отримання грошових коштів, договором про переведення боргу від 02.10.2015р. Під час розгляду справи, а саме проведення підготовчого засідання, представники позивача - [PERSON] та [PERSON] (діють на підставі довіреності від 23.10.2017р. - а.с. № 31 т. № 2) об'єднані позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Заявами від 13.09.2018р. просили справу розглядати за їх відсутності та без фіксації судового процесу технічними засобами. Таке рішення було обумовлено намаганням забезпечити рівність учасників процесу в судовому засіданні, оскільки представник відповідача в судове засідання 13.09.2018р. вдруге поспіль не з'явилась. До заяви від 13.09.2018р. представником позивача - [PERSON] було долучено ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2018р. (під головуванням судді Антонюка О.А.) про залишення без розгляду позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені і штрафу за договором позики (а.с.№ 130 т.№ 3). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від 09.03.2018р. - а.с. № 23 т. № 3 ) в судові засіданні по справі, які були призначені на 12.07.2018р. та 13.09.2018р. двічі поспіль не з,явилася, про дату судових засідань була повідомлена належним чином під розписку в суді на 12.07.2018р. та поштою на 13.09.2018р. (а.с.№ 114, 121, 123 т.№3). Своїми листами повідомляла суд про причини неявки. Втім, 12.07.2018р. суд задовольнив таке клопотання та відклав розгляд справи, а 13.09.2018р. суд відмовив у відкладені судового засідання, оскільки, в заяві про відкладення розгляду справи представник посилалась на те, що вона є єдиним представником відповідача [PERSON] у цій справі, та в цей день зайнята в іншій справі (а.с. № 124-128 т.№ 3). Відмовляючи у відкладенні вдруге поспіль судового засідання, суд виходив з того, що [PERSON] не єдиний представник [PERSON] (а.с. № 21 т. № 2). Крім того, поза увагою суду не міг залишитися той факт, що сам відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про дату судового засідання 13.09.2018р. (а.с. № 121-122 т. № 3), не з'явився до суду та не повідомив про причини своєї неявки. При прийнятті такого рішення судом також була враховано, що об'єднана цивільна справа знаходиться в провадженні суду з березня 2016р., тобто 2,5 роки. З урахуванням письмової заяви представників позивача та неявки представника відповідача, суд відповідно до ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України розглянув справу 13.09.2018р. за відсутності представників сторін т а без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд вважає, що у цій справі слід винести рішення в порядку глави 6 розділу III ЦПК України, підстав для винесення по справі заочного рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України не має, оскільки з поданих до суду заперечень вбачається, що сторона відповідача позови не визнає, отже цій позиції судом буде надана оцінка поряд з оцінкою наявних у справі доказів. Так, у письмових запереченнях на позовну заяву по справі №201/3957/16-ц, представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що позивачем при подачі зазначеного позову до суду було порушено строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені, оскільки вони заявлені останнім за період з 01 січня 2016р. по 25 липня 2017р., тобто за період, що перевищує один рік. Відповідач також зазначав, що розмір неустойки не може перевищувати завданих збитків, а також посилався на неможливість одночасного застосування штрафу та пені як одного виду цивільно-правової відповідальності. Також представником відповідача у письмових запереченнях було зазначено, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів понесення ним збитків у вигляді упущеної вигоди. Також було зазначено, що у 2017р. в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 26 березня 2015р. позивачем було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що була предметом Іпотечного договору від 19 листопада 2015р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], від імені якої на підставі довіреності посвідченої 16 листопада 2015р. приватним нотаріусом ДМНО Новіковою Н.А. за реєстровим № 3362 діяв [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстровим № 736., але позивачем не було вирахувано суму грошових коштів, отриманих після звернення стягнення та реалізації даної квартири, при розрахунку розміру заборгованості за Договором позики від 26.03.2015р. У відзиві на позовну заяву по справі № 201/16142/17, представник відповідача посилався на те, що позивачем при подані позову до суду було порушено строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені, оскільки вони заявлені останнім за період з 01.01.2016р. по 30.10.2017р., тобто за період, що перевищує один рік. Також відповідачем було зазначено, що 20 березня 2013р. між позивачем [PERSON] та [PERSON], від імені якої за довіреністю діяв [PERSON], для забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 15 жовтня 2012р. укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстром № 346, відповідно до якого предметом іпотеки є житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS], але у вересні 2017р. позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 15 жовтня 2012р. (справа № 175/3589/17), що на думку відповідача може призвести до подвоєння суми стягнення з відповідача за Договором позики від 15 жовтня 2012р. Також було зазначено, що у 2017р. в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 26 березня 2015р. позивачем було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що була предметом Іпотечного договору від 19 листопада 2015р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстровим № 736, але позивачем не було вирахувано суму грошових коштів, отриманих після звернення стягнення та реалізації даної квартири, при розрахунку розміру заборгованості за Договором позики від 15.10.2012р. У відзиві на позовну заяву по справі №201/18403/17, представник відповідача посилався на те. що позивачем не було надано до суду жодних доказів передачі відповідачу коштів за Договором позики від 19.09.2014р., та не доведено факт належного виконання ним зазначеного Договору. Зазначено, що у 2017р. в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 26 березня 2015р. позивачем було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що була предметом Іпотечного договору від 19 листопада 2015р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстровим № 736, але позивачем не було вирахувано суму грошових коштів, отриманих після звернення стягнення та реалізації даної квартири, при розрахунку розміру заборгованості за Договором позики від 19.09.2014р. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Підготовче засіданні у справі відповідно до положень ст.ст 197, 198, п.3 ч.2 ст.200 ЦПК України проведено 11.05.2018р. (а.с. № 39-40 т. № 3). Під час підготовчого засідання 11.05.2018р. ухвалою суду (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі (а.с. № 3-5 т. № 3) з огляду на положення ст. 353, п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (дія № 15 - а.с. № 39зв. т. № 3). Суд, з'ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 жовтня 2012р. між позивачем та [PERSON], від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON], було укладено Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш\~Є.В., зареєстровано в реєстрі №. Відповідно до п.1 Договору позики від 15 жовтня 2012р., Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність безпроцентну позику на суму 184 000 євро та 690 000 доларів США. Факт одержання грошей підтверджується розпискою. Відповідно до п. 2 Договору позики від 15 жовтня 2012р., грошові кошти Позичальник повинен був повернути Позикодавцеві не пізніше 15 квітня 2013р. у розмірі 184 000 євро та 690 000 доларів США в тій же валюті, в якій було отримано позику. До зазначеного договору неодноразово вносились зміни шляхом укладення відповідних додаткових угод. Так 25 квітня 2014р. між позивачем та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстровану в реєстрі № 342. Додатковою угодою № 1 від 25 квітня 2014р. було внесено зміни до п. 1 Договору позики від 15 жовтня 2012р., зареєстрованого за № 1370, згідно до якого Позикодавець передав, Позичальник прийняв у власність безвідсоткову позику на суму 660 000 доларів США. Також Додатковою угодою № 1 від 25 квітня 2014р. було внесено зміни до п. 2 Договору позики від 15 жовтня 2012р., де було встановлено строк повернення позики, а саме не пізніше 15 липня 2014р. в розмірі 660 000 доларів США. 19 вересня 2014р. між позивачем та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2 посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстровану в реєстрі № 788. Додатковою угодою № 2 від 19 вересня 2014р. було внесено зміни до п. 1 Договору позики від 15 жовтня 2012р., зареєстрованого за № 1370, розмір позики було збільшено, вона складала вже 705 000 доларів США та п. 2 угоди було встановлено строк повернення позики, а саме не пізніше 16 грудня 2014р. в розмірі 705 000 доларів США. 25 лютого 2015р. між позивачем та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 3 посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстровану в реєстрі № 127. Додатковою угодою № 3 від 25 лютого 2015р. було внесено зміни до п. 1 Договору позики від 15 жовтня 2012р., було встановлено розмір позики в сумі 777 000 доларів США та п. 2 було встановлено строк повернення позики, а саме не пізніше 30.09.2015р. в розмірі 777 000 доларів США. Факт передачі та отримання грошових коштів підтверджується розпискою [PERSON] від 25 лютого 2015р., відповідно до якої останній отримав, ще 72 000 (сімдесят дві тисячі) доларів США за Договором позики від 15 жовтня 2012р., зареєстрованого за № 1370. 02 жовтня 2015р. між позивачем та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 4 посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстровану в реєстрі № 633. Додатковою угодою № 4 від 02 жовтня 2015р. було внесено зміни до п. 1 Договору позики від 15 жовтня 2012р., було встановлено розмір позики на суму 675 000 доларів США та п. 2 було встановлено строк повернення позики, а саме не пізніше 31.12.2015р. в розмірі 675 000 доларів США Було передбачено, що в разі порушення строку повернення позиченої суми, Позичальник повинен сплатити Позикодавцеві пеню додатково у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день такого прострочення починаючи з дня, наступного після завершення строку виконання зобов'язання та штраф в розмірі 90 000 (дев'яносто тисяч) доларів США. Також було передбачено, що в разі порушення останнього строку повернення позиченої суми (31.12.2015р.), Позичальник повинен відшкодувати Позикодавцеві упущену вигоду, заподіяну неналежним виконанням Основного зобов'язання по Договору позики, в розмірі 2,5 (дві цілих п'ять десятих) відсотка в місяць від простроченої суми. 19 вересня 2014р. між Позивачем та [PERSON] було укладено Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш\~Є.В., зареєстровано в реєстрі № 786. Відповідно до п.1. Договору позики від 19 вересня 2014р., Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність безпроцентну позику на суму 96 160 євро та 129 250 доларів США. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою [PERSON] від 19 вересня 2014р. на суму 96 160 євро та 129 250 доларів США, який діяв від імені та в інтересах [PERSON] на підставі Довіреності посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. від 18 вересня 2012р., зареєстрована за № 958: 02 жовтня 2015р. до п.1 Договору позики від 19 вересня 2014р., зареєстрований за № 786, були внесені зміни. З урахуванням змін внесених Додатковою угодою № 2 від 02 жовтня 2015р., було встановлено розмір позики на суму 79 958 євро та 77 625 доларів США та було встановлено строк повернення позики, а саме не пізніше 31.12.2015р. Пунктом 4 Договору позики від 19.09.2014р. з урахуванням змін внесених Додатковою угодою № 2 від 02 жовтня 2015р. було встановлено, що в разі порушення Позичальником строку повернення позиченої суми (31.12.2015р.), Позичальник повинен сплатити Позикодавцеві пеню додатково к сумі займу у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення починаючи з дня, наступного після завершення строку виконання зобов'язання та штраф в розмірі 11 643 доларів США та 11 994 євро. 19 листопада 2015р. між [PERSON] та [PERSON], від імені якої на підставі довіреності посвідченої 16 листопада 2015р. приватним нотаріусом ДМНО Новіковою Н.А. за реєстровим № 3362, діяв [PERSON], був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстровим № 736. Предметом іпотеки була квартира [ADDRESS]. Зазначений іпотечний договір мав забезпечувати вимоги [PERSON], в тому числі за договором позики від 19.09.2014р. 21 липня 2016р. [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] було направлено Вимогу про усунення порушення, у якому позивач [PERSON] попереджав, що у випадку несплати відповідачем [PERSON] основної суми боргу за Договором позики від 19.09.2014р. позивач буде вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 19.10.2015р., який забезпечував виконання зобов'язання, в тому числі за Договором позики від 19.09.2014р. Після спливу 30 днів, позивач в позасудовому порядку здійснив звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] на іпотечне майно у вигляді квартири [ADDRESS], на підставі Договору іпотеки від 19.10.2015р., що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 79018906 від 27.01.2017р., щодо квартири [ADDRESS] В подальшому, дане майно було реалізовано позивачем за Договором купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2017р., укладеним між [PERSON], від імені якого на підставі довіреності діяли [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п. 6 даного Договору, ринкова вартість квартири №105 склала 1 770 381 (один мільйон сімсот сімдесят тисяч триста вісімдесят одна) грн. Зазначена сума також вказана у Звіті про оцінку майна № FO-170207-001, здійсненим суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] Станом на дату посвідчення Договору купівлі-продажу та реалізації [PERSON] своїх прав - 14.02.2017р., курс гривні до 1 долара США до становив 27,165, таким чином, загальна вартість квартири склала 1 770 381/27.165 = 65 171,4 дол. США. 26 березня 2015р. між позивачем та [PERSON] було укладено Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстровано в реєстрі № 201. Відповідно до п.1. Договору позики від 26 березня 2015р., Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність безпроцентну позику в сумі 343 750 доларів США. 02 жовтня 2015р. до п.1 Договору позики від 26 березня 2015р., зареєстрований за № 201, були внесені зміни. Додатковою угодою № 1 від 02 жовтня 2015р. було встановлено розмір позики в сумі 280 250 доларів США та було встановлено строк повернення позики, а саме не пізніше 31.12.2015р. Факт отримання грошових коштів, підтверджується власноручно написаною розпискою [PERSON], який діяв від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності. 02 жовтня 2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про переведення боргу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 637. Тобто належним відповідачем по справі є [PERSON]. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а ч.3 цієї ж статті передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України встановлює, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти. Договір позики укладається у письмовій формі. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно із ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, таким чином, письмові розписки, є підтвердженням договорів позики, які були укладені між сторонами. Відповідно до п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, а відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Варто зазначити, що, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Отже, вимоги в частині стягнення самої заборгованості по усім трьом договорам позики підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За загальним правилом, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати 1 рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України) . При цьому, виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Пеня підлягає стягненню тільки в межах одного року до дня пред'явлення позову. Стосовно заперечень відповідача по справі №201/3957/16-ц, які стосуються строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені, оскільки вони заявлені позивачем за період з 01 січня 2016р. по 25 липня 2017р., суд погоджується з вказаними запереченнями та зазначає, що період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати 1 рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). При цьому, виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Пеня підлягає стягненню тільки в межах одного року до дня пред'явлення позову. Стосовно заперечень відповідача, які стосуються розміру неустойки, яка не може перевищувати завданих збитків, а також посилань на неможливість одночасного застосування штрафу та пені суд зазначає, що ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч.3 ст.551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання, суд застосовує до спірних правовідносин норму ч.3 ст.551 ЦК України. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За таких обставин нарахування одночасно пені і штрафу здійснено з недотриманням положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне і те саме порушення. Тому вимога позивача про стягнення штрафу та пені - фіксованої та процентної складової одночасно, задоволенню не підлягає. Те ж саме стосується заперечень відповідача по справі № 201/16142/17, з приводу застосування строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені, оскільки вони заявлені позивачем за період з 01 січня 2016р. по 30 жовтня 2017р. Стосовно цивільної справи № 175/3589/17), що була предметом розгляду Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області за позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS]) в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 15.10.2012р., варто зазначити, що відповідачем не було надано жодних доказів про наявність будь якого рішення у даній справі, що набрало чинності. Також суд при вирішенні даного питання бере до уваги викладене у п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Застосовуючи аналогію суд приходить до висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості. Стосовно заперечень відповідача, які стосуються відсутності, на думку сторони відповідача, доказів понесення ним збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зазначає. По-перше, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). По друге, можливість стягнення упущеної вигоди прямо передбачена в Договорі позики від 19.09.2014р. (зареєстрований за № 786) та Договорі позики від 26.03.2015р. (зареєстрований за № 201). Тобто на час укладання вказаних договорів сторони завчасно узгодили розмір упущеної вигоди, яка буде підлягати сплаті у випадку невиконання чи неналежного виконання умов договору. При вирішенні даного питання суд спирається на норми ст. 6 та ст. 627 ЦК України та наголошує, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, за цими позовними вимогами, на думку сторони відповідача, позивачем не враховано те, що у 2017р. в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 26.03.2015р. позивачем було звернено стягнення на предмет іпотеки (квартира [ADDRESS]), що був предметом Іпотечного договору від 19.11.2015р., а саме не було вирахувано суму грошових коштів, отриманих після звернення стягнення та реалізації даної квартири, при розрахунку розміру заборгованості за Договором позики від 26.03.2015р. Суд критично відноситься до цих заперечень з огляду на те, що як вбачається з матеріалів справи 21.07.2016р. з боку [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] було направлено вимогу про усунення порушення, у якій позивач попереджав, що у випадку несплати відповідачем основної суми боргу за Договором позики від 19.09.2014р., Позивач буде вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 19.11.2015р., який забезпечував виконання зобов'язання в тому числі за Договором позики від 19.09.2014р. Після спливу 30 днів, позивач в позасудовому порядку здійснив звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] на іпотечне майно у вигляді квартири [ADDRESS], на підставі Договору іпотеки від 19.11.2015р., що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 79018906 від 27.01.2017р. щодо [ADDRESS]. В подальшому дане майно було реалізовано позивачем за Договором купівлі-продажу квартири від 14.02.2017р., укладеним між [PERSON], від імені якого на підставі довіреності, діяла [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п. 6 даного Договору, ринкова вартість квартири №105 склала 1 770 381 (один мільйон сімсот сімдесят тисяч триста вісімдесят одна) грн. Зазначена сума також вказана у Звіті про оцінку майна № FO-170207-001, здійсненим суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] Вказану вартість реалізованої квартири було враховано позивачем та у зв'язку з цим було змінено розмір позовних вимог. Стосовно заперечень відповідача по справі №201/18403/17, які стосуються того, що позивачем, на думку сторони відповідача, не було надано суду доказів передачі відповідачу коштів за Договором позики від 19.09.2014р. та не доведено факт належного виконання ним зазначеного Договору, суд зазначає, що в матеріалах справи є відповідні копії документів, якими підтверджується факт отримання грошових коштів (позики). Так, наявна розписка від 19.09.2014р. на суму 96 160 євро та 129 250 доларів США власноручно написана [PERSON], який діяв від імені та в інтересах [PERSON] на підставі Довіреності, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. від 18.09.2012р., (зареєстрована за № 958) та Додаткова угода № 2 від 02.10.2015р., яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. (зареєстрована в реєстрі за № 634) до Договору позики від 19.09.2014р. ( зареєстрований в реєстрі за № 786). Суд критично відноситься до заперечень в тій частині, що позивачем не було вирахувано суму грошових коштів, отриманих після звернення стягнення та реалізації квартира [ADDRESS]), при розрахунку розміру заборгованості за Договором позики від 15.10.2012р., так як вартість вказаної квартири було враховано при розрахунку заборгованості за Договором позики від 19.09.2014р. Отже, за вищезазначеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Вищезазначене вказує на те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України «Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.» У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. 6-284ц17. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що грошові кошти повинні бути стягнуті за курсом Національного банку України станом на день ухвалення судового рішення. За даними офіційного сайту НБУ станом на 13.09.2018р. офіційний курс гривні до долару США становить 28,02грн. за 1 долар США. та офіційний курс гривні до євро становить 32,46грн. за 1 євро (а.с. № 132 т.№ 3). Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 1. За Договором позики від 15 жовтня 2012р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстрований в реєстрі № 1370, заборгованість в розмірі 675 000 (шістсот сімдесят п'ять тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 18 960 750 (вісімнадцять мільйонів дев'ятсот шістдесят тисяч сімсот п'ятдесят) грн.; пеню в розмірі 675 000 (шістсот сімдесят п'ять тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 18 960 750 (вісімнадцять мільйонів дев'ятсот шістдесят тисяч сімсот п'ятдесят) грн. 2. За Договором позики від 19 вересня 2014р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстрований в реєстрі № 786, заборгованість в розмірі 79 958 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) євро, що в гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 2 599 434 (два мільйони п'ятсот дев'яносто дев'ять тисяч чотириста тридцять чотири) грн. 58 коп., заборгованість в розмірі 12 453 (дванадцять тисяч чотириста п'ятдесят три) доларів США, що в гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 349 804 (триста сорок дев'ять тисяч вісімсот чотири) грн. 77 коп.; пеню в розмірі 79 958 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) євро, що в гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 2 599 434 (два мільйони п'ятсот дев'яносто дев'ять тисяч чотириста тридцять чотири) грн.58 коп., пеню в розмірі 12 453 (дванадцять тисяч чотириста п'ятдесят три) доларів США., що в гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 349 804 (триста сорок дев'ять тисяч вісімсот чотири) грн. 77 коп., упущену вигоду в розмірі 53 971 (п'ятдесят три тисячі дев'ятсот сімдесят один) євро 65 центів, що гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 1 754 618 (один мільйон сімсот п'ятдесят чотири тисячі шістсот вісімнадцять) грн. 34 коп., упущену вигоду в розмірі 29 586 (двадцять дев'ять тисяч п'ятсот вісімдесят шість) доларів 90 центів США, що гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 831 096 (вісімсот тридцять одна тисяча дев'яносто шість) грн. 02 коп.; 3. За Договором позики від 26 березня 2015р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. та зареєстрований в реєстрі № 201, заборгованість в розмірі 280 250 (двісті вісімдесят тисяч двісті п'ятдесят) доларів США, що гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 7 872 222 (сім мільйонів вісімсот сімдесят дві тисячі двісті двадцять дві) грн. 50 коп.; пеню в розмірі 280 250 (двісті вісімдесят тисяч двісті п'ятдесят) доларів США, що гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 7 872 222 (сім мільйонів вісімсот сімдесят дві тисячі двісті двадцять дві) грн. 50 коп., упущену вигоду в розмірі 126 112 (сто двадцять шість тисяч сто дванадцять) доларів 50 центів США, що гривневому еквіваленті за даними НБУ станом на 13.09.2018р. складає 3 542 500 (три мільйони п'ятсот сорок дві тисячі п'ятсот) грн.12 коп. Враховуючи на те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня, кінцевий гривневий еквівалент слід визначати за курсом НБУ на дату стягнення заборгованості, пені і упущеної вигоди. Обговорюючи питання розподілу судових витрат з урахуванням положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім при розгляді справи судові витрати у загальному розмірі - 24 090грн. (8 000 грн. - судового збору за подачу позову за договором позики від 15.10.2012р. + 320 грн. - судового збору за подачу заяви про забезпечення цього самого позову + 8 810 грн. - судового збору за подачу позову. за договором позики від 19.09.2014р. + 6 890 грн. - судового збору за подачу позову за договором позики від 26.03.2015р.). На підставі викладеного,

Outcome: partial