Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

19 березня 2015 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та остаточно, з урахуванням уточнень, просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши їй у власність частину житлового будинку із спорудами, який знаходиться за адерсою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Дальник, пров. Колгоспний, 1, а саме в будівлі під літ. «А» : коридор «1-1», кухня «1-3», жила кімната «1-4», бойлерна «1-5», коридор «1-6», веранда «а», веранда «а1» та виділити у власність відповідача [PERSON] в будівлі під літ. «А» : жила кімната «1-2», сарай «В», кухня «Г», баня «Д», погріб «Ж» та стягнути з відповідача на свою користь 50% судових витрат та витрат, повязаних з виготовленням грошової оцінки спірного житлового будинку, мотивуючи це відмовою відповідача в добровільному порядку поділити вищевказаний житловий будинок. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої уточнені позовні вимоги. Відповідач, приймаючи участь в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи його безпідставністю, однак в подальшому, в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується особистою розпискою та поштовими повідомленнями, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 66,67,74-75,78). Заслухавши думку сторін та пояснення свідків [PERSON],[PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент набуття сторонами, які у знаходилися у фактичних шлюбних відносинах без офіційної реєстрації шлюбу, спірного житлового будинку - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КоПШС, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися не свідченнях свідків. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до п.п. 20,22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). У судовому засіданні встановлено і підтверджено сторонами, що під час знаходження сторін у фактичних шлюбних відносинах без офіційної реєстрації шлюбу, ними спільно, 20.10.1998 р. був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Дальник провулок Колгоспний, 1 Овідіопольського району Одеської області, що підтверджується нотаріально посвідчений договором купівлі-продажу житлового будинку від 20.10.1998 р. (реєстр. № 2003), відповідно до умов якого, позивачка та відповідачка купили в рівних частках кожний вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на присадибній земельній ділянці державного фонду розміром 3000 кв.м (а.с. 7). На підставі вказаного договору купівлі-продажу, своє право власності на ? частину спірного будинку, позивачка зареєструвала належним чином 20.10.1998 р., що підтверджується відповідним штампом КП «Овідіопольське РБТІ» про реєстрацію права власності (Реєстрова книга № 1-40, інвентарна справа № 26) (а.с. 7 оборот аркуша). 21.10.2000 р., між сторонами по справі був укладений шлюбу, який був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 16.07.2012 р., яке набрало законної сили 27.07.2012 р. (а.с. 60). З пояснень сторін, які вони надали в судовому засіданні вбачається, що після розірвання шлюбу, сторони залишилися проживати у спірному будинку та влітку 2012 року, згідно їхньої усної домовленості про поділ будинку, вони встановили необхідні перегородки в будинку, в наслідок чого, фактично, спірний будинок був поділений наступним чином : у позивачки залишилося в будівлі під літ. «А» : коридор «1-1», кухня «1-3», жила кімната «1-4», бойлерна «1-5», коридор «1-6», веранда «а», веранда «а1» та у відповідача [PERSON] залишилося в будівлі під літ. «А» : жила кімната «1-2», сарай «В», кухня «Г», баня «Д», погріб «Ж». В судовому засіданні позивачка стверджувала, що між нею та відповідачем (вже колишнім чоловіком) була укладена усна згода на оформлення нотаріального договору про поділ спірного будинку, укладення якого всіляко уникав відповідач. В обґрунтування позову позивачкою, крім інших документів, надано технічний паспорт на спірний будинок (а.с. 36-40). Однак, як встановив, суд, у справі відсутні жодні технічні документи, які містять в собі будь-які обґрунтування, чіткі та однозначні висновки експерта стосовно питань, які мають бути вирішені судом по результатах розгляду даної справи щодо виділу в натурі частин вищевказаного домоволодіння. Вказане вище, безпосередньо стосується питання наявності технічної можливості виділу частки із спірного нерухомого майна відповідно до розміру ідеальних часток сторін, питання розміру компенсації у разі можливості виділення часток сторін тільки з відступом від розміру їх ідеальних часток, питання проведення будівельних робіт по переобладнанню житлового будинку при можливих варіантах виділу часток та встановлення вартості таких робіт, що відноситься до компетенції відповідного експерта в області будівництва. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого та справедливого по ній рішення - неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Виходячи з викладеного, судом було звернуто увагу позивачки на необхідність призначення та проведення судової будівельно-технічної експертизи з визначенням відповідних питань щодо виділу в натурі частини домоволодіння, за результатами якої позовні вимоги можуть бути уточнені за вибором позивачки та розяснено про наслідки від ухилення відповідної експертизи, передбачені ст. 146 ЦПК України з наданням права позивачці самій або за домовленістю з відповідачем, визначитися з будь-яким експертом на її вибір, з яким вона має право узгодити певну вартість проведення будівельної експертизи, для чого в судових засіданнях, за клопотанням позивачки були оголошені перерви для надання їй часу для пошуку експерта. Однак, після перерв в судових засіданнях, позивачка пояснила суду, що в неї відсутні грошові кошти для проведення будівельної експертизи та вартість експертних робіт вона не зможе оплатити експерту. Суд неодноразово звертав увагу на необхідність призначення і проведення відповідної експертизи з питань виділу в натурі частини домоволодіння без висновків якої неможливо вирішення спірних питань за даним позовом і постановлення законного та обґрунтованого рішення суду. Частиною 1 статті 146 ЦПК України передбачено у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Отже, подавши свої докази, позивачка, яка наполягала на задоволенні позову, надавши до суду вищевказані докази - реалізувала своє право на доказування, так як ст. 60 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, як це прямо передбачено ст.ст. 27,46 ЦПК України. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд - безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказів. В разі наявності труднощів у сторін щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, вони можуть скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, а суд, в свою чергу всебічно сприяє у зборі цих доказів, від чого відмовився представник позивача з підстав описаних вище. Для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до ст.ст. 143,144 ЦПК призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. На виконання приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України - суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснив позивачці про її права та обов'язки, попередивши про обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Оскільки з'ясування питання обґрунтованості даного позову можливе тільки із застосуванням спеціальних експертних знань в області будівництва, які необхідні для вирішення справи по суті, з підстав описаних вище, на що позивачка повідомила суд про відсутність у неї грошей для проведення експертизи, за таких обставин суд вважає, що позивачка не довела суду ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування позову, увязку з чим у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed