Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

18.12.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 16.11.2013 року вона з відповідачем перебувала у шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. Згідно з рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.05.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до рішення Баглійського районного суду м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 23.08.2019 року по справі № 207/3570/18 за позовом батька відповідача, [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] , визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] , з тих підстав, що дитина не проживає в будинку з 05.01.2016 року, тобто з самого народження, а проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що з вересня 2019 року малолітній син сторін не зареєстрований за жодною адресою. 01.10.2019 року позивач звернулася до Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, де отримала відмову і сплатила штраф за несвоєчасну реєстрацію. З вересня 2019 року позивач багато разів зверталася до відповідача з проханням приїхати або зробити нотаріально посвідчену довіреність для реєстрації місця проживання дитини, але її звернення залишилися поза увагою з боку відповідача. Відсутність реєстрації за місцем фактичного проживання суперечить інтересам малолітнього сина сторін та суттєво обмежує реалізацію його прав, які гарантовані Конституцією України та Законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, право на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Позивач також зазначає, що з 05.01.2017 року по теперішній час, відповідач взагалі не цікавиться сином, не телефонує, не займається його вихованням, не приділяє увагу тощо. Весь цей час, їхній син проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , тому позивач вважає доцільним, визнати місце проживання дитини разом з нею. За рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2017 року по цивільній справі № 333/3603/17 відповідач сплачує позивачу аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ј частки від своїх доходів, а саме 875 грн. Відповідач працює на ТОВ «Анталіс» менеджером з продажу і отримує офіційно мінімальну заробітну плату. Позивач зазначає, що відповідач основний свій дохід приховує. Позивач вказує, що на даний час вона знаходиться в декретній відпустці з другою дитиною від іншого шлюбу і отримує дохід 860 грн. З такими доходами вона не може в повній мірі забезпечити потреби сина. Крім того, позивач зазначає, що потреби сина значно зросли, він відвідує дошкільний навчальний заклад № 43 «Росинка», один місяць харчування у якому коштує в середньому 600 грн. Додатково позивач сплачує за фонд дитячого садка та групи по 100 грн., купує канцтовари. Позивач зазначає, що дитина часто хворіє, вартість ліків в середньому складає 600 грн. Допомоги у вихованні дитини, догляду за нею, купівлі одягу, взуття, меблів, відповідач не надає. Позивач зазначила, що вона купила такі речі: ліжко - 4 650 грн., водонагрівач - 3 265 грн., пральна машина - 6 999 грн., камін - 1 770 грн., інгалятор - 1 055 грн., планшет - 2 600 грн., телевізор та інше. Позивач також зазначила, що дитина розвивається, їй цікаво гратися новими іграшками, читати нові книжки, відвідувати музеї, цирки, кінотеатри, театри, їздити на роликах, тощо. Відповідач ці витрати оплачувати не бажає, всі прохання позивача розподілити витрати на дитину, ігнорує. Також значно зросла вартість продуктів харчування, комунальних послуг. У зв`язку з чим, позивач зробила висновок, що витрати необхідні для виховання та проживання дитини значно зросли. Позивач вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, він придбав машину, має гроші на відпочинок за кордоном. Посилаючись на вищезазначене, [PERSON] просить суд визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем; зареєструвати його за місцем реєстрації позивача: [ADDRESS] ; збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання позову до суду; стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання малолітнього сина [PERSON] періодично, щомісяця по 500 грн. для навчання та придбання ліків; стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 31.01.2020 року суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі, вирішила розгляд даної справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначила підготовче судове засідання. 03.06.2020 року відповідач по справі [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти задоволення позову в частині визначення місця проживання їхнього сина [PERSON] разом з його матір`ю [PERSON] та реєстрації сина за адресою реєстрації позивача: [ADDRESS] , в задоволенні іншої частини позовних вимог просить суд відмовити, судові витрати розділити між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відповідач зазначив, що заборгованості по сплаті аліментів він не має, а позивач не надала суду доказів стосовно свого твердження про його доходи. Також зазначив, що позивач наразі перебуває у шлюбі з іншим чоловіком та разом з сином проживає в квартирі свого чоловіка, де планує зареєструвати дитину та окрім соціальної допомоги на другу дитину у розмірі 860 грн., має ще й аліменти на утримання сина та заробітну плату (дохід) свого чоловіка, що становить більше ніж 860 грн. Відповідач вважає, що позивач не надала жодного доказу стосовно того, що потреби дитини значно зросли. Позивач не зазначає за який період коштує харчування у дитячому садку у розмірі 600 грн. Згідно з наданими позивачем квитанціями за харчування у дитячому садку від 09.12.2019 року - 279 грн. 60 коп., від 13.11.2019 року - 304 грн. 61 коп., інших квитанцій про оплату за харчування позивачем не надано. З приводу оплати позивачем добровільно благодійних фондів та купівля канцтоварів, відповідач зазначає, що позивач ніяких доказів цьому не надала, і ці витрати не є додатковими витратами на дитину. З приводу того, що дитина часто хворіє і вартість ліків складає 600 грн., як стверджує позивач, відповідач зазначає, що з наданих нею медичних документів вбачається, що дитина на диспансерному обліку не перебуває, хворіла дитина чотири рази на інфекцію верхніх дихальних шляхів, останній раз з 14.11.2019 року по 20.11.2019 року - лікування ГРВІ. Про те, що позивач витрачає на ліки саме 600 грн. доказів остання не надала. Рекомендації лікарів на придбання ліків та медичних препаратів в матеріалах справи відсутні, тому квитанції про придбання ліків саме для їхнього сина позивачем не доведено. Квитанції про придбання ліків від 14.11.2019 року на суму 264 грн. 82 коп., від 14.11.2019 року на суму 59 грн. 65 коп. співпадають з датою початку хвороби сина, з квитанцій від 24.11.2019 року на суму 69 грн. 90 коп., від 22.10.2019 року на суму 37 грн. 40 коп., від 04.12.2019 року на суму 142 грн. не відомо, що це за ліки і для кого вони були придбані, оскільки дитина хворіла з 14.11.2019 року по 20.11.2019 року. Крім того, відповідач заперечує щодо пояснень позивача про ненадання їй допомоги, оскільки він сплачує аліменти, про що свідчать виписки з карткового рахунку про щомісячне отримання аліментів. Заперечує щодо збільшення розміру аліментів, оскільки вважає, що позивачем не доведено ні наявності у дитини здібностей для їх розвитку, ні хвороби, яка тривала і потребує забагато фінансових витрат, ні інших обставин, що підпадають під поняття для витребування додаткових витрат на дитину. Вказує, що дитині на час розгляду справи лише чотири роки. Також, відповідач заперечує проти зазначення позивачем як додаткових витрат на дитину надані нею квитанції про купівлю предметів (планшет, пральна машина, водонагрівач, інгалятор, телевізор та ін.), оскільки з квитанції не вбачається, ким саме були придбані ці предмети, де поставлені, і чи потрібні вони для дитини в її віці. Заперечує з приводу наданого позивачем квитка на суму 200 грн. до цирку, оскільки дітям до 5 років вхід безкоштовний, без надання окремого місця, також заперечує проти наданих позивачем двох квитків до кінотеатру, вартістю 70 грн. кожен, оскільки позивачем не надано доказів, що саме для дитини було придбано ці квітки. Крім того, при ухваленні рішення суду, він просить суд врахувати, що в нього немає власного житла, транспортного засобу, не має постійного місця проживання, дохід його складається виключно із заробітної плати у розмірі 3 904 грн. 25 коп., на його утриманні перебуває непрацездатний і дуже хворий батько. Ухвалою суду від 04.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 23.06.2020 року позивач [PERSON] надала суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, заперечує проти обставин викладених відповідачем у відзиві на позов. Позивач додатково зазначила, що вона дійсно перебуває наразі у шлюбі з [PERSON] , який у зв`язку з карантином, на теперішній час знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати. З приводу заперечення відповідача щодо зазначених в квитанціях різних та менших сум за оплату харчування дитини в дитячому садку, зазначає, що сума менша, оскільки дитина в цей період хворіла та не ходила до дитячого садку повний місяць. Дитина дійсно хворіє, позивач купує на її лікування ліки, також є рекомендація лікаря, що дитина має носити спеціальне взуття, ходити на масаж та приймати кальцій, що є також додатковими витратами. Сума прожиткового мінімуму на дитину це є мінімальна сума. Вся техніка та ліжко для дитини були доставлені за їхньою теперішньою адресою, де мешкає дитина. Дані речі вважає необхідними, оскільки за час їхнього спільного проживання з відповідачем, після розлучення, він забрав усі речі, техніку. Стосовно планшету зазначає, що дитина вміє скачувати сама програми, грати в ігри. Інгалятор вона купувала саме для лікування верхніх дихальних шляхів дитини. Позивач зазначила, що їхній син з березня 2020 року почав ходити на бокс, придбання шолому і рукавичок обійшлося їй в 1 200 грн., через карантин він три місяці не ходив, навчання коштує 600 грн. Ще дитина мріє про футбол, однак позивач не може оплачувати ще один гурток, який коштує 600 грн. Також позивач додала фото та квитанції одягу, іграшок, які були придбані за останній місяць (електромобіль коштує 3 000 грн., одяг - 1 500 грн., самокат - 650 грн. та інше). Заперечує проти утримання відповідачем свого батька, оскільки батько отримує досить високу пенсію за шкідливий трудовий стаж та відповідачем не додано виписки про розмір самої пенсії. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явися, про дату, час місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляду справи без його участі позовні вимоги визнає частково, в частині визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] разом з позивачем [PERSON] та реєстрації сина за адресою реєстрації позивача: [ADDRESS] , в задоволенні іншої частини позовних вимог просить суд відмовити за недоведеністю, судові витрати розділити між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам. Крім того, відповідач під час розгляду справи надав суду свідоцтво про реєстрацію шлюбу та свідоцтво про народження у нього другої дитини, та просить врахувати дані обставини при винесені рішення по справі. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі з 28.10.2017 року перебували у зареєстрованому Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції шлюбі, про що складено актовий запис № 661. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2017 року у справі № 333/1181/17-ц шлюб між сторонами розірвано, рішення набуло законної сили 05.05.2017 року (а.с. 5-6). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 14.01.2016 року народження, актовий запис № 22 (а.с. 7). Дитина проживає з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується сторонами по справі. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої Департаментом реєстраційних послуг ЗМР за № 04-16/3-570 від 10.04.2018 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управляння юстиції у Запорізькій області, позивач з 28.10.2017 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , актовий запис № 1004 (а.с. 8). Відповідно до довідки ТОВ «КОМПАНІЯ «КЕРАМХОЛЛ» від 18.06.2020 року, [PERSON] працює в даному товаристві з 01.11.2013 року на посаді менеджера зі збуту, згідно з заявою [PERSON] від 31.03.2020 року, з 01.04.2020 року і на даний час він знаходиться за власним бажанням у відпустці без збереження заробітної плати на період дії карантину (а.с. 88). Відповідно до рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.07.2019 року, яке набуло законної сили 23.08.2019 року, визнано [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинку [ADDRESS] (а.с. 13-18). Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2017 року у цивільній справі № 333/3603/17, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки від його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 29.06.2017 року, а також стягнуто з відповідача аліменти на утримання позивача у розмірі ј частки до досягнення дитиною трирічного віку, а саме до [INFO] . Рішення суду набуло законної сили 06.10.2017 року (а.с. 23-25). Як вбачається з довідки ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу № 43 «Росинка» Територіального відділу освіти Шевченківського району Департаменту освіти і науки ЗМР за № 01-26/173 від 26.11.2019 року, дитина [PERSON] , [INFO] , відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу № 43 «Росинка» ЗМР Запорізької області з 15.11.2018 року, групу для дітей віком від чотирьох до п`яти років (а.с. 29). Стосовно позовних вимог позивача про визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, та реєстрації дитини за її місцем реєстрації, суд зазначає наступне. 01.10.2019 року [PERSON] звернулася до Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району з заявою № 1059-3/04-18 про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-20), однак позивачу було відмовлено, оскільки остання не надала необхідних документів, а саме - відсутня згода батька дитини на реєстрацію місця проживання. Відповідно до акту ОСББ «ПІВНІЧНОКІЛЬЦЕВА 10», складеного 25.11.2019 року, при обстеженні квартири за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що за даною адресою фактично проживає [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 21). Згідно з відзивом на позовну заяву, відповідач хоча і зазначає, що не заперечує проти позовних вимог позивача про встановлення місця проживання дитини з матір`ю та реєстрації дитини, однак не з`явився до відповідних органів та не надав свою згоду на таку реєстрацію. Як вбачається з матеріалів справи, сторони мають неприязні стосунки, не можуть дійти певної згоди щодо утримання дитини. Суд враховує, що оскільки сама позивач вже звернулася до суду з даним позовом, тому не визначення судом місця проживання дитини в умовах наявності відповідного спору, призведе до конфлікту між батьками та негативно вплине на моральний та психологічний стан дитини. Тому, суд вважає, що між сторонами все ж таки існує спір щодо визначення місця проживання та реєстрації дитини, тому суд вважає за необхідне вирішити даний спір, встановивши місце проживання малолітньої дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Також, статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Разом з цим, декларація прав дитини від 20.11.1959 року містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації, тобто перевага надається матері. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно з п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. Згідно з п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Байт і Кеннеді проти Німеччини(п. 67) «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини» (п.45). З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю від свого народження до теперішнього часу, мати здійснює належний догляд за дитиною, турбується про неї та забезпечує належний розвиток і виховання сина, виходячи із пріоритету інтересів малолітньої дитини, враховуючи вік дитини, а саме те, що дитині на час розгляду справи виповнилось 4 роки 7 місяців та вона потребує догляду матір`ю, обставин, за яких дитина не могли б проживати з матір`ю судом не встановлено, а також, враховуючи те, що невизначеність реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації матері [PERSON] суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист та виходячи з пріоритету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення. Тому, на підставі вищевикладеного та враховуючи, що відповідач не заперечує щодо проживання малолітньої дитини з позивачем та реєстрації її за місцем реєстрації матері, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки дані вимоги є законними, обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Стосовно позовних вимог позивача про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Як вбачається з наданої відповідачем довідки ТОВ «АНТАЛІС» від 02.04.2020 року за № 19, [PERSON] працює в ТОВ «АНТАЛІС» на посаді менеджера (управителя) в оптовій торгівлі з 12.08.2016 року і його заробітна плата з жовтня 2019 року по березень 2020 року складає без ПДВ - 27 600 грн., з ПДВ - 22 218 грн. (а.с. 69). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 26.06.2020 року Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), відповідач [PERSON] 26.06.2020 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 161 (а.с. 123). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.07.2020 року Виконавчим комітетом Семенівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 131). Відповідач має батька пенсійного віку [PERSON] , який за словами відповідача перебуває у нього на утриманні та відповідно до виписки № 6826 із медичної картки стаціонарного хворого КЗ «КМЛШМД» ДОР страждає на цироз печінки, що потребує лікування (а.с. 70, 71). Крім того, як встановлено з матеріалів справи, відповідач аліменти на утримання сина за рішенням суду сплачує, заборгованості по сплаті аліментів не має, доказів про наявність заборгованості суду позивачем не надано. Інших зобов`язань відповідач по сплаті аліментів немає. Зі слів відповідача у нього на утриманні перебуває його батько [PERSON] , який є пенсіонером та який хворіє, однак доказів того, що він утримує батька або купує йому ліки суду останнім надано не було. Однак, суд враховує, що відповідач має ще одну малолітню дитину, а саме доньку - [PERSON] , [INFO] , яка перебуває у нього на утриманні. Доказів про збільшення доходів відповідача або поліпшення життя, суду позивачем надано не було. Фотокартки з відпочинку відповідача, надані позивачем, як доказ поліпшення його життя, суд не приймає до уваги, як доказ, оскільки підтвердження того, що саме [PERSON] купив путівку, квитки та за яку саме суму, суду надано не було. Також, суду не було надано доказів того, що відповідач, за словами позивача, придбав автомобіль, який зареєстрований на нього. За змістом ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років, з 01.01.2019 року по 30.06.2019 року становить 1 626 грн., з 01.07.2019 року по 30.11.2019 року становить 1 699 грн., з 01.12.2019 року становить 1 779 грн. Тобто, Ѕ частина від прожиткового мінімуму на одну дитину віком до 6 років станом на листопад 2019 року становить (1 699 : 2 = 849 грн. 50 коп.). Відповідно до виписок АТ КБ ПРИВАТБАНК по надходженням по картці від 14.11.2019 року, від 12.12.2019 року, наданих позивачем, відповідач перераховує аліменти у розмірі 875 грн. 43 коп. (а.с. 26, 27, 28). Відповідачем надано суду довідку про отримання заробітної плати за листопад 2019 року без ПДВ - 4 350 грн., з ПДВ - 3 501,75 грн., тобто ј частина за рішенням суду в розрахунку на місяць буде - 875 грн. 43 коп., що не є меншим за 50 % прожиткового мінімуму на дитину віком до 6 років. Таким чином, на даний час із відповідача на утримання дитини стягуються аліменти у визначеному законом мінімальному гарантованому розмірі. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд враховує матеріальне становище обох батьків, їх однакову міру відповідальності за виховання і розвиток дитини, стан здоров`я дитини та відповідача. Виходячи із того, що позивачем не доведено зміну її матеріального стану та покращення матеріального стану відповідача, погіршення її стану здоров`я, разом із тим, враховуючи те, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів із відповідача у нього змінився сімейний стан, оскільки ним зареєстровано шлюб з іншою жінкою, в якому народилася донька, яка перебуває на його утриманні, а тому суд приходить до висновку, що у частині збільшення розміру аліментів з 1/4 частини на 1/3 частину позивачу слід відмовити. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина, суд зазначає наступне. За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. В позовній заяві позивач зазначає, що тратить на дитину, як додаткові витрати - сплата за харчування дитині за відвідування дитячого садку в середньому по 600 грн. щомісячно, сплата за фонд дитячого садку та групи по 100 грн., купівля канцтоварів, одягу, взуття, меблів, а саме: ліжко - 4 650 грн., водонагрівач - 3265 грн., пральна машина - 6 999 грн., камін - 1 770 грн., інгалятор - 1 055 грн., планшет - 2 600 грн., телевізор та інше. Позивач також зазначає, що дитина цікавиться іграшками, книжками, відвідує музеї, кінотеатри, театри, їздить на роликах. Крім того, вказує, що зросла вартість продуктів харчування, комунальних послуг. Також дитина відвідує гурток з боксу, у зв`язку з чим вона придбала сину рукавички та шолом на суму 1 200 грн. Позивач зазначає, що вона тратить на дитину відповідні кошти, однак не звернулася до суду з вимогою про стягнення половини понесених нею витрат на дитину, в тому числі на лікування. Як вбачається з довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 04.12.2019 року, дитина [PERSON] знаходиться під наглядом їхньої педіатричної служби з травня 2019 року по теперішній час. По медичному обслуговуванню дитина задекларована з лікарем-педіатром їхнього підприємства [PERSON] . Дитина на диспансерному обліку не перебуває. За час перебування під наглядом хлопчик чотири рази перехворів на інфекції верхніх дихальних шляхів. Останнє звернення за медичною допомогою з 14.11.2019 року по 20.11.2019 року, отримували лікування ГРВІ (а.с. 32). Позивачем не надано суду доказів які саме ліки були прописані лікарем на лікування дитини та виданий відповідний рецепт. З наданих позивачем квитанцій (а.с. 33-34) не вбачається, ким та для кого саме, ці ліки були придбані. Також позивачем надано суду медичні виписки лікаря дитини (а.с. 89-96, 102-103), рецепти лікаря (а.с. 97-98), фіскальні чеки на купівлю ліків (а.с. 99-101), однак позивачем не доведено, що ці ліки були придбані саме для лікування дитини. Які додаткові витрати на дитину позивачем не конкретизовано, та не надано належних доказів на яке саме навчання вона просить стягнути з відповідача додаткові витрати, та на які саме ліки, на лікування якої хвороби, а також рекомендація лікаря в їх прийомі. Крім того, суд зазначає, що позивачем не доведено необхідність для дитини віком 4 роки 8 місяців відвідування гуртків з боксу та в майбутньому як вона бажає з футболу, які не є обов`язковими, та не входять до додаткових витрат на дитину, і які повинні бути узгоджені з батьками, та не надано суду доказів, що дитина має здібності (талант) в даних видах спорту. А також відсутня рекомендація лікаря про те, що дитина може відвідувати дані види спору. Суд не бере до уваги як належні та допустимі докази додаткових витрат на дитину купівлю позивачем наступних речей: планшету, пральної машини, водонагрівача, інгалятору, телевізору та ін. (а.с. 36), оскільки з наданих квитанції не вбачається, ким саме були придбані ці предмети, де знаходяться, і чи потрібні вони для дитини в її віці. Суд зазначає, що сплата благодійних внесків в фонд дитячого садку та групи є добровільними внесками. З приводу оплати за харчування в дитячому садку, позивачем не надано доказів, яка саме фіксована сума за місяць харчування дитини відповідного віку в дитячому садку, та чи не перебуває дитина в пільговій групі. Надані позивачем квитанції є неналежними та недопустими доказами в розумінні ст. ст. 77, 78, 80 ЦПК України. З приводу витрат позивачем коштів на дитину, а саме на купівлю одягу, взуття, суд зазначає, що утримання дитини покладається на двох батьків, відповідач сплачує щомісячно аліменти, тобто кошти на купівлю дитині одягу, взуття, ліків та інше. Крім того, як витрати на дитину позивач зазначає купівлю електромобілю у розмірі 300 грн. та самокату у розмірі 650 грн., які суд не бере до уваги, оскільки це також не є першочерговим для розвитку дитини, що є не обов`язком батьків, а бажанням придбання таких іграшок. Також, суд не враховує квитки до цирку та кінотеатру, як додаткові витрати на дитину, оскільки це є правом батьків, а не їх обов`язком. Тому, суд не бере до уваги це як належні та допустимі докази витрат на дитину. Стосовно посилання позивача те, що на даний час зросли ціни на всі товари домашнього вжитку для дітей, їжу, одяг, ліки, тощо, а отже її матеріальний стан, з огляду на ці обставини, значно погіршився, суд приходить до висновку, що відповідач сплачує аліменти, докази, які б свідчили про зміну майнового стану відповідача, а саме те, що він покращився суду не надано, тому суд з врахуванням раніше зазначених обставин не може змінити розмір стягуваних аліментів та стягнути додаткові витрати на дитину в майбутньому. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено необхідність додаткових витрат. З огляду на вищевикладене, суд враховуючи надані сторонами докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial