Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

18 квітня 2017 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтував тим, що 01 листопада 2010 року між банком та [PERSON] був підписаний договір №б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак відповідач [PERSON] порушила умови договору та не виконала покладені на неї зобов'язання за даним договором, у зв'язку з чим станом на 28 лютого 2017 р. має заборгованість - 28365 грн. 37 коп. Просить стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 28365 грн. 37 коп. за кредитним договором №б/н від 01.11.2010 року та судові витрати у розмірі 1600 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але до початку судового засідання від неї надійшла письмова заява про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. В судовому засіданні встановлено, що 01.11.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 2000,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.4-29). Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості за договором від 01.11.2010 року прострочена заборгованість за кредитом у відповідача виникла 31 жовтня 2013 року, таким чином строк позовної давності сплинув 31 жовтня 2016 року. Згідно ч.1, ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином строк для пред'явлення позову у позивача сплинув 31.10.2016 року, а представник позивача звернувся до суду лише 18 квітня 2017 року. Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 23 листопада 2016 року у справі №6/2104цс16. Відповідач в своїй заяві прохала застосувати наслідки пропуску строків позовної давності та на підставі цього відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вона не вчиняла жодних дій щодо сплати ані мінімального платежу в розмірі 7%, ані всієї суми отриманих кредитних коштів. (а.с.48-52). Представник позивача у позовній заяві не навів ніяких поважних причин щодо несвоєчасного звернення до суду, не назвав будь-яких доказів поважності причин пропуску строку позовної давності та не надав жодного доказу, який б засвідчував здійснення платежів особисто відповідачем та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечує вчинення цих дій. Відповідно до частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності та знаходить необхідним застосувати його за клопотанням представника відповідача, відмовивши у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed