Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

17 січня 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 29 травня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за яким останній отримав у позику 40000 доларів США для придбання кафетерію, зобов'язавшись повернути грошові кошти до 01 січня 2011 року. 05 червня 2007 року [PERSON]. придбав за позикові кошти кафетерій, однак борг позивачу у встановлений договором строк не повернув, в зв'язку із чим позивач звернулась до суду із відповідним позовом про повернення позики, за наслідками розгляду якого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 17 травня 2011 року ухвалено рішення про стягнення з відповідача [PERSON] позики в розмірі 40000 доларів США або 317756 гривень, пені в розмірі 2813,16 доларів США або 22347,46 гривень, а також судових витрат. В подальшому ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2011 року визнано мирову угоду між позивачем та [PERSON], однак таку ухвалу скасовано судом апеляційної інстанції, а у визнанні мирової угоди між цими сторонами відмовлено. За викладених обставин, посилаючись на норми сімейного законодавства, вказуючи, що відповідачі перебували у шлюбі на час укладення згаданого вище договору позики та придбання кафетерію за позикові кошти, позивач вважає, що договір позики створив обов'язки і для дружини позичальника - відповідача [PERSON], а тому просила суд стягнути солідарно з відповідачів у зв'язку із невиконання грошового зобов'язання за договором позики пеню за період з 19 березня 2011 року по 26 листопада 2013 року в розмірі 39360 доларів США (за курсом НБУ станом на 26 листопада 2013 року - 314604,48 гривень), а також передбачені ст.625 ч.2 ЦК України інфляційні втрати за період з 02 січня 2011 року по 26 листопада 2013 року в розмірі 1279,22 доларів США (за курсом НБУ станом на 26 листопада 2013 року - 10224,8 гривень) та 3% річних за період з 02 січня 2011 року по 26 листопада 2013 року в розмірі 3480,82 доларів США (за курсом НБУ станом на 26 листопада 2013 року - 27502,47 гривень). Також позивач просила суд покласти на відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимог підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, вказавши, що звернення до суду із даним позовом обумовлене, а розмір приведеного в даному позові боргу та його складові визначені, виходячи із неповернення [PERSON] позики в повному обсязі та невиконання рішення суду від 17 травня 2011 року. Відповідач [PERSON]. та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов, посилаючись наявність невиконаного судового рішення про стягнення позикової заборгованості з [PERSON] та створення договором позики обов'язків і для відповідача [PERSON] Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, надала письмові заперечення проти позову (а.с.47-49) та послалась в обґрунтування своєї позиції на те, що її довіритель не є стороною договору позики, а отже цей договір не створює обов'язків для [PERSON], ст.65 СК України, на яку посилається сторона позивача в обґрунтування позову, регулює питання розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а отже не може застосовуватись до спірних правовідносин як підстава для задоволення позову. Крім того, представник послалась на неможливість нарахування інфляційних втрат на іноземну валюту та просила суд застосувати річний строк позовної давності до вимог про стягнення пені. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 29 травня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено безпроцентний договір позики, за умовами якого вказаний відповідач для придбання кафетерію отримав у позику 40000 доларів США, зобов'язавшись повернути борг у валюті долари США до 01 січня 2011 року (а.с.7-9). Пунктом 6 зазначеного договору передбачено, що в разі прострочення повернення позики позикодавець вправі вимагати повернення позики та нараховувати пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення. За змістом п.9, 9.1 договору позики, підписавши договір, позичальник засвідчив отримання грошей у позику в повному обсязі, отримання яких відповідач [PERSON] підтвердив і в судовому засіданні. 05 червня 2007 року [PERSON] придбано нежитлову будівлю - кафетерій, розташований за адресою [ADDRESS] за 41000 гривень, про що свідчить копію відповідного договору купівлі-продажу та інші матеріали справи (а.с.67-71). 17 травня 2011 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення по справі №2-2223/11, яким задоволено в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про повернення позики та вирішено стягнути з останнього на користь першої суму позики за договором позики від 29 травня 2007 року в розмірі 40000 доларів США або 317756 гривень, пеню в розмірі 0,1% за період з 02 січня 2011 року по 18 березня 2011 року в розмірі 2813,16 доларів США або 22347,46 гривень, а також судові витрати. Дане рішення набрало законної сили 30 травня 2011 року. (а.с.9, 72-73) 12 вересня 2011 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі №2-2223/11 визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], за якою сторони визначили остаточну суму заборгованості, в рахунок погашення якої [PERSON] зобов'язався передати [PERSON] право власності на низку об'єктів нерухомого майна. Однак зазначена ухвала суду першої інстанції за апеляційною скаргою [PERSON] була скасована ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2013 року, а визнанні мирової угоди відмовлено. (а.с.10-12, 74-79) Крім того, судом з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що на час розгляду цієї справи позика позивачу не повернута ані повністю, ані частково, жодне майно у рахунок погашення боргу на користь позивача не відчужувалось, а виконавчий лист, виданий на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2011 року по справі №2-2223/11, до примусового виконання не звертався (а.с.63,65). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, СК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики. Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Нормою ст.61 ч.3 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.65 ч.4 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Положеннями ст.73 ч.2 СК України визначено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК. Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову - шляхом стягнення лише з відповідача [PERSON] пені з урахуванням строку позовної давності та трьох процентів річних, виходячи з наступного. Так, як вбачається з наведених вище судом норм цивільного законодавства, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора (позикодавця), якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника (позичальника) від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Те ж саме стосується і пені, яку кредитор має право нараховувати на суму основної заборгованості весь час, протягом якого така заборгованість не погашена. Зазначений висновок суду повністю кореспондується із правовою позицією Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п.17, 18 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року. За таких обставин, приймаючи до уваги, що за договором позики від 29 травня 2007 року останнім днем виконання позичальником (саме відповідачем [PERSON].) свого грошового зобов'язання було 01 січня 2011 року, однак на теперішній час таке зобов'язання не виконано жодним чином і після ухвалення рішення суду від 17 травня 2011 року про примусове стягнення із вказаного відповідача суми боргу та пені за період з 02 січня 2011 року по 18 березня 2011 року, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду із вимогами в частині стягнення з відповідача [PERSON] пені за період з 19 березня 2011 року по 26 березня 2013 року, а також передбачених ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних від простроченої суми за період з 02 січня 2011 року по 26 листопада 2013 року є обґрунтованим. При цьому остання із вказаних вимог підлягає задоволенню у визначеному позивачем розмірі - 27502,47 гривень. Разом з тим, враховуючи подання відповідачем [PERSON] заяви про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення пені, позовні вимоги у відповідній частині суд вважає таким, що можуть бути задоволені лише частково - у вигляді стягнення з [PERSON] пені за період з 18 січня 2013 року по 26 листопада 2013 року (основний борг 40000 доларів США : 100% х 0,1% пені х 313 днів прострочення = 12520 доларів США пені за вказаний період, що за курсом НБУ станом на 26 листопада 2013 року становить 100072,36 гривень). Визначаючи такий період стягнення пені та фактично частково задовольняючи заяву про застосування строку позовної давності ([PERSON] просила повністю відмовити у задоволенні цієї вимоги), суд керувався тим, що за змістом ст.ст.258, 261 ЦК України законом встановлений скорочений до одного року строк позовної давності до вимоги про стягнення пені. Оскільки ж пеня нараховується періодично - щоденно за кожен день непогашення боргу, а відтак у кредитора право на стягнення пені за весь період прострочення виконання боргу виникає не одразу з першого дня невиконання зобов'язання, а поступового з кожним наступним днем прострочення, то річний строк позовної давності має вираховуватись окремо для кожного нарахування пені за кожний день прострочення боргу. За таких обставин, при застосуванні строків позовної давності пеня може бути стягнута не більше як за річний період, що безпосередньо передує даті звернення позивача до суду. Оскільки ж позивач у даній справі просила суд стягнути пеню, обмежившись кінцевою датою періоду її нарахування 26 листопада 2013 року, а позов подала до суду 17 січня 2014 року, суд відповідним чином і визначив наведений вище період нарахування та розмір пені, які підлягають стягнення з боржника [PERSON] за умови застосування до даної вимоги строку позовної давності. Крім того, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, оскільки за змістом норм ст.ст.192, 553 ЦК України, ст.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519 індекс інфляції, який розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення купівельної спроможності лише національної грошової одиниці Україні, тобто індекс інфляції має враховуватись при обчисленні суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у грошовій одиниці України (гривні). В той же час, за договором позики відповідач [PERSON] отримав у позику суму в іноземній валюті - доларах США, зобов'язавшись повернути борг в цій же валюті. До того ж і сама позивача, пред'являючи вимогу про стягнення інфляційних втрат, розраховує її в іноземній валюті грошового зобов'язання. Така правова позиція суду відповідає і усталеній судовій практиці, і висновках Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеним у п.18 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року. Задовольняючи позов частково шляхом стягнення тільки з відповідача [PERSON] 3% річних від простроченої суми та пені в межах строку позовної давності, відмовляючи при цьому у покладенні на відповідача [PERSON] солідарного обов'язку зі сплати вказаних сум, суд виходив з того, що за змістом наведених вище судом норм ст.ст.65, 73 СК України договір, зокрема договір позики, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя лише в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Така правова позиція суду щодо підстав виникнення у другого з подружжя зобов'язань за договором позики першого з подружжя ґрунтується на правових висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 20 лютого 2013 року по справі №6-163цс12 та в постанові від 19 червня 2013 року по справі №6-55цс13, які за змістом ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України при здійсненні судочинства. Оскільки ж стороною позивача не доведено жодними належними, допустимими, достатніми та беззаперечними доказами факт укладення договору позики відповідачем [PERSON] в інтересах своєї сім'ї, а також витрачання отриманих даним відповідачем позикових коштів саме в інтересах його сім'ї (зокрема з урахуванням ціни договору купівлі-продажу кафетерію та суми позики), не підтверджено надання відповідачем [PERSON] у відповідності до ст.65 ч.3 СК України письмової згоди на укладення такого договору позики, в суду відсутні достатні підстави вважати, що такий договір створює обов'язки і для відповідача [PERSON] із погашення грошової заборгованості. Крім того, зазначені вище норми сімейного законодавства не покладають солідарної відповідальності на дружину позичальника за зобов'язаннями останнього, вона може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умов, викладених вище. З цього приводу слід також зазначити, що в провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа №2-3440/11 (провадження №2/0203/35/2014) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна останніх як подружжя (а.с.57). Враховуючи, що за змістом норм глави 8 СК України, а також п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2012 року в межах розгляду вказаної цивільної справи має вирішуватись питання про поділ спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON], в ході чого мають враховуватись і оцінюватись також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, зокрема за договором позики, приймаючи до уваги дату звернення [PERSON] із даним позовом до суду, а також повне підтримання відповідачем [PERSON] позовних вимог, суд вважає даний позов [PERSON] передчасним та певною мірою спрямованим на формування результатів розгляду цивільної справи №2-3440/11 (провадження №2/0203/35/2014) в частині зобов'язань подружжя. Окрім викладеного, приймаючи до уваги, що стороною позивача пред'явлення даного позову до суду, визначення розміру та виду сум, які мають бути стягнуті, пов'язується в першу чергу саме з невиконанням рішення суду про примусове стягнення суми боргу за договором позики, за яким (рішенням) відповідач [PERSON] не є боржником на відміну від відповідача [PERSON], суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимоги до відповідача [PERSON] в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача, понесені останньою при зверненні до суду судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1275,75 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved