Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

17 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] Свої вимоги обгрунтовує тим, що 14 вересня 2000 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким вона придбала земельну ділянку площею 0,085га, розташовану по вул.Лиманній, 70 в м.Очакові Миколаївської області. Договір був посвідчений Південною товарною біржею, без його нотаріального посвідчення, що є порушенням ст.209 ЦК України. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу від 05 травня 1995 року, укладеного з [PERSON], на імя якого було видано державний акт на право приватної власності на землю. Посилаючись на повне виконання сторонами умов договору та на те, що друга сторона ухиляється від його ноаріального посвідчення, позивачка просить визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 вересня 2000року дійсним та визнати за нею право власності на вищевказану земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав. Пояснив, що після придбання земельної ділянки [PERSON] не одержувала державний акт на своє імя та не реєструвала своє право власності на земельну ділянку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, з позовними вимогами згодна. Представник третьої особи Південної товарної біржі та третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилися, не повідомивши про причини неявки, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов наступного. 27 жовтня 1993 року на імя [PERSON], який проживав за адресою: [INFO], було видано державний акт на право приватної власності на землю серії МК, яким посвідчується його право власності на земельну ділянку площею 0,085га, розташовану в м.Очакові Миколаївської області, для будівництва житлового будинку, що підтверджується копією вказаного державного акту. Згідно договору купівлі-продажу від 05 травня 1995 року, посвідченого державним нотарцусом Другої Очаківської державної нотаріальної контори, та зареєстрованого в реєстрі за № 653, [PERSON] купила у [PERSON] належну йому на праві власності зазначену вище земельну ділянку. Як вказано в договорі, земельна ділянка належала [PERSON] на підставі виданого останньому державного акту від 27 жовтня 1993 року, зареєстровано в книзі записів держаних актів за № 959. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 2000 року, зареєстрованого Південною товарною біржею за реєстраційним №0560, [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,085га, розташовану по вул.Лиманній, 70 в м.Очакові Миколаївської області. Вказаний договір нотаріально посвідчений не був. При цьому, в договорі вказано, що земельна ділянка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 1995 року та державного акту від 27 жовтня 1993 року, виданого на імя [PERSON] Позивачка в позовній заяві та її представник в судовому засіданні посилалися на положення ст.ст. 16, 209, 220, 392 Цивільного кодексу України 2003 року та ст.ст. 131, 132 Земельного кодексу України 2001 року, як на правові підстави для задоволення позову. Однак, з аналізу ст. 5 та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України 2003 року слідує, що правовий статус майна, а також права та обовязки субєктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Таким чином, до спірних правовідносин мають застосовуватися положення нормативних актів, діючих на час виникнення цих правовідносин, а саме: Цивільного кодексу УРСР 1963 року (далі ЦК УРСР), та Земельного кодексу України 1990 року, в редакції 1992 року (далі ЗК України 1990 року). Так, за положеннями ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч.ч. 3, 4 ст. 18 ЗК України 1990 року, придбання земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. В силу ст.114 ЗК України 1990 року, угода купівлі - продажу земельної ділянки, укладена власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження, є недійсною. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Пунктом 13 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що при розгляді справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Норма ч.2 ст. 47 ЦК УРСР може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов, як: -одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; -інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; -має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, позивачкою та її представником не надано суду будь-яких доказів того, що [PERSON] зверталася до [PERSON] про нотаріальне посвідчення договору, а з боку останньої мали місце дії, які б свідчили про ухилення від нотаріального посвідчення згаданого вище договору. Отже, за відсутності доказів, які б свідчили про те, що відповідачка ухилялася від нотаріального оформлення угоди, відсутні підстави, передбачені ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, для визнання біржової угоди дійсною. Крім того, відповідно до ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна належить його власнику. Згідно ст. 22 ЗК України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, та форми яких затверджуються Верховною Радою України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], придбавши земельну ділянку за договором купівлі-продажу, не отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на своє імя, а тому не набула права розпоряджатися цією земельною ділянкою. За вказаних обставин, доводи позивачки в позові та її представника в судовому засіданні про виконання продавцем та покупцем усіх умов договору про купівлю-продаж земельної ділянки правового значення не мають. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивачки.

Outcome: dismissed