Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

19.05.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] шляхом зняття з державної реєстрації та місця проживання. На обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 14.07.2000 він придбав квартиру [ADDRESS] . 14.05.2009 вказану квартиру він обміняв на будинок [ADDRESS] . 06.10.2001 між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від спільного шлюбу в них народилось двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В подальшому їх шлюб за рішення суду від 25.09.2013 було розірвано та стягнуто з нього на аліменти на утримання дітей. З 11.11.2009 дружина та діти були зареєстровані у будинку [ADDRESS] . Проте після розірвання шлюбу з [PERSON] вони з вказаного будинку виселились та проживають за адресою: [ADDRESS] . Їх речей у будинку немає, інтересу до будинку не проявляють, вони мають інше житло, де постійно проживають. Колишня дружина добровільно знялася із реєстрації, прохання зняти із реєстрації дітей ігнорує. Реєстрація неповнолітніх дітей у його житлі не дає можливості в повній мірі розпорядитися його власністю та він вимушений сплачувати за комунальні послуги з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. Відзив на позовну заяву не надходив. Ухвалою від 20 липня 2020 року у справі відкрито спрощене провадження. У судовому засіданні позивач підтримав позов. Пояснив, що даний будинок є його особистою власністю, оскільки придбаний за його кошти, а саме обміняний на квартиру, придбану до шлюбу. Він хоче продати житло, щоб допомогти дітям, проте не має можливості це зробити через реєстрацію дітей. Законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] не визнала позов та пояснила, що діти після розірвання шлюбу проживають з нею. Вона не має можливості зареєструвати дітей у її житлі, оскільки їй належить ѕ частки будинку, а для реєстрації дітей потребується згода інших співвласників. Будинок дійсно був придбаний за кошти позивача. Якщо позивач сплатить частину грошових коштів дітям, вона викупить ј частку будинку та зареєструє дітей у своєму житлі. Діти претендують на проживання у будинку. Житло позивача вона залишила, бо він застосовував до неї фізичне насильство. Відповідач [PERSON] не визнав позов, пояснивши тим, що в разі, якщо батько сплатить грошові кошти, він погоджується на зняття із реєстрації. Він не намагався вселитися у житло батька. Житлом він забезпечений, так як проживає із матір`ю в її будинку. Дослідивши докази, з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору обміну від 14 травня 2009 року [PERSON] набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] ( а.с. 15). Відповідно до договору купівлі продажу від 14 липня 200 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] ( а.с. 13-14). Відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є дітьми позивача ( а.с. 26, 17). Шлюб між матір`ю відповідачів [PERSON] та позивачем було розірвано на підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 вересня 2013 року ( а.с. 18). Як твердить позивач та це не заперечується законним представником неповнолітнього відповідача, колишньою [PERSON] , даний будинок є особистою власністю позивача, оскільки обмінений на його квартиру, придбану до шлюбу. Відповідно до актів комісії в складі: депутатів Гришковецької селищної ради Оксюківської О.О. та [PERSON] та головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Гришковецької селищної ради Франчук Т.П. від 15.01.2020 та 22.01.2020 - неповнолітні [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте не проживають за місцем реєстрації більше 5 років, про що свідчать сусіди ( а.с. 23, 24). Відповідно до довідки Гришковецької селищної ради від 14.01.2020 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, проте не проживають за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 20). Свідок [PERSON] суду пояснив, що діти позивача разом з ним не проживають тривалий час. Свідок [PERSON] , дружина позивача, пояснила, що діти позивача не проживають ним, а проживають із матір`ю близько 5-6 років. Речей дітей у будинку немає. Відповідно до висновку від 29.12.2020 - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Гришковецької селищної ради вважає, що визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право на житло за адресою: [ADDRESS] - не є доцільним. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до статті 29 ЦК України і статті 160 СК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. Суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання таким, що втратив право на житло неповнолітнього [PERSON] з наступних підстав. На час звернення [PERSON] із даним позовом [PERSON] ще не досяг 14 років. Доводи позивача про відсутність у неповнолітнього [PERSON] права користування спірним житлом з тих підстав, що дитина не проживає у будинку позивача більше п`яти років, а проживає за місцем проживання своєї матері є необгрунтованими, оскільки позивач, як батько дитини, має рівні з матір`ю дитини права та обов`язки, зокрема щодо забезпечення права дитини на користування житлом, власником якого він є. Дитина віком до 14 років не має права самостійно обирати собі місце проживання та її місцем проживання є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Тобто [PERSON] з поважних причин не проживав у житлі позивача понад один рік, що передував пред`явленню позову. Між тим, наявними у справі доказами доведено, що [PERSON] понад п`ять років не проживає у житлі позивача, не виявляв бажання проживати у житлі батька, не має там особистих речей. Тому зважаючи, що позивач заперечує проти реєстрації його сина відповідача - [PERSON] в його житлі, а [PERSON] забезпечений житлом, проживає будинку матері - [PERSON] , суд вважає, що наявні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом. Вимога про зняття з реєстрації [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки за положеннями статті 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням уже є підставою для зняття особи із реєстраційного обліку місця проживання та необхідність окремого врегулювання судовим рішенням питання зняття особи із реєстрації не потребується.

Outcome: partial