overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

18.09.2017 року позивач звернулася із позовом до суду та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5297,23 грн., мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача з 18.11.2016 року по 16.02.2017 року. При звільненні з нею не було проведений розрахунок. Борг відповідача по заробітній платі складає 5297,23 грн.. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 3545,15 грн., оскільки відповідачем частину виплачено. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки свого представника суду не повідомив. Суд, проаналізувавши докази по справі, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач у період з 18.11.2016 року по 16.02.2017 року працювала у відповідача на посаді машиніста машин і установок 4-го розряду консервного цеху фасувального відділення, що підтверджується копією трудової книжки серії УКР №1891006. При звільненні позивача, відповідач з нею не розрахувався і заборгованість по заробітній платі становила 5297,23 грн. (а.с.5). Згідно наданого позивачем розрахункового листа за жовтень 2017 року заборгованість по заробітній платі складає 3545,15 грн.. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України « Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Доводи позивача відповідачем не спростовано, а тому з огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 3545,15 грн.. Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності із ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн. в дохід держави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

18.09.2017 року позивач звернулася із позовом до суду та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5420,57 грн., мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача з 25.11.2014 року по 23.09.2016 року. При звільненні з нею не було проведений розрахунок. Борг відповідача по заробітній платі складає 5420,57 грн.. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 1676,81 грн., оскільки відповідачем частину виплачено. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки свого представника суду не повідомив. Суд, проаналізувавши докази по справі, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач у період з 25.11.2014 року по 23.09.2016 року працювала у відповідача на посаді апаратника охолодження молочних продуктів 4-го розряду консервного цеху, що підтверджується копією трудової книжки серії АК №451754. При звільненні позивача, відповідач з нею не розрахувався і заборгованість по заробітній платі становила 5420,57 грн. (а.с.5). Згідно наданого позивачем розрахункового листа за жовтень 2017 року заборгованість по заробітній платі складає 1676,81 грн.. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України « Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Доводи позивача відповідачем не спростовано, а тому з огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 1676,81 грн.. Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності із ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн. в дохід держави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

18.09.2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову посилається на те, що вони з відповідачем одружилися 02.04.2013 року. До реєстрації шлюбу сторони періодично проживали однією сімєю, в результаті чого у них народилося двоє синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Фактично сімейні правовідносини припинені. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просить справу слухати в її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просила його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Вiдповiдач [PERSON] у судове засідання не зявився. Повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки суду не повідомила, у зв'язку з чим зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 02.04.2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 148, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-НО № 316479 (а.с.4). Згідно ст. ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й жінки, та збереження родини стали неможливими. Суд вважає, що доводи позивача про розпад родини й неможливості надалі зберігати сімейні відносини знайшли підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає, що подальше збереження сімейних відносин при сформованих взаєминах між сторонами неможливо, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, перспектива відновлення родини втрачена. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

18.09.2017 року представник позивача звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 35394,70 грн. за кредитним договором №б/н від 20.04.2010 року та судові витрати в сумі 1600 грн.. В обґрунтування позову вказує на те, що відповідач отримав кредит у розмірі 17000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, та не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з цим має заборгованість до стягнення в розмірі 35394,70 грн.. Представник позивача надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, погоджується на заочний розгляд справи. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про одержання ним судової повістки, причини своєї неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Матеріалами справи встановлено, що 20.04.2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір. Відповідно до наданого розрахунку, станом на 20.08.2017 року загальна заборгованість по кредитному договору за невиконання умов договору складає 35394,70 грн. (а.с.7-8). Згідно із статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту [PERSON] керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Згідно з ст. 11 Цивільного Кодексу України цивільні права та обовязки виникають на підставі договору або правочину. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частин 1,2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Боржник звільняється від відповідальності лише в тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобовязання. Таких доказів суду не надано, вимоги позивача не спростовано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути вказану заборгованість. Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1600,00 грн., які у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача стягуються на користь позивача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

18.09.2018 до суду заявлено позов [PERSON], в якому вона вимагає розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON], зареєстрований 18 листопада 2006 року Виконкомом Новофастівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, актовий запис № 02. Від спільного шлюбу вони мають малолітніх дітей - сина, [PERSON], [INFO] та сина, [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивує тим, що подружнє життя з відповідачем виявилось не вдалим, спільне життя між ними не склалось та не було досягнуто порозуміння, існує відсутність спільних поглядів на життя, різниця в підходах до створення сімї нормального психологічного клімату. Внаслідок чого між ними виникли напружені стосунки і шлюб став формальним. Подружні відносини між ними фактично припинені. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, шлюб просить розірвати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, направив заяву в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, з позовними вимогами згоден, проти розірвання шлюбу не заперечує. Спору про місце проживання дітей - сина, [PERSON], [INFO] та сина, [PERSON], [INFO], біля матері і поділу майна немає. За таких обставин суд визнає, що сім'я сторін розпалася остаточно, а тому шлюб необхідно розірвати на підставі ст. ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України, як такий, що суперечить їх інтересам.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

18.09.2018 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Казенного підприємства «Кіровгеологія», в якій вона просила стягнути з відповідача суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 8 681,52 грн. Рішенням суду від 03.12.2018 позовні вимоги [PERSON] до Казенного підприємства «Кіровгеологія» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати задоволено повністю. Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, в резолютивній частині судового рішення не зазначено грошової суми, яка підлягає до стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] Відповідно до пункту два частини один статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати. Оскільки позовні вимоги [PERSON] до КП «Кіровгеологія» задоволено, однак сума, яка підлягає до стягнення у розмірі 8 681,52 грн., не зазначена у резолютивній частині судового рішення, наявні обґрунтовані підстави визначені п. 2 ч. 1 ст. 270 ЦПК України щодо ухвалення додаткового судового рішення та стягнення зазначеної суми. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

18.09.2018 позивач звернулась до суду з даним позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 02 червня 2012 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем , від якого мають дитину [PERSON], [INFO], який на теперішній час проживає з відповідачем. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось, так як під час шлюбу у них виникли різні погляди на життя. Основна причина розпаду сім'ї це різниця характерів, відсутність між позивачем та відповідачем взаєморозуміння і довір'я. Позивач стверджує, що припинила шлюбні стосунки, спільне господарство разом не ведуть, примирення вважає неможливим. У судове засідання сторони не з'явились, подали письмові заяви про розгляд справи без їх присутності, відповідно до яких позивач на позові наполягає, одночасно просить зазначити в рішенні про зміну прізвища на дошлюбне, відповідач позов визнає, примирення вважає неможливим. Дослідивши подані сторонами заяви, матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, у зв'язку з повним визнанням відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, та не суперечить чинному законодавству. У судовому засіданні встановлено, що подружжя зареєстрували шлюб 02 червня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що зроблено актовий запис №163, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (а.с.7). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується долученим до позовної заяви свідоцтвом про народження (а.с.8). Сторони подружніх стосунків не підтримують та згідно з поданими письмовими заявами позивач на позові наполягає, відповідач позов визнав, в зв'язку з цим можливості збереження шлюбу не вбачається. Внаслідок зазначених обставин сім`я подружжя фактично розпалась, а шлюб існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. При цьому суд враховує, що згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В цьому зв'язку позивач має право змінити прізвище у зв'язку з розірванням шлюбу на дошлюбне - Євсєєва. Суд враховує, що відповідно до письмової заяви, позивач залишає понесені судові витрати за собою. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

18.09.2018 р. відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. До початку проведення підготовчого судового засіданні від відповідача - [PERSON], надійшла заява про визнання позову. Одночасно з цим від позивача - [PERSON], надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Встановлено, що позивач - [PERSON], звернувся до суду і просить розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем - [PERSON]. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: дочку - [PERSON], [INFO] Вимоги обґрунтовані тим, що спільне життя не склалось, і вони не проживають разом як подружжя. Позивач зазначає, що примирення з відповідачем неможливе. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач подала заяву про визнання позову. На підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. У відповідності до положень ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання відповідачем позову. Суд дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Судом встановлено наступне. Сторони зареєстрували шлюб 20.08.2011 року у Виконавчому комітеті Ксаверівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис № 3. Від спільного життя мають неповнолітню дитину: дочку - [PERSON], [INFO] Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім'ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної з сторін. Таким чином, вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

18.09.2018 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання відповідача такою, що втратила право користування [ADDRESS] з підстав, встановлених статтею 405 ЦК України, та примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. Позов мотивує тим, що відповідач добровільно покинула будинок і тривалий час постійно не проживає в ньому без поважних причин, при цьому не бере участі в утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг. У судовому засіданні представник позивача предявлений позов підтримала та наполягала на задоволенні. Будучи допитаною судом в якості свідка показала, що відповідач є її дочкою, а позивач матірю; у вересні 2012 року відповідач добровільно покинула спірний будинок у звязку з одруженням і переїздом на інше постійне місце проживання та з цього часу постійно не проживає в будинку та ніколи не намагалася повернутися. Відповідач не зявилася, хоча про час і місце розгляду справи сповіщалася належним чином. За згодою представника позивача, 01.11.2018 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Позивач є власником [ADDRESS] (далі Будинок), в якому зареєстровано місце постійного проживання відповідача (а.с. 4, 6). Як убачається з матеріалів справи (а.с. 5) і показань представника позивача, якого допитано як свідка, що узгоджуються між собою, у вересні 2012 року відповідач добровільно покинула Будинок і з цього часу постійно не проживає в ньому без поважних причин; відповідач не бере участі в утриманні Будинку та в оплаті житлово-комунальних послуг, чим ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У звязку з доведенням факту непроживання відповідача в Будинку без поважних причин понад один рік, є законні підстави для визнання її такою, що втратив право користування Будинком. Суд констатує, що здійснення реєстрації місця проживання фізичних осіб і скасування такої реєстрації не належить до компетенції суду, а тому вимога позивача про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку є такою, що не ґрунтується на законі. За таких обставин, предявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

18.09.2018 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову послалася на неможливість спільного проживання з відповідачем однією сімєю через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя та фактичне припинення сімейних відносин. У судовому засіданні позивач предявлений позов підтримала і наполягала на задоволенні; відповідач позов визнав повністю. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 08.07.2015 року, при цьому мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Як убачається з пояснень позивача, які відповідач не спростовував, внаслідок психологічної несумісності між сторонами виникли неприязні стосунки, що призвело до фактичного розпаду сімї. Хоча сторони й проживають разом, проте вони припинили сімейні відносини та не ведуть спільне господарство; подальше збереження шлюбу не відповідає інтересам позивача. Відповідно до частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Враховуючи те, що натепер шлюб носить формальний характер і позивач не бажає його збереження та спільного проживання однією сімєю з відповідачем, предявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб розірванню.

Outcome: approved