Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

18 березня 2019 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 11 грудня 2002 року вона вступила в шлюб з [PERSON] Від спільного проживання у них народилися діти: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. [PERSON] уже більше 5 років не працює, зловживає спиртними напоями, матеріальної допомоги на утримання дітей їй не надає, чим грубо порушує вимоги чинного законодавства, і вона вимушена покинути його та стала проживати з дітьми в будинку її бабусі. Їй відомо, що відповідач аліментів нікому не платить, стягнень по виконавчим документам не має, праце здібний та працювати не бажає, проживає за рахунок доходів отриманих від оренди земельного паю. Просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на користь дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ними повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду, в її особі, як матері. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. На задоволенні позову наполягає у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки. Заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Також відповідач не скористався правом на відзив та не направив до суду письмовий відзив на позовну заяву. В звязку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який був повідомлений належним чином, і який про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В звязку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі\~ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Згідно свідоцтва про одруження серії І-КИ №166777 виданого Зорянською сільською радою Межівського району Дніпропетровської області 11 грудня 2002 року, вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 11 грудня 2002 року. У судовому засіданні встановлено, що від шлюбу подружжя має дітей: доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ №176436 виданого Зорянською сільською радою Межівського району Дніпропетровської області,та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ №206278 виданого виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області. Згідно довідки виданої виконкомом Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, вбачається, що діти проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні. За змістом ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 лютого 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Положенням ч.1 ст.182\~СК України передбачено, що суд при визначенні аліментів враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до\~ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Статтею 81 ЦПК України передбачено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи зі сталих критеріїв добросовісності, справедливості, пропорційності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430\~ЦПК України,\~суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved