Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

17 листопада 2015 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на період навчання, в якому посилалась на те, що вона з 01 вересня 2015 року навчається на першому курсі денного відділення Донбаського державного педагогічного університету, повний курс навчання в якому закінчує 30 червня 2019 року, мешкає в гуртожитку в м. Слов'янську Донецької області, отримує щомісячну стипендію, однак коштів для сплати проживання в гуртожитку, матеріального існування та забезпечення навчання їй не вистачає. Батько [PERSON] проживає окремо і матеріальної допомоги для навчання зовсім не надає. Її матір - [PERSON] працює вчителем у школі, отримує заробітну плату, середній розмір якої складає 3 794 грн. на місяць, та одна допомагає їй матеріально. Позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/6 частки з усіх видів його доходів до досягнення нею 23 років у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 01 березня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на період навчання відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, позивач [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на її користь витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги у розмірі 200 грн. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] зазначила, що, відмовляючи в задоволенні позову, суд неповно з'ясував обставини справи та не врахував, що відповідач будь-яких доказів про своє захворювання, інвалідність або неможливість самостійно працевлаштуватись на роботу, суду не надав. З метою ухилення від матеріальної допомоги на період навчання, відповідач [PERSON] штучно створив умови, за якими він перебуває на обліку в Дружківському центрі зайнятості, як безробітний, допомогу по безробіттю не отримує та роботу не шукає. Позивачка зазначила, що вона отримує стипендію в розмірі 907 грн. 50 коп., а щомісячні фактичні витрати на її навчання складають 2 783 грн., що майже втричі перевищує розмір стипендії, із яких вона щомісяця сплачує: 290 грн. за проживання в гуртожитку; 55 грн. - за користування Інтернетом; 220 грн. 64 коп. витрачає на проїзд в автобусах із Дружківки до Слов'янська і в зворотному напрямку (із розрахунку 55 грн.16 коп. помножені на 4, оскільки чотири рази на місяць їздить додому); 22 грн. на проїзд від гуртожитку до університету та навпаки; 1760 грн. на харчування (80 грн. в день помножені на 22 дні проживання); 150 грн. на придбання підручників, зошитів та інших канцелярських товарів; 50 грн. для оплати практики; та інші витрати в межах 50 - 100 грн. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON] - [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками та телефонограмами. Остання надала суду заперечення на апеляційну скаргу і заяву, в яких просила розглянути справу у її відсутності, апеляційну скаргу - відхилити, як безпідставну, а рішення суду - залишити без змін (а.с. 92. 93-94, 97, 98). Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що повнолітня позивачка [PERSON] продовжує навчання на денному відділенні Донбаського державного педагогічного університету, повний курс навчання в якому закінчує 30 червня 2019 року, отримує стипендію в розмірі 907 грн. 50 коп. та перебуває на утриманні матері, яка має середньомісячний заробіток - 3 791 грн. 37 коп. Відповідач [PERSON] є батьком позивачки, який на час розгляду справи не працює, перебуває на обліку в Дружківському центрі зайнятості, як безробітний, та допомогу по безробіттю не отримує, а тому й не має можливості надавати повнолітній донці матеріальну допомогу на навчання. Судом першої інстанції також встановлено, що позивачка проживає в гуртожитку в іншій місцевості, де продовжує навчання. Відповідач перебуває у другому шлюбі, проживає окремо і має неповнолітню дитину від іншого шлюбу, на утримання якої за рішенням суду стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини. Вирішуючи питання про відмову в задоволенні позову, суд узяв до уваги заперечення відповідача, який не працює та перебуває в центрі зайнятості як безробітний. Однак погодитись з таким рішення суду не можна, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно зі ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину в твердій грошовій сумі та (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Відповідно до вимог ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків. На необхідність обов'язкової сукупності таких юридичних фактів, як досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреби у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу, звертається увага і в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Апеляційний суд вважає, що на підставі неповно з'ясованих обставин, що мають значення для справи, суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу на навчання повнолітньої дочки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є працездатним, інвалідом не визнаний, має можливість працевлаштуватися і працювати, оскільки раніше центром зайнятості вже був працевлаштований на підприємство, звідки звільнився за власним бажанням через нетривалий період роботи, а тому він має можливість працювати і утримувати свою повнолітню дочку, яка продовжує навчання і потребує матеріальної допомоги. Робоча спеціальність електрозварника, яку має відповідач, є затребуваною. Так, у відповідності з повідомленням Дружківського центру зайнятості та довідки Публічного акціонерного товариства «ВЕСКО» (далі - ПАТ «ВЕСКО), відповідач [PERSON] на протязі 04 березня 2014 року по 24 квітня 2015 року перебував на обліку, як безробітний, отримував допомогу по безробіттю. 24 квітня 2015 року центром зайнятості був працевлаштований в ПАТ «ВЕСКО» електрозварником, але 22 червня 2015 року за власним бажанням звідти звільнився. 01 грудня 2015 року він знову встав на облік в центр зайнятості, як безробітний, та в межах дворічного періоду йому відмовлено у виплаті допомоги по безробіттю (а.с. 8, 36, 37, 56, 57, 91). Документів про інвалідність або непрацездатність, які позбавляють можливості відповідача працювати, останній суду не надав. З заяви позивачки та наданих нею документів випливає, що вона отримує стипендію в розмірі 907 грн. 50 коп., проживає в іншій місцевості - місті Слов'янську Донецької області , де навчається на денному відділені вищого навчального закладу. Щомісячні фактичні її витрати на навчання складають 2 783 грн., що майже втричі перевищує розмір її стипендії, та вона щомісяця витрачає: 290 грн. за проживання в гуртожитку; 55 грн. - за користування Інтернетом; 220 грн. 64 коп. на проїзд в автобусах із Дружківки до Слов'янська і в зворотному напрямку (із розрахунку 55 грн.16 коп. помножені на 4, оскільки чотири рази на місяць їздить додому); 22 грн. на проїзд від гуртожитку до університету та навпаки; 1 760 грн. на харчування (80 грн. в день помножені на 22 дні проживання); 150 грн. на придбання підручників, зошитів та інших канцелярських товарів; 50 грн. для оплати практики; та інші витрати в межах 50 - 100 грн. Окрім цього, вона придбала для навчання ноутбук (а.с. 48, 49, 50, 51, 52, 64, 108-114). Твердження відповідача про те, що оскільки він не працює, а тому й не повинен надавати допомогу повнолітній дочці, яка продовжує навчання і потребує такої допомоги, не ґрунтуються на законі. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач, навпаки, має можливість працевлаштуватись за спеціальністю, оскільки має затребувану робочу спеціальність і працездатний вік, а тому змозі працювати і надавати допомогу на утримання повнолітньої дочки, яка потребує матеріальної допомоги, у зв'язку з продовженням навчання на денному відділенні вищого навчального закладу в іншій місцевості. Враховуючи викладене, а також те, що підстави для звільнення відповідача від обов'язку платити аліменти у справі відсутні, то він не може бути звільнений від обов'язку утримувати повнолітньою дитиною, яка продовжує навчання і потребує такої допомоги. Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення на неповно з'ясованих обставинах справи, без врахування всіх наявних доказів, з порушенням норм матеріального права, то на підставі ст. 309 ч.1 п. 1 та п.4 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті вимог. Окрім цього, відповідно до вимог п.2 ч.3.ст. 79, ч.5 ст. 88 ЦПК України, апеляційний суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати, що пов'язані з наданням їй правової допомоги, в розмірі 200 грн., оскільки вони підтверджені документально (а.с. 30, 31, 108 - 114). Також з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 487,20 грн., що складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, відповідно до ст.4 ч.2 п.1 п.п.1 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, від сплати якого позивачка була звільнена.

Outcome: approved