Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

17 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 лютого 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 004604, за яким відповідач зобов'язався придбати та передати йому у власність транспортний засіб «Volkswagen Polo Sedan». На виконання умов договору він вніс на рахунок відповідача 50 000 грн. При цьому йому не було роз'яснено, що вказана сума є комісією за організаційні заходи, пов'язані із підготовкою та укладенням договору. Посилаючись на те, що відповідачем не було доведено до його відому достовірних умов договору, що вплинуло на можливість його свідомого вибору, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004604 від 22 лютого 2017 року, стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн в рахунок повернення коштів за вказаним договором, а також 16 000 грн - в рахунок моральної шкоди, завданої відповідачем внаслідок порушення його прав. Особи, які беруть участь у справі, до суду не з'явилися, надавши заяви про розгляд справи без їхньої участі. В минулому судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких він зазначив, що позивач, укладаючи договір, повністю усвідомлював всі його умови. Крім того,ним не доведено порушення принципу добросовісності, що необхідний для кваліфікування договору як несправедливого. Також зазначив, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження моральної шкоди, завданої йому відповідачем. Просив вважати всі вимоги позивача необґрунтованими, розглянути справу без участі його представника та відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. В судовому засіданні встановлено, що 22 лютого 2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та позивачем [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 004604, предметом якого є придбання транспортного засобу «Volkswagen Polo Sedan» вартістю 500000 грн (а. с. 10-21). 22 лютого 2017 року позивачем на рахунок відповідача було внесено 50 000 грн, що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 24). 06 березня 2017 року та 25 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до адміністрації ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» із заявою про отримання предмету лізингу та повернення сплачених ним коштів. 15 березня 2017 року відповідачем на адресу позивача направлено відповідь про те, що у відповідності до положень п. 5.1 Договору, сплачена комісія за організацію оформлення договору поверненню не підлягає (а. с. 23). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, а також Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно зі ст.ст. 1, 2 вказаного Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на споживачів послуги фінансового лізингу - лізингоодержувачів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з викладеного, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умов спірного договору фінансового лізингу, адже розмір суми комісії за організацію договору в розмірі 10% від погодженої вартості предмета лізингу, що становить 50 000 грн, які позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Суд вважає, що спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Отже, несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсним даний договір лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 50 000 грн під виглядом першочергового платежу, який насправді, за умовами договору, не повертається в жодному випадку та є комісією за укладення самого договору. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 22 лютого 2017 року договір між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»є недійсним у відповідності до вимог ст. 227 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачеві, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти в сумі 50 000 грн шляхом їх стягнення з відповідача. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштівє обґрунтованим. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Як вбачається з оспорюваного договору фінансового лізингу, його сторони не передбачили можливості відшкодування моральної шкоди за порушення своїх зобов'язань. Законом України «Про захист прав споживачів» (п. 5 ч. 1 ст. 4) така компенсація передбачена лише у випадках відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, що виключає можливість застосування цієї норми до спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача в цій частині такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, задоволенню не підлягають. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Також, у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 280 грн за дві вимоги немайнового та майнового характеру, оскільки позивача від сплати судового збору за подання цього позову звільнено, з урахуванням правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України у справі № 405/7915/15-ц від 18 травня 2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial