Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

19.08.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначає, що 08.10.2010 року зареєстрували з відповідачем шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Проте спільне життя не склалось через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, що призвело до припинення шлюбних відносин. Сімейні стосунки не підтримують з травня 2019 року, спільного господарства не ведуть, у зв`язку з чим просить розірвати шлюб та залишити дочку проживати з нею. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач направила на адресу суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] , та вказує, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач причину неявки суду не повідомив про день місце та час розгляду справи сповіщений вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача в судове засідання, на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. За такого суд вважає можливими ухвалити у справі заочне рішення. Під час розгляду справи по суті судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08 жовтня 2010 року, що вбачається зі свідоцтва про шлюб виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 249 (а.с.3). Сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 6). Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 19.08.2020 року позивач [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , що вбачається з повідомлення Центру надання адміністративних послуг Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 26.08.2020 року (а.с. 10). Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що шлюбне життя подружжя не склалося. Сторони припинили шлюбні відносини, разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Позивач скористалася таким правом та наполягає на розірванні шлюбу, на примирення не згодна. На підставі ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи позицію позивача, суд вважає, що подальше збереження сім`ї є недоцільним, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . За такого, у відповідності до ст. 113 СК України, суд вважає за доцільне позивачу [PERSON] після розірвання шлюбу залишити прізвище, яке вона отримала під час державної реєстрації шлюбу. У відповідності до ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Одночасно позивач просила неповнолітню [PERSON] залишити проживати з нею. Однак згідно даної вимоги суд зазначає на ступне. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частинами 4, 5 ст. 19 СК України, передбачено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Дослідивши докази у справі судом встановлено, що, а ні позовна заява, а ні додані до неї матеріали не містять жодного обґрунтування вимоги про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Орган опіки та піклування до участі у справі не залучався. Судовий збір, визначений Законом України «Про судовий збір», позивачем сплачено лише за одну позовну вимогу (а.с. 1). У відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 81-89 ЦПК України. З огляду на викладене позовна вимога [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в межах даної цивільної справи, задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач понесла документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 840.80 грн., які, у зв`язку із задоволенням позову, підлягають стягненню з відповідача на її користь (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: partial