Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

18.03.2014 року представник позивача, діючи на підставі довіреності від 27.02.2014 року, в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом і просив стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь позивача заборгованість із заробітної плати, яка утворилась за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року в сумі 5778 гривень 50 копійок. Одночасно представником позивача заявлено вимогу про стягнення із відповідача на користь [PERSON] в рахунок відшкодування заподіяної порушенням трудових прав моральної шкоди у грошовому еквіваленті розміром 8000 гривень. У судовому засіданні представник позивача, скориставшись правом, передбаченим статтею 31 ЦПК України, зменшив розмір заявлених у справі позовних вимог, посилаючись на перерахування відповідачем на користь позивача згідно платіжного доручення № 150 від 15.04.2014 року (а.с. 36) суми заборгованості із заробітної плати, просив стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну порушенням строків виплати заробітної плати моральну шкоду в грошовому еквіваленті 8000 гривень. Саме таку суму представник позивача вважає справедливою для компенсації душевних страждань і хвилювань позивача заподіяних йому роботодавцем внаслідок невиконання протягом трьох робочих років обов'язку погасити наявну заборгованість із заробітної плати. Крім того, представник позивача посилається на те, що внаслідок порушення строків виплати заробітної плати позивач не мав можливості забезпечити належні умови проживання своєї сім'ї , що також зумовило його психологічне навантаження.. Представник відповідача в надісланих до суду письмових запереченнях (а.с. 19-20,30-31) вимоги позивача щодо необхідності виплати моральної шкоди вважає безпідставними і необґрунтованими. Вказує, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження душевних страждань і хвилювань, а також щодо застосування принижень зі сторони відповідача. Зазначає, що позивачем не надано даних щодо ступеня тяжкості вказаних ним негативних наслідків. Крім того, посилається на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між невиплатою заробітної плати та стражданнями, на які вказує позивач, обґрунтовуючи заявлені до відповідача вимоги. Спростовує також аргументи позивача щодо душевних страждань і хвилювань з приводу неможливості внаслідок невиплати заробітної плати забезпечити фінансово членів своєї сім'ї. Заслухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги заперечення представника відповідача, дослідивши всі заявлені у справі докази, встановивши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення заявлених у справі позовних вимог. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем: з 03.04.2003 року по 27.01.2014 року, працював охоронцем ПАС № 43 «Сеньківка» Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (а.с. 6). Відповідач визнав і сплатив позивачу наявну заборгованість із заробітної плати лише після пред'явлення позову до суду. Так, згідно платіжного доручення № 150 від 15.04.2014 року (а.с. 36) відповідач перерахував належну до сплати суму боргу. Те, що заборгованість виникла за період із 01.01.2011 року 31.12.2011 року та існувала протягом трьох повних років, відповідач належними доказами не спростовує. Твердження відповідача про те, що сама невиплати заборгованості із заробітної плати не може бути підставою для висновку про наявність спричиненої позивачу моральної шкоди, а в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки наслідки на які посилається позивач не підтверджені будь-якими доказами, є хибними. За змістом положення статті 237-1 КЗпП України передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди є наявність порушених прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд встановив порушення трудових прав позивача щодо невиплати заробітної плати у строки, передбачені КЗпП України. Порушення права завжди зумовлює негативні наслідки для особи, права якої порушуються, у тому числі наслідки психологічного характеру. Таким чином, необ'єктивними суд визнає посилання відповідача на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між невиплатою заробітної плати та стражданнями, на які вказує позивач. Заперечення відповідача, що позивачем не надано даних щодо ступеня тяжкості вказаних ним негативних наслідків також не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Дійсно, у справі має доводитись як факт спричинення моральної шкоди, так і її розмір. Відтак, позивач реалізував свій обов'язок на подання доказів шляхом пояснень, вказаних у позові, виразивши заподіяну йому моральну шкоду душевними стражданнями та хвилюваннями внаслідок фактичного невиконання роботодавцем обов'язку погасити наявну заборгованість із заробітної плати. Письмовим доказом про затримку у виплаті позивачу заробітної плати являється платіжне доручення № 150 від 15.04.2014 року (а.с. 36). Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача про наявність моральної шкоди, виходячи із наданих позивачем доказів (пояснень і вище вказаних письмових доказів), відповідно до вимог статтей 10,60 ЦПК України, не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення у справі судово-психологічної експертизи. Однак, відповідного клопотання від відповідача до суду не надходило. Аналогічного клопотання не надійшло і від позивача. А за положеннями статтей 10,143-145 ЦПК України такий засіб доказування не застосовується з ініціативи суду, а має суто змагальний характер доказування. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює заявлені у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Посилання позивача на обставини спричиненої роботодавцем моральної шкоди суд визнає логічними, допустимими і достовірними, а заявлені ним докази у взаємозв'язку і сукупності достатніми для покладення на відповідача обов'язку компенсувати позивачу спричинену моральну шкоду як справедливу сатисфакцію. Разом з тим, розмір на який вказує позивач суд визнає завищеним, таким, що суперечить принципам виваженості і справедливості. Законом не встановлено як мінімального, так і максимального розміру моральної шкоди, оскільки відсутні точні критерії майнового виразу душевного болю і спокою. Відтак, застосовується суддівський розсуд з урахуванням суспільних етичних норм. Виходячи із положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних страждань, настання негативних змін у житті потерпілого. Крім того, відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 р., її розмір суд визначає в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача в рахунок компенсації спричиненої моральної шкоди позивачу, суд приймає до уваги, що така шкода була спричинена внаслідок порушення основного права працівника - права на оплату праці, що свідчить про характер цинічності з боку підприємства. При цьому порушення такого права мало триваючий характер та існувало протягом трьох повних робочих років, що поглиблювало душевні переживання працівника внаслідок віддаленості в часі виконання роботодавцем свого обов'язку. Заборгованість із заробітної плати виникла внаслідок порушення обов'язку роботодавця, тобто з його вини. Врахувавши зміст Рішення КСУ від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 р., а також встановлені у справі обставини в сукупності, їх єдності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку про доцільність наступного розрахунку спричиненої позивачу моральної шкоди: по 500 гривень за кожен повний рік протягом якого відповідач ігнорував свій обов'язок погасити заборгованість із заробітної плати, тобто до стягнення підлягає загальна сума 1500 гривень. Саме таку суму суд вважає адекватною характеру, глибині та тривалості душевних і моральних страждань позивача. У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог стягненню з відповідача підлягає належна до сплати сума судового збору розміром 243 грн 60 коп на користь державного бюджету.

Outcome: partial