Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

17 лютого 2015 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом до [PERSON] третя особа: слідче управління ГУМВС України в Дніпропетровській області про стягнення грошових коштів (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в лютому 2012 року до нього звернувся відповідач із проханням позичити йому 200\~000 грн. на власні потреби. З метою надання відповідачу грошових коштів позивач звернувся до АТ «Златобанк» для отримання грошових коштів зі свого особового рахунку. 20 березня 2012 року позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 200\~000,00 грн., у підтвердження даного факту [PERSON] було написано власноручно боргову розписку. 13 квітня 2012 року на підставі матеріалів кримінальної справи №70121078 старшим слідчим СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області в приміщенні офісу ТОВ\~«Екологія Україна» здійснено виїмку, в тому числі письмової розписки від 20.03.2012 року. На теперішній час оригінал розписки, що є підтвердженням існуючої суми боргу між позивачем і відповідачем, знаходиться в матеріалах кримінальної справи № 70121078. До теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернув та уникає будь-яких контактів із позивачем щодо повернення коштів, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти в сумі 200\~000,00 грн. та судові витрати в сумі 2\~000,00 грн. Ухвалою суду від 13 березня 2015 року матеріали позову було повернуто позивачу (а.с.5), яку скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року (а.с.35-37). В судовому засіданні позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Надав пояснення щодо того, що розписку ніхто не знищував, і що її було вилучено співробітниками органів внутрішніх справ за заявою самого [PERSON]. Грошових коштів позичальник не повертав. Відповідач в судовому засіданні проти вимог позову заперечував. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Пояснив, що повернув позивачу суму боргу в березні 2014 року, а оригінал розписки у кабінеті [PERSON] вони знищили. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні. Повний текст складений 22 жовтня 2015 року. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного між сторонами зобовязання за договором позики, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням відповідачем умов його виконання. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилом, встановленим ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що згідно копії розписки від 20 березня 2012 року [PERSON] взяв 20.03.2012 року в борг у [PERSON] гроші в сумі 200\~000 (двісті тисяч) грн., зобовязавшись повернути до 2015 року (а.с.53). Із протоколу виїмки від 13 квітня 2012 року вбачається, що оригінал розписки від 20.03.2012 року написаної [PERSON] про отримання в борг у [PERSON] грошових коштів на суму 200\~000 грн., було вилучено в СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області для доручення до матеріалів кримінальної справи №70121078 (а.с.55). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає іншій стороні у власність грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму позики. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014 року. Виходячи із правового висновку Верховного Суду України щодо спорів, що виникають із спорів про стягнення боргу за договором позики, суд виходить з того, що письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, враховуючи вищевикладене суд наголошує, що позивачем не надано в обґрунтування своїх вимог основного доказу в даному спорі, а саме: письмової розписки від 20.03.2012 року, що засвідчило б факт отримання відповідачем від нього грошових коштів. Тому, суд не має можливості виявити справжню правову природу укладеного договору та зробити відповідні правові висновки. Крім того, суд зазначає, що в ході розгляду справи позивачем заявлялось клопотання щодо витребування оригіналу письмової розписки від 20.03.2012 року із СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області посилаючись на вищевказаний протокол виїмки від 13.04.2012 року, але в свою чергу позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування обставин чи то складнощів, які б перешкоджали йому особисто звернутися до Управління\~ГУМВС України в Дніпропетровській області задля отримання оригіналу даної розписки, також, не надано доказів у підтвердження того, що позивач звертався до Управління ГУМВС України в Дніпропетровській області із відповідною заявою або вимогою про повернення йому оригіналу розписки, у задоволенні якої йому було відмовлено чи то розяснено порядок її отримання, у зв'язку із чим, у задоволенні його клопотання судом було відмовлено. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, аналізуючи наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та взагалі недоведеними, тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed