Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

19.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником зазначеної квартири, в якій зареєстрований відповідач [PERSON], який не проживає у цій квартирі з 2005 року по теперішній час, не сплачує комунальних послуг та не бере участі в утриманні квартири. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач втратив право користування вищевказаним жилим приміщенням квартири. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням позивачу необхідно для того, щоб розпорядитися своїм правом власника, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, згідно якій він позов підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився (викликався в судове засідання на 07.12.2017 року та 14.12.2017 року). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» та в газеті «Одеські Вісті» від 22.11.2017 року № 87. Про причину своєї неявки в судове засідання відповідач суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Крім того, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовпідлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстроване її місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з копією договору купівлі - продажу серії НМЕ № 549974, посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. від 06 вересня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1019, укладеного між [PERSON] (далі продавець) з однієї сторони та [PERSON] (далі покупець) з другої сторони, продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) квартиру, розташовануза адресою: [ADDRESS] (а.с. 5 - 6). Як вбачається з акту комісійного обстеження від 18 вересня 2017 року, з опитування сусідів [PERSON], [PERSON] встановлено, що [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживав та не проживає (а.с. 9). Як вбачається з відповіді Відділу адресно - довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, яка надійшла на адресу суду 26.09.2017 року відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Отже, в судовому засіданні встановлено, що за вищевказаною адресою відповідач не проживає більше шести місяців, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Відповідач по справі [PERSON] з 2005 року у спірній квартирі не проживає, витрати по її утриманню не несе, вибув на інше місце проживання. Жодних домовленостей або інших угод, передбачених законом між позивачем та відповідачем не укладалося. Відповідач не несе ніяких обов'язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає, проте за комунальні послуги (воду, тепло, каналізацію, тощо) позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі. Своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна відповідач створює позивачу перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд). Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач не проживає за вказаною адресою більше шести місяців без поважних причин, також його відсутність понад шість місяців не відповідає випадкам, передбаченим пунктами 1-7 ст. 71 ЖК України, які передбачають, що право користування житловим приміщенням зберігається за відсутніми впродовж шести місяців з дня закінчення строку, вказаного у відповідному пункті. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства»поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем. Виходячи з наведеного, власник жилого приміщення не позбавлений можливості звернутися з позовом про визнання особи, яка не є членом його сім'ї, не проживає в належному власнику житловому приміщенні та ним не користується протягом тривалого часу, тобто втратив з ним достатній зв'язок - такою, що втратила право на це житлове приміщення. При викладених обставинах суд доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, тому що інтереси позивача порушені, він не має змоги користуватися та розпоряджатися належним йому майном за своїм розсудом, а також по теперішній час несе збитки по сплаті житлово-комунальних послуг за відповідача, який не мешкає тривалий час у даній квартирі. Враховуючи те, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], в квартирі фактично не проживає з 2005 року і по теперішній час, тобто втратив з цим місцем достатній та постійний зв'язок, а п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не захищає права осіб на житло, з яким остання втратила достатній та постійний зв'язок, навпаки ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює принцип непорушності права приватної власності, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з чим позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Суд також вважає за необхідне у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір по справі у розмірі 640,00 гривень. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, відповідач повинен відшкодувати позивачу витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Однак, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд не вправі вийти за межі заявлених позивачем вимог, тому з огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивачем не заявлялось клопотання про стягнення з відповідача на його користь витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача та ним суду не надано документальне підтвердження цих витрат, тому питання відшкодування судових витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача на користь позивача судом не вирішується.

Outcome: approved