Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

17 листопада 2015 року до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог, представник позивача посилався на те що, відповідно до укладеного договору без номеру від 12.10.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Умовами та правилами банківських послуг передбачено, що договір діє протягом строку діє картки. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим, станом на 30.09.2015 року має заборгованість у сумі 15039 гривень 31 копійка, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 4531,07 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 7815,89 грн., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 1500 грн., штраф (фіксована частина) у сумі 500 грн., штраф (процентна складова) у сумі 692,35 грн. На підставі викладеного, посилаючись на норми законодавства, просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість у розмірі 15 039,31 грн. за кредитним договором без номеру від 12.10.2011 року; судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1218 грн. У відкрите судове засідання представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, не зявився, від нього в матеріалах справи є заява з проханням розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Проти постановлення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, згідно рапорту наданому старшим інспектором Орджонікідзевського відділу поліції МВ ГУНП в Донецькій області майора поліції [PERSON], вручити повістки [PERSON] не представилось можливим, двері ніхто не відчинив. Зі слів сусідів місце мешкання останнього не відоме. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України), згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 12.10.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку складає між ним та позивачем договір, відповідно до умов якого відповідач зобовязався повернути наданий кредит, а також сплатити відсотки за користування ним. Умови погашення кредиту відповідачем належним чином не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 30.09.2015 року становить 15 039,31 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 4531,07 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 7815,89 грн., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 1500 грн., штраф (фіксована частина) у сумі 500 грн., штраф (процентна складова) у сумі 692,35 грн. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Так, ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладанні Кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України якою встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частина 1 статті 509 ЦК України передбачає, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 625 цього кодексу передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. При цьому ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] порушив умови кредитного договору, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед ПАТ КБ Приватбанк. Разом з тим, позивач просить стягнути з [PERSON] штраф за порушення останнім строків платежів більш ніж на 30 днів, у розмірі 500 гривень (фіксована частина) та 692,35 гривень процентна складова. Щодо цієї частини позовних вимог суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязань забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня і штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами договору, а саме п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, передбачено застосування штрафу у розмірі 500 гривень та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій за порушення позичальником строків за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Крім штрафів договором також передбачено нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом. Тобто договір передбачає застосування пені та штрафів як видів цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка міститься у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Крім того, визначення фіксованого штрафу, закріплене в Умовах та правилах надання банківських послуг, не відповідає положенням цивільного законодавства, за яким штраф має обчислюватися у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Таким чином, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої суми штрафу в розмірі 500 гривень та штрафу (процентна складова) у розмірі 535,93 гривні. На підставі викладеного, суд вважає встановленим факт порушення позичальником [PERSON] умов договору кредиту від 12.10.2011 року, та приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково в межах стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом в сумі 4531,07 грн., процентами за користування грішми в сумі 7815,89 гривень, пені в сумі 1500,00 гривень, а всього 130846,96 гривень; в решті позовних вимог позов задоволенню не підлягає. Відповідач, не прибувши до судових засідань, таким чином не побажав скористуватись своїм процесуальним правом на спростування доводів позову, суми заборгованості. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Як встановлено ст. 79 ЦПК України до судових витрат належить судовий збір. Таким чином, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1218 грн.

Outcome: partial