Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

19.11.2019 року до суду звернулися позивачі [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] , з позовом про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] 03.01.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 08.01.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 26.02.2020 року. 26.02.2020 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва в зв`язку з задоволенням клопотання представника позивачів про надання строку для уточнення позовних вимог. Справа призначена до розгляду на 29.04.2020 року. 11.03.2020 року позивачами надана заява про часткову зміну позовних вимог та залучення співвідповідача. 29.04.2020 року закінчене підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду на 02 червня 2020 року. Позивачами і представником позивачів подані заяви про розгляд справи у їх відсутність. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України. Згідно позовних вимог за заявою про часткову зміну предмету позову позивач просить: визнати недійсним договір оренди землі від 22.07.2019 укладений між [PERSON] і [PERSON] відносно земельної ділянки площею 11.020 га, за кадастровим номером 1221083300:02:012:0129 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, який 22.07.2019 року зареєстрований за № 32538469 (інше речове право) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, державним реєстратором Верхньодніпровської районної державної адміністрації, Збаранською Н.Ю. , та витребувати від [PERSON] і передати їм земельну ділянку площею 11.020 га,. за кадастровим номером 1221083300:02:012:0129 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. А також стягнути з відповідача понесені ними судові витрати. В обґрунтування позовних вимог з урахуванням заяви про зміну предмету позову позивач посилається на наступне: [INFO] помер їхній батько [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина, в тому числі і на земельну ділянку площею 11.020 га, за кадастровим номером 1221083300 :02:012:0129 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області За життя батько склав заповіт від 26.08.2008 року згідно якого заповів відповідачу [PERSON] , вищезазначену земельну ділянку. Після смерті батька відповідач [PERSON] , у встановлений шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернувся, а подав таку заяву лише 22.04.2015 року. Постановою державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 22.04.2015 року відповідачеві [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском ним строку подання заяви на прийняття спадщини. Після цього відповідач [PERSON] , звернувся із позовною заявою до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в якій просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як пропущений з поважних причин. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 173/1581/15-ц позов відповідача [PERSON] , був задоволений та відповідачеві визначений додатковий трок для прийняття спадщини, протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішенням суду. Дане рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2016 року залишене без змін. Оскільки 10.02.2016 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2015 року у справі № 173/1581/15-ц набрало законної сили, відповідач [PERSON] , в 2016 році отримав у Верхньодніпровській нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищезазначену земельну ділянку. Позивачами були оскарженні рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2015 року у справі № 173/1581/15-ц та ухвала суду апеляційної інстанції. Постановою Верховного суду України від 13.06.2018 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2015 року у справі № 173/1581/15-ц та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2016 року були скасовані, та відповідачу відмовлено у визначенні додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.05.2019 року у справі № 173/2005/18 визнане недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01 грудня 2016 року № 1-210 у спадковій справі № 154/2015 на земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, площею 11.0200 га., склад землі рілля, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , видане спадкоємцю [PERSON] . Зазначене рішення набрало законної сили 10.07.2019 року. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 19.09.2019 року виданих нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г., кожна з них отримала у власність по 1/3 частині земельної ділянки з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, площею 11.0200 га.., склад землі рілля, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] 19.09.2019 року їхнє право спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129було зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, записи № 33291766, № 33291467 , № 33291621 , відповідно. Однак як їм стало відомо відповідач [PERSON] , 22.07.2019 року уклав з в відповідачем [PERSON] договір оренди земельної ділянки. відповідно до якого передав останньому в оренду строком на 48 років земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300 :02:012:0129, площею 11.0200 га.., склад землі рілля, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Вищевказаний договір оренди земельної ділянки від 22.07.2019 року, був 22.07.2019 року зареєстрований за номером № 32538469 (інше речове право) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, державним реєстратором Верхньодніпровської районної державної адміністрації Збаранською Н.Ю. Тобто, відповідач [PERSON] , незважаючи на те, що станом на 22.07.2019 року, правовстановлюючий документ на земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, у вигляді свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.12.2016 року був визнаний судом недійсним і рішення суду про це набрало законної сили, не маючи права на розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 1221083300:02: 012 :0129, протиправно уклав договір оренди зазначеної земельної ділянки з відповідачем [PERSON] , що в свою чергу порушило їхнє право спільної часткової власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, оскільки ніякої згоди на укладення вищезазначеного договору оренди землі від 22.07.2019 року вони [PERSON] , не надавали і взагалі незнайомі з відповідачем [PERSON] . Відповідача [PERSON] не можливо визнати особою, яка правомірно придбала право оренди земельної ділянки від відповідача [PERSON] , який в свою чергу не мав права на передачу зазначеної земельної ділянки в оренду, а тому таке право є нікчемним. В результаті укладення договору оренди землі від 22.07.2019 року відповідачами [PERSON] ,. і [PERSON] порушене їхнє право власності на земельну ділянку, що й стало підставою звернення до суду. Позивачі і представник позивачів в судове засідання не з`явились подавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, згідно яких позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки від 06.05.2020 року. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті судової влади. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] . Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина, в тому числі і на земельну ділянку площею 11.020 га, за кадастровим номером 1221083300 :02:012:0129 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області За життя [PERSON] склав заповіт від 26.08.2008 року згідно якого заповів відповідачу [PERSON] , вищезазначену земельну ділянку. Після смерті [PERSON] , відповідач [PERSON] , у встановлений шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернувся, а подав таку заяву лише 22.04.2015 року. Постановою державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 22.04.2015 року відповідачеві [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском ним строку подання заяви на прийняття спадщини. Після цього відповідач [PERSON] , звернувся із позовною заявою до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в якій просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як пропущений з поважних причин. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 173/1581/15-ц позов відповідача [PERSON] , був задоволений та відповідачеві визначений додатковий строк для прийняття спадщини, протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішенням суду. Дане рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2016 року залишене без змін. Оскільки 10.02.2016 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2015 року у справі № 173/1581/15-ц набрало законної сили, відповідач [PERSON] , в 2016 році отримав у Верхньодніпровській нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищезазначену земельну ділянку. Позивачами були оскарженні рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2015 року у справі № 173/1581/15-ц та ухвала суду апеляційної інстанції. Постановою Верховного суду України від 13.06.2018 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2015 року у справі № 173/1581/15-ц та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2016 року були скасовані, та відповідачу [PERSON] , відмовлено у визначенні додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.05.2019 року у справі № 173/2005/18 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01 грудня 2016 року № 1-210 у спадковій справі № 154/2015 на земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, площею 11.0200 га.., склад землі рілля, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , видане спадкоємцю [PERSON] , визнане нідійсним. Зазначене рішення набрало законної сили 10.07.2019 року. Всі вищенаведені обставини підтверджуються копією рішення суду Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.05.2019 року у справі № 173/2005/18 . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 19.09.2019 року виданих нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г., кожна з позивачів отримала у власність по 1/3 частині земельної ділянки з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, площею 11.0200 га.., склад землі рілля, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину. 19.09.2019 року право спільної часткової власності позивачів на земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129 було зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, записи № 33291766, № 33291467 , № 33291621 , відповідно. Позивачі посилаються на те, що їм стало відомо, що відповідач [PERSON] , 22.07.2019 року уклав з відповідачем [PERSON] договір оренди земельної ділянки відповідно до якого передав останньому в оренду строком на 48 років земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, площею 11.0200 га.., склад землі рілля, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Вищевказаний договір оренди земельної ділянки від 22.07.2019 року, був 22.07.2019 року зареєстрований за номером № 32538469 (інше речове право) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, державним реєстратором Верхньодніпровської районної державної адміністрації Збаранською Н.Ю., що підтверджується копією договору оренди земельної ділянки і витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Тобто, відповідач [PERSON] , незважаючи на те, що станом на 22.07.2019 року, правовстановлюючий документ на земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, у вигляді свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.12.2016 року вже був визнаний судом недійсним і рішення суду набрало законної сили, уклав договір оренди зазначеної земельної ділянки з відповідачем [PERSON] . За вимогами ст. 13 ЦПК України- Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст.13 Закону України «Про оренду землі» - визначено поняття договору оренди землі: Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Прохаючи визнати договір оренди земельної ділянки недійсним позивачі посилається на те, що на час його укладення у відповідача [PERSON] , не було права на його укладення, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.05.2019 року у справі № 173/2005/18 визнане недійсним і дане рішення набрало законної сили. А позивачі в свою чергу не надавали відповідачеві [PERSON] , своєї згоди на укладення спірного договору оренди землі. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що орендодавець за укладеним спірним договором оренди земельної ділянки [PERSON] , на час укладання спірного договору не мав права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221083300:02:012:0129, площею 11.0200 га.., склад землі рілля, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, оскільки за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.05.2019 року у справі № 173/2005/18 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.12.2016 року, видане на ім`я [PERSON] , визнане недійсним і дане рішення суду набрало законної сили. Тому суд погоджується з доводами позивачів, що час укладення спірного договору у відповідача [PERSON] , вже було відсутнє право розпорядження спірною земельною ділянкою. Позивачі в свою чергу заперечують надання згоди [PERSON] , на укладення спірного договору оренди земельної ділянки. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 22.07.2019 року, укладений між відповідачами [PERSON] , і [PERSON] , підлягають задоволенню. Суд вважає, що до спірних правовідносин, не підлягає застосуванню висновок Верховного суду України, викладений в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, згідно якого захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливе шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна, з підстав передбачених ст. 387, 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту права власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи і інші його вимоги,спрямовані на усунення приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна є неефективним способом захисту права власника. Оскільки зазначена правова позиція підлягає застосуванню у тих випадках, коли спірне майно було неодноразово відчужене. В даному ж випадку договір оренди земельної ділянки відповідачем [PERSON] , який спочатку був власником спірного майна, до визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, укладений лише один раз, тобто відсутня ознака неодноразового відчуження. Спірний договір оренди земельної ділянки визнається сторонами, що його уклади, зареєстрований органом реєстрації речових прав на нерухоме майно, тому суд приходить до висновку, що з метою найбільш повного захисту прав позивачів даний договір оренди земельної ділянки має бути визнаний недійсним. Оскільки навіть при задоволенні позовних вимог про витребування позивачами земельної ділянки із чужого незаконного володіння, сторони, які уклали договір оренди земельної ділянки будуть посилатись на його наявність та вимагати застосування правових наслідків, які виникають з цього договору. В свою чергу, оскільки спірний договір оренди земельної ділянки був укладений не позивачами, і без їх згоди, так як на час укладання спірного договору, позивачі ще не отримали свідоцтва про право на спадщину і не зареєстрували своє право власності, застосування наслідків недійсного правочину передбаченого ст. ч. 1 ст. 216 ЦК України дійсно буде неефективним способом захисту порушених прав позивачів, оскільки майно підлягатиме поверненню не позивачам, а стороні, яка його передала в користування. На підставі чого суд приходить до висновку, що найбільш ефективним способом захисту порушених прав позивачів буде витребування належної їм земельної ділянки із володіння відповідача [PERSON] . Оскільки, відповідно по положень ст. 387 ЦК України - Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 387 ЦК України - Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи, що на час укладення спірного договору оренди земельної ділянки, відповідач [PERSON] , вже не мав повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою, тобто земельна ділянка перейшла у володіння відповідача [PERSON] без відповідної правової підстави. Передача земельної ділянки у користування відповідачеві [PERSON] перейшла поза волею позивачів. На час укладання спірного договору відповідач [PERSON] , знав про наявність спору щодо визнання виданого йому свідоцтва про право на спадщину недійсним, оскільки подавав відзив на дану позовну заяву, знав про ухвалене судом рішення, але передав спірну земельну ділянку в користування [PERSON] поза волею позивачів. На підставі чого суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог відповідно до обраного позивачами способу захисту порушених прав, а саме: витребувати від [PERSON] і передати позивачам земельну ділянку площею 11.020 га,. за кадастровим номером 1221083300 :02:012:0129 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Водянської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що з відповідачів в рівних частинах на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768.40 грн., а на користь позивачів [PERSON] , і [PERSON] ,. підлягають стягненню понесені ними судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 696.80 грн., кожній, оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, заявлених позивачем.

Outcome: approved