Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

19.05.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення суми позики, посилаючись на наступне. 02.08.2011 року син відповідачки - [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 150000 грн. в присутності двох свідків, зобов'язавшись повернути зазначену суму до 02.08.2016 р., про що написав відповідну розписку. В червні 2016 року [PERSON] помер, не повернувши отримані 02.08.2011 р. кошти. У грудні 2016 року відповідач звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину належної її померлому сину земельної ділянки. Зазначені дії відповідача він розцінює як бажання прийняти після смерті не тільки права, а і обов'язки. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідача на його користь ? частину суми боргу, тобто 75000 грн., а також відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 9303 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1775 грн., а всього 86079 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого належну йому на праві власності земельну ділянку залишив позивачу по справі [PERSON] Позивач у встановлений законом строк звернувся з заявою про прийняття спадщини і не мав наміру стягувати позичені ним кошти з відповідачки. Однак, змінив свою думку після звернення [PERSON] до суду з позовними вимогами про визнання за нею права власності на ? частину належної її померлому сину земельної ділянки. Рішенням Великоновосілківського районного суду, яке набрало чинності, позовні вимоги [PERSON] були задоволенні. Тому вважає, що оскільки за відповідачем визнано право власності на ? частину земельної ділянки, вона повинна повернути позивачу суму боргу в розмірі вартості майна, тобто ? частини від суми позичених коштів. Додав, що вперше з вимогою до спадкоємця боржника - відповідача по справі [PERSON] позивач звернувся шляхом пред'явлення зазначеного позову до суду. Раніше з вимогами про повернення суми боргу за борговою розпискою від 02.08.2011 р. позивач не звертався. Відповідач, її представник, будучи належним чином оповіщеними про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явились. Причини неявки суду не повідомили. Враховуючи викладене, суд вважав можливим розглянути справу за відсутності відповідача та її представника. Згідно наданих суду письмових пояснень, відповідач позов не визнала, посилаючись на те, що не знала про наявність у сина боргу і вважає, що відповідно до ч.4 ст. 1281 ЦК України позивач не має права на витребування у неї боргу за договором позики. Також вважає, що договір позики не відповідає вимогам закону щодо його форми. Зазначили, що вимоги про стягнення суми боргу відповідно до ст.. 625 ЦК України не обгрунтовані належним чином. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи № 220/2449/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, прийшов до наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частин 1, 2 ст. 207 та частини 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дата її отримання. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно наданої суду розписки, 02.08.2011 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 150000 грн. строком на п'ять років і зобов'язався повернути зазначену суму до 02.08.2016 року (а.с. 3). Отже, зазначена розписка є належним доказом укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] та передачі грошової суми, а тому доводи відповідача та його представника в цій частині є безпідставними. Відповідно до частин 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Суду наданий для огляду оригінал боргової розписки. Доказів повернення суми боргу за даної розпискою суду не надано. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 ЦК). Згідно розписки [PERSON] від 02.08.2011 р. строк виконання зобов'язання з повернення боргу та сплати процентів зазначений як 02.08.2016 року. Проте до настання строку виконання зобов'язання, а саме, [INFO] боржник [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до ст. 1220 ЦК України 18.06.2016 року після його смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (стаття 1219 ЦК). Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Оскільки зобов'язання з повернення боргу нерозривно з особою боржника не пов'язано, зі смертю боржника [PERSON] зобов'язання з повернення позики включається до складу спадщини і до цих правовідносин підлягають застосуванню норми статей 1281 - 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. У статті 1281 ЦК України визначено порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців. Так, згідно з частинами 1, 2 вказаної статті спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. У частині 3 цієї статті визначено, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Згідно частини 4 цієї статті кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Зі змісту ст. 1281 ЦК України випливає, що словосполучення «незалежно від настання строку вимоги» має застосовуватись з урахуванням порядку і строків пред'явлення вимог кредиторами, урегульованих частинами 2 та 3 ст. 1281 ЦК. З матеріалів спадкової справи, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи № 220/2449/16-к за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, яка була досліджена судом в судовому засіданні, встановлено, що після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] відкрита спадкова справа № 75/2016 за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом, поданою нотаріусу 01.11.2016 р. Крім того, 17.11.2017 р. з заявою про прийняття спадщини звернулась мати спадкодавця - відповідачка [PERSON] Отже, станом на 01.11.2016 р. позивачу достовірно було відомо про відкриття спадщини. Відповідно до частини 2 ст. 1281 ЦК України вимоги щодо повернення боргу за розпискою від 02.08.2011 року позивачем мали бути заявлені до спадкоємців протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатись про відкриття спадщини, незалежно від строку вимоги, тобто в даному випадку до 02.05.2017 р. Суд також звертає увагу на те, що після пред'явлення відповідачкою 29.12.2016 р. [PERSON] позову до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку після смерті сина [PERSON], позивач достеменно був обізнаний про наявність інших спадкоємців і мав змогу звернутись до них з відповідними вимогами. Проте, позивач звернувся до суду з вимогами до спадкоємця [PERSON] лише 19.05.2017 р., тобто поза межами визначеного ч.2 ст. 1281 ЦК України строку. Доказів пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців до 19.05.2017 р. суду не надано, матеріали спадкової справи таких доказів також не містять. Крім того, представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що до звернення до суду з даним позовом такі вимоги позивачем не пред'являлись. Недотримання кредитором передбачених ст. 1281 ЦК України строків пред'явлення вимоги, які є присічними, преклюзивними і поновленню не підлягають, позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Такий висновок суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 8 квітня 2015 р. у справі № 6-33цс15. Враховуючи зазначене, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення зі спадкоємця боржника [PERSON] боргу за розпискою від 02.08.2011 року, відсутні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України в зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати по оплаті судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed