Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

17.12.2020 року [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок позначений літерою «А», загальною площею 66,8 кв. м., житловою площею 41,5 кв. м., веранду позначену літерою «а», ганок, погріб з шиєю позначений літерою «Г», що розташовані по [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов мотивовано тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , актовий запис № 114. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належали спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.04.1987 року державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за номером 692. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] умови та порядок спадкування регламентувалися ст. ст. 524-564 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). Згідно норм Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадщину після смерті [PERSON] він фактично прийняв, так як вступив в управління та володіння спадковим майном, взяв в своє користування речі домашнього вжитку. Всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок її смерті, перейшли до нього, як до спадкодавця за законом. Він, як спадкоємиць за законом на спадкове майно, після смерті спадкодавця, має право на успадкування всього майна. Крім нього, інших осіб, які мали б право на успадкування майна після смерті спадкодавця, в тому числі осіб, які мали б право на обов`язкову частку у спадщині, немає. Після його звернення до нотаріального органу в частині видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями, йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю державної реєстрації правовстановлюючого документа, зокрема свідоцтва про право на спадщину, зареєстроаного у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації. Водночас, йому було роз`яснено, що згідно підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів зазначене питання вирішується в судовому порядку. Державним нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій. За таких обставин, з метою захисту своїх спадкових прав, він змушений звернутися із цим позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, проте через канцелярію суду подав заяву, в якій просить позовну заяву розглянути без його участі та задовольнити позовні вимоги. (а.с. 25). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте через канцелярію суду надійшла заява представника Погребищенської міської ради Вінницької областіВ. Андрійчука, в якій він просив розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в справі матеріалами, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 26-27). Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного. Так, за змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори від 17.04.1987 року за реєстровим номером 692, спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , що складається із цілого житлового бдинку, являється дружина [PERSON] , жителька [ADDRESS] , (а.с. 13). На підставі рішення виконавчого комітету Погребищенської міської ради народних депутатів № 18 від 21.02.1996 року перейменовано назву вулиці міста з «[ADDRESS]» на «[ADDRESS]» (а.с. 14). Відповідно до відомостей, що містяться у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами від 17.10.2020 року, вищезазначені об`єкти нерухомості побудовані в період з 1959 по 1966 роки (а.с.9-11). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , актовий запис № 114(а.с. 7). На день смерті вона постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 15). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , та які належали померлій, що підтверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданим фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 17.10.2020 року (а.с. 9-11), свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори від 17.04.1987 року (а.с. 13). Позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки взяв в своє користування речі домашнього вжитку, а також здійснював догляд за належним його матері за життя житловим будинком. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] позивач звернувся до нотаріального органу. Однак, нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори Швецем О.В.йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з погосподарськими будівлями, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , зважаючи на ту обставину, що на житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності на нього спадкодавця (а.с. 8). Із відповіді державного нотаріуса Погребищенської державної нотаріальної контори Швеця О.В. вбачається, що відповідно до Спадкового реєстру після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Спадкова справа не заводилася, будь-яка інформація щодо наявності чи відсутності спадкоємців відсутня (а.с. 38-39). Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частинами 1, 2 статті 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викиданих в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», передбачений ст. 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно із ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. В ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права чи інтересу. Згідно із ч. 2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. В контексті обставин справи суд вважає, що визнання позову представником відповідача, який як орган місцевого самоврядування наділений повноваженнями розпоряджатися майном територіальної громади, до якої може перейти право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] у разі визнання його судом відумерлою спадщиною, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Отже, зважаючи те, що [PERSON] фактично прийняв спадщину, однак у нього існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, ураховуючи визнання позову представником відповідача, суд приходить до висновку, що з метою захисту майнових прав позивача за ним необхідно визнати право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані по [ADDRESS] . Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, та беручи до уваги те, що позивач бажає судові витрати, пов`язані з розглядом справи, залишити за собою, суд не вбачає підстав стягувати із відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved