Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

19.02.2020 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним тарифу на житлово- комунальні послуги та повернення безпідставно набутого майна. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Після набуття права власності на нерухоме майно між [PERSON] та відповідачем укладено договір №13-в Ахс-23 про надання житлово - комунальних та інших послуг від 13.08.2014. предметом договору є надання виконавцем послуг з утримання будинку. Додатковим до вказаного договору встановлено калькуляцію тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, за змістом якої тариф виконавця на послуги з утримання житлового будинку складає 5,092 грн за 1 кв. м. загальної площі. Калькуляція затверджена Департаментом управління нерухомості фірми. На думку позивача встановлений тариф має бути визнаний недійсним, оскільки договір не містить копії рішення виконавчого комітету Харківської міської ради про встановлення тарифів та визначення відповідача виконавцем таких послуг. Також позивач зазначає, що у зв`язку з відсутністю у відповідача законних підстав для встановлення тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території сплачені позивачем грошові кошти підлягають стягненню у повному обсязі, а саме у розмірі 38868,10 грн, тобто за весь період виставлення рахунків за недійсними тарифами. У зв`язку з чим [PERSON] , просить задовольнити позов, визнати недійсним тариф про надання житлово- комунальних та інших послуг, заборонити відповідачу нараховувати плату, стягнути з фірми «Т.М.М.» безпідставно набуті кошти у сумі 38698,10 грн та витрати на професійну правничу допомогу. 22.05.2020 представником фірми «Т.М.М.»- ТОВ подано відзив, у якому зазначено, що ціни\\ тарифи закріплені у додатку №1 до договору визначаються, як істотні умови договору, виключно домовленістю стороні. Щодо даної істотної умови сторони дійшли згоди, про що свідчить їх підписи на додатку №1 до договору. Вимоги позивача про заборону відповідачу нараховувати плату за послуги передбачені чинним договором є незаконними, так як такий спосіб захисту не передбачений положенням ст. 16 ЦК України, так як з урахуванням вимог діючого законодавства вимога заборонити вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право. Твердження позивача, що сума коштів є безпідставним набутим майном є незаконною та не обґрунтованою, оскільки нарахування по договору були проведені відповідачами не лише за послуги утримання будинку, тариф на які оспорюється позивачем, а і за фактично спожиті [PERSON] , комунальні послуги, що розраховувались згідно даних фактичного споживання за показання засобів обліку споживача, плата за які нараховувалась відповідно до тарифів , встановлених відповідними уповноваженими органами центральної виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. У зв`язку з чим представник відповідача просить відмовити позивачу у задоволені позову. 14.07.2020 представником позивача подано відповідь на відзив, у якому позивач наголошує, що відповідач зобов`язаний затвердити тарифи у Харківській міській раді, окрім того позивач зазначає, що предмет договору не включав послуг, за які були безпідставно нараховані та помилково сплачені кошти, а тому не снує жодних правових підстав для їх оплати. У зв`язку з чим представник позивача просив задовольнити позов. 21.07.2020 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у якому викладені обставини аналогічні відзиву на позовну заяву. Представник позивача Мудраченка І.В. у судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив задовольнити, з підстав, викладених у позові та запереченнях на відзив. Представник відповідача Спільник О.Г. у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, з підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.9). 13.08.2014 між фірмою «Т.М.М.» - ТОВ та [PERSON] , укладено договір №13-в Ахс - 23, предметом договору є надання виконавцем послуг з утримання будинку [ADDRESS] , належних до нього прибудинкової території та споруд, послуг балансоутримувача, забезпечення надання комунальних послуг централізованого постачання холодної та гарячою води, водовідведення, електропостачання, опалення, а споживачем - своєчасна оплата цих послуг у строки та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 12). Додатком №1 до договору №13-в Ахс - 23 встановлено калькуляцію тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, які надає фірма «Т.М.М.»- ТОВ (а.с. 15 зворотна сторона). Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (п. 5 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про житлов- комунальні послуги»). Ст. 5 ЗУ «Про житлово- комунальні послуги» передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Отже, Фірма «Т.М.М.» - ТОВ надає житлово-комунальні послуги. Ч.3 ст. 4 ЗУ «Про житлово- комунальні послуги» передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать: затвердження та виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та виконанні відповідних державних і регіональних програм; встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону; затвердження норм споживання комунальних послуг; інформування населення відповідно до законодавства про стан виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, а також про відповідність якості житлово-комунальних послуг нормативам, нормам, стандартам та правилам; здійснення моніторингу стану виконання місцевих програм розвитку житлово-комунального господарства; встановлення одиниці виміру обсягу наданих послуг з поводження з побутовими відходами. Приписами ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про місцеве самоврядування» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, послуги з постачання гарячої води, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги. Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 № 869. За п.2 названого порядку, з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово- комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Судом встановлено, що відповідачем фірма «Т.М.М.» - ТОВ нараховується плата за житлово-комунальні послуги за тарифами, не погодженими з органами місцевого самоврядування відповідно до Закону. Позивачем надано лист Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради, з якого вбачається, що фірма «Т.М.М.» - ТОВ до міського голови з проханням щодо встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території для мешканців будинку по [ADDRESS] не зверталась, відповідне рішення не приймалось (а.с.16). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач нараховує плату за житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими ним самим самостійно. Таким чином, надаючи позивачам рахунки до сплати за економічно необґрунтованими і не затвердженими відповідно до законодавства тарифами, Відповідач порушує права позивачів, у зв`язку із чим вимоги позивача про визнання недійсними тарифів Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території в житловому багатоповерховому будинку [ADDRESS] підлягають задоволенню. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду №756/4505/16 від 08.08.2019. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченого законом, іншими правовими актами чи правочинами. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не забороненій цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобовязальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однієї зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Викладене відповідає висновкам, які містяться в правових позиціях Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року та від 03 червня 2013 року по справах № 6-88цс13 та № 6-100цс15. Судом встановлено, що позивач [PERSON] отримала відповідно до умов договору послуги від відповідача, як по утриманню будинку та прибудинкової території, опаленню та підігріву гарячої води, так і інші, в тому числі додаткові послуги, передбачені цим договором. Відповідно до умов договору споживач зобов`язаний оплачувати отримані житлово - комунальні послуги. Договір, укладений між сторонами, в цілому позивачем не оспорений та недійсним не визнаний. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині повернення безпідставно набутих коштів не підлягають задоволенню. ст. 15 ЦК України закріплює право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про заборону нараховувати плату за послуги, передбачені чинним договором №13-в Ахс-23 від 13.08.2014 не підлягає задоволенню, оскільки не здійснює захист прав особи на майбутнє. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного: П.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові, на позивача. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами ч.3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10. 2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку що стягненню підлягають документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до договору про надання правової допомоги від 11.02.2020, укладеним між адвокатом Мудраченко І.В. та [PERSON] , акту №1 до договору про надання правової допомоги від 11.02.2020, квитанції № 0.0.1612645371.1 від 12.02.2020, [PERSON] сплачено адвокату за надання юридичних послуг у сумі 2000 грн. Враховуючи викладене, зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Окрім того, при зверненні до суду позивач не сплачував судовий збір, оскільки відповідно до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням його прав. Ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено - якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що за позовну заяву немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Цим же Законом визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. ЗУ «Про державний бюджет на 2020» рік визначено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 1 січня 2020 року складає 2102 гривні. Тобто, судовий збір по зазначеній справі , повинен складати 840,80 грн, які належить стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial