Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

19.02.2016 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Миколаївської міської ради, про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності. Позовні вимоги позивачі мотивували тим, що [INFO] року померла [PERSON], яка була бабусею [PERSON] та прабабусею [PERSON], яка проживала в [ADDRESS]. Позивачі зареєстровані та фактично проживають у вищевказаній квартирі: [PERSON] - з 12.12.1974 року, а [PERSON] з дня свого народження - [INFO] року. Спочатку фактичне спільне володіння і користування квартирою [ADDRESS] здійснювалося позивачами разом з [PERSON], а після її смерті з 18.06.1996 року по цей час володіння і користування квартирою [ADDRESS] здійснюється виключно позивачами. Після смерті [PERSON] ще у 1996 році [PERSON] у встановленому порядку виписала (зняла з реєстрації в квартирі [ADDRESS]) [PERSON], у зв'язку зі смертю, та переоформила всі особові рахунки на оплату комунальних послуг, а також телефонний номер, на своє ім'я. З того часу і по сьогоднішній день позивачі відкрито, безперервно володіють та користуються вищевказаною квартирою, а також самостійно сплачують у повному обсязі всі необхідні платежі за проживання та утримання цієї квартири. Жодних претензій третіх осіб стосовно прав на майно [PERSON], (в тому числі визнання спадщини відумерлою), з [INFO] року і до цього часу, тобто на протязі 20 років, не заявлялось. Зважаючи на те, що визнання права власності на майно [PERSON] в порядку набувальної давності можливе лише після визнання права власності на нього в судовому порядку, позивачі звернулись до суду з вказаним вище позовом. Позивачі до судового засідання не з'явилась, суду надали заяви, про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, наполягають на задоволенні позову. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, суду надав заяву, в якій просить суд справу розглянути за його відсутності та прийняти рішення на підставі наявних у матеріалах доказів на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим органом приватизації - Житлово-комунальним управлінням ДП «Чорноморський суднобудівний завод» 24.11.1994 року, запис в реєстровій книзі ЖКУ ДП «ЧСЗ» №1719, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності (без визначення часток): [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вищевказана квартира складається із двох кімнат та має загальну площу 49,6 кв.м., зареєстрована за вказаними власниками в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 14.12.1994р., реєстровий номер 18191. [INFO] року [PERSON], яка була бабусею [PERSON] та прабабусею [PERSON] померла, про що міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис за № 369 і видане свідоцтво про смерть [NUMBER]. Заповіту щодо спадкового майна [PERSON] не залишила, тобто її спадкоємці мали право на спадкування за законом в порядку, встановленому законодавством України, яке діяло на час відкриття спадщини, тобто на [INFO] року. Відповідно до приписів статті 529 Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року, який був чинним на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця набували прав спадкоємців за законом лише у разі, якщо на час відкриття спадщини не було в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. На момент смерті [PERSON] в живих був єдиний спадкоємець за законом - її син - [PERSON], який був батьком [PERSON] та дідусем [PERSON], тому позивачі, з урахуванням положень наведеної норми, не набули прав на спадкування частки в спільній сумісній власності - квартирі [ADDRESS], після смерті [PERSON] Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР [PERSON] мав вчинити певні дії для прийняття спадщини, а саме: подати заяву у державну нотаріальну контору про прийняття спадщини, або фактично вступити в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні були бути вчинені [PERSON] протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] в зазначеній квартирі не проживав, тобто не вступив фактично в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру за № 42227285 станом на 24.11.2015 року, інформація про наявність заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у Спадковому реєстрі відсутня, тобто ні. [PERSON], ні будь-які інші особи, не зверталися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську реєстраційною служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області. Таким чином, після смерті [PERSON] ([INFO] року), права на частину квартири [ADDRESS] до спадкоємця [PERSON] не перейшли, і [PERSON], як єдина спадкоємиця після смерті батька [PERSON], із вказаних вище причин, в свою чергу, не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно після смерті батька. Вказане підтверджується Роз'ясненням Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] вих. № 93\\01-16 від 24.11.2015 року. Відповідно до абз. 2 пункту 12 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Ніякого договору за життя [PERSON] стосовно розподілу часток у праві спільної сумісної власності між нею та позивачами не укладалося. Таким чином, частки кожного із співвласників ([PERSON], [PERSON] та [PERSON]) у праві спільної власності є рівними; квартира [ADDRESS] належить їм в рівних частках - по 1/3 кожному; після смерті [PERSON] її частка у спільному майні спадкоємцям не перейшла. Позивачі зареєстровані та фактично проживають у вищевказаній квартирі: [PERSON] - з 12.12.1974 року, а [PERSON] з дня свого народження - [INFO] року. Спочатку фактичне спільне володіння і користування квартирою [ADDRESS] здійснювалося позивачами разом з [PERSON], а після її смерті з 18.06.1996 року по цей час володіння і користування квартирою [ADDRESS] здійснюється виключно позивачами. Після смерті [PERSON] ще у 1996 році [PERSON] у встановленому порядку виписала (зняла з реєстрації в квартирі [ADDRESS]) [PERSON], у зв'язку зі смертю, та переоформила всі особові рахунки на оплату комунальних послуг, а також телефонний номер, на своє ім'я. З того часу і по сьогоднішній день позивачі відкрито, безперервно володіють та користуються вищевказаною квартирою, а також самостійно сплачують у повному обсязі всі необхідні платежі за проживання та утримання цієї квартири. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з пунктами 1 та 4 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного кодексу України, він набрав чинності з 1 січня 2004 року і з цього ж часу втратив чинність Цивільний кодекс Української РСР. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чицності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Також згідно з пунктом 8 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Також аналогічну точку зору висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014 року «Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку надувальної давності». Виходячи із приписів зазначеного законодавства та позиції ВССУ, суд вважає, що в даному випадку наявні всі передбачені законодавством підстави для визнання за позивачами в рівних частках прав на майно [PERSON] (1/3 частку в квартирі [ADDRESS]) в порядку набувальної давності, оскільки: По-перше, після смерті [PERSON] позивачі добросовісно заволоділи належною їй на праві власності 1/3 часткою нерухомого майна (квартири [ADDRESS]); продовжують відкрито, не приховуючи факт знаходження майна у їх володінні та користуванні, безперервно на протязі 20 років - з [INFO] року (в тому числі і більше 10 років з дня набрання чинності ЦК України), володіти і користуватися всією квартирою, в тому числі і часткою, яка до смерті належала [PERSON] Володіння та користування позивачами всією квартирою [ADDRESS] є очевидним для третіх осіб. По-друге, заволодіння часткою спірної квартири відбулося на законних підставах, так як позивачі разом з [PERSON] були співвласниками квартири, набутої у власність в порядку приватизації житлового фонду 24.11.1994 року, були прописані (зареєстровані) і фактично проживали в квартирі і на момент приватизації і до цього часу. Позивачі не знали і не могли знати про те, що володіють чужим майном, так як жили з [PERSON] однією сім'єю, вели спільне господарство, доглядали її в старості і у них були відсутні будь-які сумніви в правомірності набуття майна. Єдиний син [PERSON] мав власне житло в іншому місті, той факт, що він не звертався до нотаріальної контори за переоформленням спадщини після смерті матері [PERSON], підтверджує, що він теж вважав володіння позивачами всією квартирою правомірним. По-третє, зважаючи, що в строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується строк після 1 січня 2001 року, з моменту заволодіння позивачами майном [PERSON] (1/3 часткою квартири [ADDRESS]) пройшло більше 10 років (ч. 1 ст. 344 ЦК України). По-четверте, жодних претензій третіх осіб стосовно прав на майно [PERSON], (в тому числі визнання спадщини відумерлою), з [INFO] року і до цього часу, тобто на протязі 20 років, не заявлялось. Таким чином, судом встановлено, що факти, викладені позивачами у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені ними письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. У зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved