Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

19 липня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» моральної шкоди завданої їй смертю батька у розмірі по 170 000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 1962 року її батько - [PERSON], працював в підземних умовах праці на шахті Центрально та Ювілейна Рудоуправління 22 партз'їзду, правонаступником якого є відповідач. У 1997 році [PERSON] встановлено професійне захворювання - Сідеросилікоз 1 ступеню та 40 % втрати професійної працездатності. У 2002 році [PERSON] було встановлено 100% професійної втрати працездатності та визнано інвалідом 1 групи. 08.06.2003 року батько позивача помер та обласний центр МСЕК встановив, що причиною смерті [PERSON] є професійне захворювання, на підставі якого виник рак легень. Внаслідок професійного захворювання та смерті батька позивачу завдана моральна шкода. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що вона втратила близьку людину, залишилася без батьківського піклування та моральної підтримки. Ухвалою суду від 20 липня 2018 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Представник відповідача в судовому засіданні 31.10.2018 надала до суду відзив на позовну заяву, просила поновити строк на подання відзиву та вручила його копію представнику позивача. У відзиві просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що вимоги позивача є недоведеними. Крім того, причиною смерті батька позивача стало загальне захворювання - рак легенів, а тому позивач не має право на відшкодування моральної шкоди. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (на час смерті працівника) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п. 8 Правил. Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з червня 2003 року, коли [PERSON] батько позивача помер та встановлено причинний зв'язок смерті та професійного захворювання. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач являється дочкою померлого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] Серії [NUMBER], актовий запис №2418 від 04.10.1963 (а.с. 6,7). За життя [PERSON] працював в підземних умовах праці на шахті Центрально та Ювілейна Рудоуправління 22 партз'їзду, правонаступником якого є відповідач, що не оспорюється сторонами. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2003 (а.с.8). Відповідно до акту посмертного огляду з встановлення причинного зв'язку між смертю та професійним захворюванням від 20.05.2003 встановлена причина настання смерті [PERSON] із встановленим вперше у 1996 році професійним захворюванням легень. Крім того, з акту вбачається, що у 1997 році [PERSON] встановлена 2 група інвалідності та 70% втрати професійної працездатності та у 2002 році - 1 група інвалідності та 100% втрати професійної працездатності (а.с.17-18). За таких обставин суд приходить до висновку, що смертю [PERSON], його дочці - позивачу по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті батька позивача пройшло понад 15 років та враховуючи принцип розумності і справедливості, вважає за розумне визначити таке відшкодування у розмірі 30 мінімальних розмірів заробітної плати, що становить на час розгляду справи суму 111 690 грн. Посилання представника відповідача на те, що позивач не має право на відшкодування моральної шкоди як член сім'ї потерпілого, оскільки таке право виникло до набрання чинності ЦК України 2003 року, яким передбачено право члена сім'ї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю (стаття 1168), а тому позов не підлягає задоволенню, суд вважає необґрунтованими, так як зазначена норма не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди членам сімей працівника, завданої його смертю в результаті отриманого професійного захворювання, яке стало причиною смерті батька позивача, які виникли до 1 січня 2004 року, тоді як до 2004 року такі правовідносини регулювались статтею 440-1 ЦК УРСР, на яку і посилався позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог. Отже, виходячи з викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі ст.141 ЦПК України з ПрАТ «Суха Балка» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial