Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

17 січня 2019 року, [PERSON] , звернувся до суду із заявою про встановлення факту отримання ним контузії при виконанні обов`язків військової служби, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування заяви зазначив, що відповідно до Указу Президента України №303 від 17.03.2014 року був призваний по мобілізації і проходив дійсну військову службу у військовій частині 3039 ВВ МВС України з 02.04.2014 року по 20.03.2015 року. Має військове звання старший лейтенант, та перебував на посаді командира 2-го стрілецького взводу 1-ої стрілецької роти стрілецького батальйону. У період з 28.07.2014 року по 02.09.2014 року, брав участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей. Під час виконання бойового завдання 23.08.2014 року поблизу населеного пункту Лисиче, Амвросіївського району, Донецької області відбувся бій з проросійськими бойовиками, під час якого отримав пошкодження у вигляді баротравми, струсу головного мозку. Таким чином вважає, що отримав указане поранення у результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України. Посилався на те, що визнання вказаного юридичного факту йому необхідно для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року та на те, що встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду, не передбачено законодавством України. Представник заявника в судовому засіданні підтримав вимоги викладені в заяві, просив задовольнити. Від Міністерства соціальної політики України надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник заінтересованої особи до суду не з`явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить наступного. Відповідно до Довідок військової частини [NUMBER] національної гвардії України від 19.03.2015 року, за №662 та за №652 [PERSON] , дійсно, в період з 28.07.2014 року по 02.09.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. (призваний по мобілізації відповідно до Указу Президента України № 303 від 17.03.2014 року). На підставі наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України від 04 квітня 2016 року, №173 було призначено проведення службового розслідування за фактом від 23 серпня 2014 року. Актом розслідування нещасного випадку (у тому числі порання) що стався 23 серпня 2014 року о 08:00 год. встановлено, що відповідно до Розпорядження командувача Національної гвардії України від 05.06.2014 року, №1 та наказу №156 ДСК командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України для виконання в зоні АТО ТУ «Кордон» Донецької області. 23.08.2014 року зведений загін військової частини [NUMBER] виконував бойове завдання біля населеного пункту Лисиче, Амвросіївського району, Донецької області. Підчас виконання завдання приблизно о 08:00 годині відбувся бій з невідомою групою людей. Підчас бою біля старшого лейтенанта [PERSON] розірвалося декілька снарядів та граната, в наслідок чого у нього з`явилися гості болі в вухах та голові та області шиї (встановлений діагноз при наданні першої медичної травми: баротравма, струс мозку). Свідоцтвом про хворобу №157 від 01 червня 2016 року встановлено, [PERSON] поставлено діагноз контузія ГМ у вигляді посттравматичної енцефалопатії Пст. зі стійкою цефалгією, вестибулярними та вегето-судинними пароксизмами (21.03.2016\~р.), розсіяною органічною симптоматикою, помірними когнітивними розладами, помірним астено-невротичним с-ом, посттравматична нейросенсорна двобічна туговухість (справа П ступень, зліва І ступень) пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Захворювання: розповсюджений остеохондроз хребта зі стійкою люмбалгією, цервікалгією помірно вираженою з ПФХ-Пст, виразкова хвороба 12ПК в стадії нестійкої ремісії, помірна РВД цибулини; ЖКХ; хронічний калькульозний холецистит в стадії ремісії; поліп жовчного міхура; стеатогепатоз; хронічний панкреатит в стадії ремісії; викривлення носової перетинки без порушення дихання; хронічний двобічний мезотимпаніт в стадії загострення; вторинна адентія; пародонтоз 1ст. пов`язані з проходженням військової служби та є наслідком мінно-вибухової травми отриманої ним в зв`язку з виконанням обов`язків військової служби в зоні проведення антитерористичної операції 23.08.2014 року. Згідно даного свідоцтва заявник визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. Виходячи зі змісту Довідки до акту МСЕК серії 12ААА №273004 від 02.06.2017 року [PERSON] встановлено третю групу інвалідності на 1 (один) рік в зв`язку з травмою одержаною під час виконання ним обов`язків військової служби. З Медичної характеристики на старшого лейтенанта [PERSON] виданої начальником медичної служби військової частини [NUMBER] підполковником м/с І.Я. Несевра від 16.05.2016 року встановлено, що старший лейтенант [PERSON] знаходиться під наглядом лікарів військової частини [NUMBER] НГ України з 06.08.2015 року вбачається, що заявник перебував на стаціонарному лікуванні в Українському державному медикосоціальному центрі ветеранів війни з захворюванням отриманим внаслідок мінно-вибухової травми (контузія головного мозку 23.08.2014 року). Указом Президента України від 25.03.2016 року [PERSON] був нагороджений медаллю «За військову службі Україні». Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що факт поранення [PERSON] під час виконання бойового завдання підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина перша статті 294 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. [PERSON] звернувся до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі - Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 19 50 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій. Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Положеннями статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Крім того, обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що поранення при виконанні військової служби він отримав внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник акцентував увагу суду на відсутність позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Отже, дослідженими в суді доказами підтверджується факт контузії [PERSON] при виконанні обов`язків військової служби 23.08.2014 року поблизу населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Встановлення вказаного факту, відповідно до наведеного вище в рішенні породжує юридичні наслідки, оскільки встановлення такого юридичного факту за встановлених судом обставин, може слугувати підставою для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, та іншими нормативними актами міжнародного права. При цьому, такий юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. При ухваленні даного рішення, суд також враховує, що встановлення зазначеного юридичного факту іншим способом, окрім судового неможливо. Оскільки встановлення юридичного факту поранення особи при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що подана заява є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved