Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

19.09.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, який 04.11.2016 року уточнив та просить визнати дійсною угоду про намір укласти правочин від 26.11.2014 року з додатковими угодами від 29.03.2015 року, від 22.05.2015 року, від 28.07.2015 року від 30.09.2015 року, 30.10.2015 року, від 01.03.2016 року, від 01.07.2016 року; стягнути з [PERSON] грошові кошти, які були передані за угодою про намір здійснити правочин від 26.11.2014 року з додатковими угодами від 29.03.2015 року, від 22.05.2015 року, від 28.07.2015 року від 30.09.2015 року, 30.10.2015 року, від 01.03.2016 року, від 01.07.2016 року у розмірі 48 000 доларів США у гривневому еквіваленті відповідно до діючого офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення; стягнути з [PERSON] штраф за угодою про намір здійснити правочин від 26.11.2014 року з додатковими угодами від 29.03.2015 року, від 22.05.2015 року, від 28.07.2015 року від 30.09.2015 року, 30.10.2015 року, від 01.03.2016 року, від 01.07.2016 року у розмірі 10 відсотків від загальної суми вартості житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], а саме 48 000 доларів США у гривневому еквіваленті відповідно до діючого офіційного курсу НБУ на час подання заяви, що складає 1 278 720,00 грн.; стягнути судовий збір. Ухвалою суду від 18.10.2016 року до участі у якості третьої особи залучено [PERSON] При цьому позивач посилається на те, що 24.11.2014 року між сторонами у присутності [PERSON] було підписано угоду про намір укласти правочин. До вказаної угоди в подальшому між сторонами було укладено додаткові угоди. Предметом угоди є домовленість щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], у строк до 01.09.2016 року. Однак, у вказаний період відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовну заяву підтримала та просить її задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні 18.10.2016 року частково заперечували проти задоволення позову, так як відповідач вказав, що визнає позов частково, у зв'язку з тим, що 26.11.2014 рокуйого колишня дружина [PERSON] отримала 28 000 дол. США, як ? частки від суми отриманої від позивача. У судовому засіданні 05.12.2016 року представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову та мала намір надати письмові заперечення на позовну заяву, однак в подальшому представник не з'явилася ані до судового засідання, призначеного на 12.01.2017 року, ані на 01.02.2017 року. До суду надано заяву представника відповідача про відкладення судового засідання на іншу дату, у зв'язку із відсутністю у м. Одесі «з 24.01.2017 року по 07.01.2017 року». Суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи (провадження по справі відкрито 21.09.2016 року) суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності стотони відповідача, неявка якої визнана судом неповажною. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедент ній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади. У рішенні Європейського Суду від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Таким чином, аналіз зазначених викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення стороною відповідача своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду позовної заяви, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи. У зв'язку із чим, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності сторони відповідача, повідомленого належним чином. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 26.11.2014 року сторони у присутності [PERSON], яка діє від імені [PERSON] на підставі довіреності, уклали угоду про намір укласти угоду. Предметом угоди є укладання угоди по відчуженню будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Вартість об'єктів узгоджена сторонами у розмірі 7 228 800,00 грн., що еквівалентно по курсу НБУ становить 480 000,00 дол. США по курсу 15,06 грн. за один долар США. /а.с. 8/. Таким чином, судом встановлено, що сторонами угоди від 26.11.2014 року визначено вартість об'єктів нерухомості у розмірі 480 000,00 дол. США. Відповідно до п. 1.3 угоди про намір від 26.11.2014 року, в якості авансу та у рахунок оплати вартості придбання об'єкту нерухомості Покупець передав Продавцю грошові кошти у розмірі 722 880,00 грн., що еквівалентно по курсу НБУ становить 48 000 дол. США, а Продавець вказані грошові кошти отримав. Факт отримання відповідачем коштів на виконання п. 1.3 угоди про намір від 26.11.2014 року у ході розгляду справи визнавався відповідачем та не оспорювався. Таким чином, судом встановлено, що сторонами угоди від 26.11.2014 року визначено розмір авансу у розмірі 48 000,00 дол. США., та вказана сума була передана позивачем відповідачу. Відповідно до п. 1.5 угоди про намір від 26.11.2014 року, Покупець та Продавець дають свою згоду на те, що до 01.04.2015 року між ними має бути здійснено розрахунок та укладена угода про відчуження об'єкта нерухомості. В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод, а саме від 29.03.2015 року, від 22.05.2015 року, від 28.07.2015 року від 30.09.2015 року, 30.10.2015 року, від 01.03.2016 року, від 01.07.2016 року /а.с. 9-15/. Вказані угоди стосуються продовження строку здійснення розрахунку та укладання угоди про відчуження об'єкта нерухомості. Так, відповідно до додаткової угоди від 01.07.2016 року пункт 1.5 угоди про намір від 26.11.2014 року викладено у наступній редакції: «Покупець та Продавець дають свою згоду на те, що до 01.09.2016 року між ними має бути здійснено розрахунок та укладена угода про відчуження об'єкта нерухомості» /а.с. 15/. Статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу об'єкту нерухомості. Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року по справі № 6-176цс12. В ході розгляду справи сторони пояснювали, що в узгоджений ними додатковою угодою від 01.07.2016 року не було виконано угоди про намір від 26.11.2014 року, а саме не було укладено угоди про відчуження будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року в справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами, і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі неукладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили. Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, суд приходить до висновку, що передана відповідачем грошова сума є авансом. У рішенні, винесеному 10 липня 2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд звертає увагу на той факт, що кошти, сплачені в рахунок авансу, підлягають поверненню незалежно від того, з чиєї вини не було укладено договір, який сторони мали намір укласти. Таким чином, враховуючи практику судів вищої інстанції, суд приходить до висновку, що в незалежності від того, з чиєї вини не було укладено нотаріально посвідчений договір відчуження будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], грошові кошти, передані [PERSON] відповідачу, будучи авансом, підлягають поверненню позивачу. У зв'язку із чим, вимоги сторони позивача по стягнення авансу з відповідача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Відповідно до абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти на українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, враховуючи офіційний курс долара США до гривні станом на 01.02.2017 року, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню аванс у розмірі 48 000,00 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на день ухвалення рішення становить 1 299 840,00 грн. Відповідно до п. 3.6 угоди про намір від 26.11.2014 року, у випадку не відчуження об'єкту нерухомості Продавець повертає Покупцю аванс, та виплачує штраф у розмірі 10 % вартості об'єкта нерухомості, що передбачена п. 1.2 даної Угоди. Судом встановлено, що 02.09.2016 року позивач [PERSON] направляв на адресу [PERSON] письмову претензію із вимогами повернути сплачений аванс та штраф /а.с. 24-25/. Однак, з наданих суду пояснень слідує, що сплачений позивачем аванс відповідачем не повернутий. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В обґрунтування своїх заперечень [PERSON] пояснював, що 26.11.2014 року після підписання сторонами угоди про намір, він передав половину отриманого авансу своїй колишній дружині [PERSON], так як вона має право на ? частину майна, про що нею було складено особисту розписку /а.с. 56-57/. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача у цій частині, оскільки отримавши від позивача кошти у якості авансу, відповідач мав право вільно користуватися даними грошима, та суд враховує, що [PERSON] не була стороною угоди про намір від 26.11.2014 року, а тому не брала на себе зобов'язання за даною угодою. Разом із тим, суд враховує, що саме [PERSON] відповідно до правовстановлюючих документів є власником будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], що вбачається із витягу КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав /а.с. 16/, свідоцтва про право власності на будинок /а.с. 17/, державного акту на право власності на земельну ділянку /а.с. 18/. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню також штраф відповідно до п. 3.6 угоди про намір від 26.11.2014 року у розмірі 10 % вартості об'єкта нерухомості, що передбачена п. 1.2 Угоди. Оскільки, п. 1.2 Угоди сторонами узгоджена вартість будинку та земельної ділянки у розмірі 480 000,00 дол. США, то штраф відповідно до п. 3.6 угоди про намір від 26.11.2014 року становить 48 000 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на день ухвалення рішення становить 1 299 840,00 грн. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved