Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

18 вересня 2014 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, в якому просить суд стягнути на її користь з відповідачів солідарно матеріальну шкоду у розмірі 3450,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 1000,00 гривень, свої вимоги обґрунтовує тим, що вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.10.2011 року відповідачі були засуджені за скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, по даному кримінальному провадженню позивач була потерпілою особою. Відповідачі добровільно не відшкодували спричинену злочином позивачу шкоду, тому позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, просить відмовити в його задоволені. 29.09.2014 року подав до суду заяву про сплив строку позовної давності, в зв'язку з тим, що він за цим злочином був взятий під варту 19.07.2011 року та з цього моменту минуло вже три роки (а.с. 10). В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON] не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заперечень на позов не надали, заяв про розгляд справи в їх відсутності не надали. Виклики в судове засідання були направлені відповідачам за адресами, зазначеними в позовній заяві. Виклики в судове засідання відповідачів було повернуто на адресу суду з позначкою «за закінченням строку зберігання» (а.с. 34-37). Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи з'явлення в судове засідання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], та те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не скористалися правом брати участь у судовому засіданні, суд вважає за можливо розглянути цивільну справу за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши докази, які містяться у справі, оглянувши матеріали кримінальної справи № 116100654 (1-206), вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 03.10.2011 року Рубіжанським міським судом Луганської області було постановлено вирок по кримінальній справі № 116100654 (1-206/11), відповідно до якого, зокрема, [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2, 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення; [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі; [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 25.10.2011 року (а.с. 38-39). Потерпілою особою у зазначеній кримінальній справі визнана [PERSON], що підтверджується копією постанови слідчого про визнання особи потерпілою від 15.10.2010 року. (а.с. 43). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були визнані винними та засуджені за те, що, зокрема, 05.10.2010 року у вечірній час [PERSON] перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, діючи умисно з корисливих мотивів, за попередньою змовою з [PERSON] та [PERSON], які також перебували в стані алкогольного сп'яніння, через балкон проникли до квартири [ADDRESS], звідки таємно викрали речі, чим спричинили потерпілій [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 3450,00 гривень. Відповідно п. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, вина відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у заподіянні матеріальної шкоди [PERSON] встановлена вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.10.2011 року, та відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. В своїй позовній заяві, позивач зазначає, що розмір спричиненої їй злочином матеріальної шкоди становить 3450 гривень. Суд частково не погоджується з даними доводами позивача виходячи з наступного. Як вбачається з вироку від 03.10.2011 року, у позивача відповідачі по цій справі таємно викрали речі, які їй належали, чим спричинили матеріальну шкоду на загальну суму 3450,00 гривень, а саме: -Шубу жіночу вартістю 300,00 гривень; -Дублянку жіночу вартістю 800,00 гривень; -Плащ жіночий шкіряний вартістю 2000,00 гривень; -Сукню трикотажну вартістю 100,00 гривень; -Покривало вартістю 50,00 гривень; -Сукня вечірня в'язана вартістю 200,00 гривень. Разом з тим, як вбачається з вироку, сукня в'язана та покривало повернуто [PERSON], в матеріалах кримінальної справи № 116100654 (1-206/11) міститься власноруч написана [PERSON] розписка про отримання цих речей у слідчого. Отже, враховуючи, що вартість повернутих покривала та сукні в'язаної становить 250,00 гривень та ці речі були повернуті позивачу, то, на думку суду, розмір матеріальної шкоди, спричиненої позивачу відповідачами слід зменшити на вартість цих повернутих речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] підтверджено належними та допустимими доказами розмір, спричиненої злочином матеріальної шкоди у сумі 3200,00 гривень (3450 - 250 = 3200 грн.), яка підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], тому вимоги в цій частині підлягають до задоволення, в частині стягнення матеріальної шкода, яка складається з вартості сукні в'язаної та покривала у 250,00 гривень слід відмовити. Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, з врахуванням наявності вини відповідачів [PERSON], [PERSON]. [PERSON] у скоєнні злочинів, встановленої вироком суду, та визнанні позивача [PERSON] потерпілою особою, суд приходить до висновку, що відповідачами позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких [PERSON] зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою [PERSON], [PERSON]. [PERSON] щодо неї, також із знищенням її майна відповідачами, та в порушенні ходу звичайного життя позивача. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди відповідачами [PERSON], [PERSON]. [PERSON], суд, враховуючи факт наявності їх вини, глибину душевних страждань позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути відшкодування моральної шкоди в рівних частинах по 300,00 гривень з кожного, в іншій частині слід відмовити, також слід відмовити в частині солідарного стягнення моральної шкоди з відповідачів за безпідставністю. Разом з тим, відповідачем [PERSON] 29.09.2014 року суду подано заяву про сплив строку позовної давності, в судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що на його думку слід рахувати початок строку позовної давності з моменту його з'явлення із зізнанням 31.01.2011 року, тому строк позовної давності сплинув 31.01.2014 року (а.с. 10, 44). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Як вбачається з вироку від 03.10.2011 року цивільні позови потерпілими заявлені не були. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про сплив позовної давності, оскільки [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] визнанні винними у вчиненні злочину вироком від 03.10.2011 року, тому трирічний строк на звернення позивача до суду з цим позовом закінчився 03.11.2014 року, а з позовом [PERSON] звернулася до суду 18.09.2014 року, тобто в межах трьох років. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідачів пропорційно до задоволеної частини вимог на користь Держави, оскільки позивач звільнена від оплати судових витрат. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, відшкодовується пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів. Позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди задоволені на 92,75%, моральної шкоди на 90%, з розрахунку мінімального розміру судового збору 243,60 гривень по кожній позовній вимозі, з кожного відповідача слід стягнути пропорційно до розміру задоволених вимог: по стягненню матеріальної шкоди по 75,31 гривень та по стягненню моральної шкоди по 73,08 гривні, тобто взагалі по 148,39 гривень з кожного відповідача (75,31 + 73,08 = 148,39 гривень).

Outcome: partial