Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

18.05.2016 року [PERSON] предявив до суду позов до Дніпропетровської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, обґрунтовуючи вимоги тим, що 07.04.2011 р. Дніпропетровська обласна рада уклала з ним контракт № 1, відповідно до якого його призначено на посаду начальника Дніпропетровського комунального підприємства «Пятихатське бюро технічної інвентаризації» (далі Підприємство) на термін з 07.04.2011 року по 07.04.2012 року. Надалі контракт переукладався 09.04.2012 року на термін з 09.04.2012 року по 09.04.2013 року, 10.04.2013 року на термін з 10.04.2013 року по 10.04.2014 року відповідно. В подальшому контракти не укладалися, однак розпорядженнями голови обласної ради він звільнявся та призначався начальником Підприємства. Так, був призначений начальником розпорядженням № 9-КП від 25.03.2014 року строком на 2 місяці, № 18-КП від 26.05.2014 року на 2 місяці, № 26-КП від 18.07.2014 року на 2 місяці, № 36-КП від 29.09.2014 року на 2 місяці, № 48-КП від 01.12.2014 року на 2 місяці, № 5-КП від 30.01.2015 року на 2 місяці, № 24-КП від 02.04.2015 року на 2 місяці, № 32-КП від 27.05.2015 року на 2 місяці, № 41-КП від 28.07.2015 року на 2 місяці, № 55-КП від 19.10.2015 року на 2 місяці, № 66-КП від 01.12.2015 року на 3 місяці, № 14-КП від 14.03.2016 року строком на 1 місяць. Записи в трудову книжку про його звільнення та прийняття на роботу не вносилися, чим порушено ст. 48 КЗпП України та п. 14 Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області», затвердженого рішенням Дніпропетровської облради 23.03.2007 року № 123-7/V, відповідно до якого кадровий облік керівників підприємств, установ і закладів та ведення їх трудових книжок повинен здійснюватися відділом комунального господарства та комунальної власності виконавчого апарату обласної ради. В травні 2016 року випадково дізнався про своє звільнення з посади з 22.04.2016 року, що є незаконним, оскільки вказаний відділ повинен був письмово повідомити його про припинення трудових відносин за місяць до закінчення терміну дії укладеного строкового трудового договору, в порушення ст. 47 КЗпП не був повідомлений і з розпорядженням, копія розпорядження не видавалася. Умовами контракту № 113 від 10.04.2013 року (п. 2.7.2) на нього покладалася відповідальність по збереженню майна та інших матеріальних цінностей Підприємства, але при звільненні з роботи не проведено інвентаризацію майна, не складався акт прийому-передачі, у тому числі документів, печаток. Оскільки трудовий договір переукладався неодноразово, вважає його безстроковим, тому відповідач має поновити його на посаді начальника Підприємства, нарахувати та сплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 22.04.2016 року, а також відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 5000 грн., адже відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю, можливості заробляти на життя. Незаконні дії призвели до переживань, втратив душевний спокій, постійно перебував у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя дитини. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, подавши письмове заперечення проти позову, та пояснила, що вимоги [PERSON] є незаконними, адже згідно Статуту Підприємства його управління здійснює керівник. З ним укладається строковий трудовий договір (контракт), а призначення і звільнення керівника вирішується виключно на пленарних засіданнях облради. На строк до трьох місяців призначає на посаду осіб, що виконують обовязки керівників підприємств, голова обласної ради своїм розпорядженням. Розпорядженням від 14.03.2016 року № 15-КП [PERSON] призначено з 22.03.2016 року на 1 місяць саме виконуючим обовязки начальника Підприємства, а розпорядженням голови облради від 22.04.2016 року № 27-КП його звільнено відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП у звязку із закінченням строку трудового договору. Позивачу було відомо про призначення виконуючим обовязки керівника з 22.03.2016 року по 22.04.2016 року, а тому було відомо і про термін дії розпорядження. Строковий трудовий договір (контракт) з виконуючим обовязки керівника не укладається, тому облрада не повинна була направляти письмове про припинення з ним трудових відносин, а копія наказу про звільнення видається на вимогу працівника. Трудові книжки зберігаються на підприємстві і при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку, а відповідальність за ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника Підприємства. Головою облради посадові особи на здійснення записів до трудових книжок керівників підприємств не уповноважувались, отже такий запис повинен був внести керівник Підприємства. За Статутом Підприємства джерелом коштів на оплату праці працівників підприємств є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності, тому розрахунок зі звільненим працівником здійснює керівник Підприємства, а не обласна рада. Положення ч. 2 ст. 39-1 КЗпП щодо визнання трудового договору укладеним на невизначений строк не може бути застосованим до контрактів, укладених з керівниками комунальних підприємств, оскільки контракт може укладатися згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП лише на певний строк. Будь-яких доказів ушкодження здоровя позивачем не надано. Представник третьої особи [PERSON] заперечила проти позову і пояснила, що з 25.04.2016 року її призначено в.о. начальника Підприємства, підтримала правову позицію відповідача та додала, що облік і ведення трудових книжок працівників Підприємства позивачем не вівся, тому з призначенням на посаду вона у присутності працівників правоохоронних органів опечатала сейфи. Трудової книжки [PERSON] на Підприємстві немає, інвентаризація майна і цінностей не проводилася. Вислухавши сторони, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] з 07 квітня 2011 року перебував у трудових відносинах з Дніпропетровською обласною радою і згідно рішення Дніпропетровської обласної ради від 25.03.2011 року № 90-5/VI з ним був укладений контракт № 1 про те, що [PERSON] призначено на посаду начальника Дніпропетровського комунального підприємства «Пятихатське бюро технічної інвентаризації» на термін з 07.04.2011 року по 07.04.2012 року (а.с. 7-16). Наступним контрактом № 132 від 09 квітня 2012 року [PERSON] призначено на цю ж посаду на термін з 9 квітня 2012 року по 9 квітня 2013 року на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 23 березня 2012 року № 273-12/VI (а.с. 17-28), а відповідно до контракту № 113 від 10 квітня 2013 року Дніпропетровська облрада на підставі рішення від 15 березня 2013 року № 430-18/VI призначила [PERSON] начальником Підприємства на термін з 10 квітня 2013 року по 10 квітня 2014 року (а.с. 29-40). Розпорядженнями голови Дніпропетровської обласної ради № 9-КП від 25.03.2014 року, № 18-КП від 26.05.2014 року, № 26-КП від 18.07.2014 року, № 36-КП від 29.09.2014 року, № 48-КП від 01.12.2014 року, № 5-КП від 30.01.2015 року, № 24-КП від 02.04.2015 року, № 32-КП від 27.05.2015 року, № 41-КП від 28.07.2015 року, № 55-КП від 19.10.2015 року [PERSON] було призначено виконуючим обовязки начальника Дніпропетровського комунального підприємства «Пятихатське бюро технічної інвентаризації» строком на 2 місяці щоразу, розпорядженням № 66-КП від 01.12.2015 року позивач був призначений на цю ж посаду строком на 3 місяці, і розпорядженням голови обласної ради № 15-КП від 14.03.2016 року він був призначений виконуючим обовязки начальника Підприємства строком на 1 місяць (а.с. 41-52). Відповідно до преамбули Статуту Дніпропетровського комунального підприємства «Пятихатське бюро технічної інвентаризації» Підприємство засноване на спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (обласній комунальній власності) і знаходиться в управлінні Дніпропетровської обласної ради (орган управління майном). Згідно п. 6.1, 6.2 цього Статуту управління Підприємством здійснює його керівник. Наймання керівника здійснюється Органом управління майном шляхом укладення з ним контракту (а.с. 86-93). Пунктом 1.5 Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, затвердженого рішенням обласної ради 23.03.2007 р. № 123-7/V (далі Положення), визначено укладення строкового трудового договору (контракту) у письмовій формі з керівником підприємства, установи, закладу, що належать до спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Дніпропетровської області (а.с. 94-106). Згідно п. 20 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання щодо управління обєктами спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад, призначення і звільнення їх керівників вирішується виключно на пленарних засіданнях обласної ради. Відповідно до абз. 1, 3 п. 1.3 Положення, питання про призначення на посаду і звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, вирішується виключно на сесіях обласної ради відповідно до статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». У разі якщо підприємства, установи та заклади у міжсесійний період залишились без керівників, голова обласної ради своїм розпорядженням на строк до трьох місяців призначає на посаду осіб, що виконують обовязки керівників підприємств, установ або закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право, передбачене ст. 43 Конституції України, на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Стаття 21 цього Кодексу встановлює, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органом, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним орган зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Таким чином, розпорядженням голови обласної ради № 15-КП від 14.03.2016 року [PERSON] було призначено виконуючим обовязки начальника Підприємства строком на 1 місяць, а розпорядженням від 22.03.2016 року № 27-КП його звільнено відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору. З наведеного слідує, що [PERSON] було достовірно відомо про призначення його саме виконуючим обовязки керівника, а Положенням, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, передбачено укладання контракту з керівниками підприємств, установ або закладів, а ніяк не з тимчасово виконуючими їх обовязки. Крім того, пунктом 5.1.5 Положення визначено, що відділ комунального господарства та комунальної власності виконавчого апарату обласної ради або інший орган, уповноважений Дніпропетровською обласною радою, за місяць до закінчення терміну дії укладеного з керівником підприємства строкового трудового договору (контракту) та у разі неприйняття рішення про його переукладання повинен направити керівникові письмове повідомлення про припинення трудових відносин. Зважаючи на те, що строковий трудовий договір (контракт) з позивачем як виконуючим обовязки керівника Підприємства не укладався, суд вважає, що на відповідача не покладався обовязок направляти [PERSON] письмове повідомлення про припинення трудових відносин. Крім того, позивач посилається на порушення відповідачем положень ст. 47 КЗпП України, а саме на те, що не був ознайомлений з розпорядженням про звільнення, копія якого йому не видана, як не видана і трудова книжка. Слід зазначити, що статтею 47 КЗпП визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У розумінні наведеної норми власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати копію наказу звільненому працівникові у день звільнення лише у разі, якщо працівника звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а інші випадки розірвання укладеного трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його дії, передбачені статтями 40, 41 КЗпП України. У випадку, що розглядається, [PERSON] ж звільнено як виконуючого обовязки керівника підприємства відповідно до п. 2 ст. 36 цього Кодексу. Згідно ст. 48 КЗпП України порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Пунктами 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Таким чином, у відповідності до ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» обласні ради є органами місцевого самоврядування, тому трудові книжки керівників чи виконуючих обовязки керівників підприємств, установ, закладів зберігаються на підприємствах, де вони працюють, відповідальним за внесення відповідних записів до неї, видачу трудової книжки покладена на керівника підприємства. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно ч. 3 ст. 21 цього Кодексу особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Пунктом 6.2 Статуту Підприємства, пунктом 1.5 Положення визначено, що з керівником підприємства, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, укладається контракт у письмовій формі. З цього випливає, що посилання позивача на положення ст. 391 КЗпП України в частині того, що трудовий договір укладений з ним на невизначений строк, є хибними, виходячи з наступного. Згідно ст. 391 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Отже, контракт укладається на певний строк, тобто є строковим (ч. 2 ст. 23 КЗпП). Більше того, [PERSON] в період з 25.03.2014 року призначався не керівником Підприємства, а лише виконуючим обовязки керівника. Оформлення прийняття [PERSON] на роботу на посаду виконуючого обовязки начальника Підприємства проведено розпорядженням голови обласної ради від 14.03.2016 року № 15-КП на строк 1 місяць з 22 березня 2016 року, тому сторони: з одного боку працівник [PERSON], з іншого Дніпропетровська обласна рада, яка виступає як роботодавець, перебували у трудових відносинах до 22 квітня 2016 року. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Вирішуючи питання про законність підстав для звільнення [PERSON] з роботи суд дійшов висновку, що звільнення проведено відповідно до положень ст. 36 п. 2 КЗпП України. Оскільки підстав для задоволення позову про поновлення на роботі позивача немає, то і в решті позовних вимог слід відмовити. На підставі ст.ст. 19, 43 Конституції України, ст.ст. 2, 21-24, 36, 232, 235, 2371 КЗпП України, ст. 43 п. 20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: dismissed