Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

19 вересня 2017 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11 листопада 2015 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося. Між ними виникали сварки, які призвели до негативного ставлення ними один до одного. Відповідач підіймав на неї руку, навіть в той час, коли у неї на руках знаходилась їх малолітня дитина. З вересня 2017 року шлюбні відносини між ними припинені та вони проживають окремо. Тому вона вважає, що примирення, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і просила їх шлюб розірвати та покласти судові витрати на відповідача. Після розірвання шлюбу бажає і надалі іменуватися шлюбним прізвищем «Яроцька». Позивач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. В заяві вона повідомила, що протягом наданого судом строку для примирення вони з відповідачем не примирились тому на задоволенні позову вона наполягає. /а.с.27/. Відповідачу направлялися судові повістки про виклик в судове засідання як за адресою його місця проживання, зазначеною ним особисто у заяві, адресованій суду, так і за адресою його зареєстрованого місця проживання, однак до суду повернулися конверти з довідками укрпошти «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.23, 24/. Також, відповідно до поданої відповідачем заявки про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомлення, останньому направлялася судова повістка про виклик у вигляді SMS на номер телефону, зазначений відповідачем у вказаній заявці, однак повідомлення не вручене, у звязку з тим, що «абонент тимчасово недоступний» /а.с.21, 22/. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, ч.ч.1, 2 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд вважає причини неявки відповідача неповажними і тому справа розглянута у його відсутність, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Тому справа розглянута у відсутність сторін. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 11 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №62 /а.с.4/. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с.5/. 12 жовтня 2017 року по справі було зупинено провадження та надано сторонам строк для примирення 2 місяці /а.с.16/. 12 грудня 2017 року провадження по справі відновлено /а.с.20/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з вересня 2017 року проживають окремо, протягом наданого судом строку для примирення сторони не примирилися, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.

Outcome: approved