Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

19.02.2015 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 07.09.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції за актовим записом №789 і стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалось, участі у вихованні дитини він не бере, матеріально не підтримує, хоча має задовільний стан здоров'я, та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, інших дітей не має і стягнень за виконавчими документами не проводиться. Дохід, який отримує позивач недостатньо для забезпечення належного виховання та розвитку неповнолітньої дитини. Вказані обставини й змусили позивача звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу і стягнення аліментів у розмірі ? частки від всіх видів доходу відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі позову до досягнення сином повноліття. Окрім того, позивач, вказуючи на своє право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, просить стягнути з [PERSON] кошти в розмірі 2 000 грн 00к. щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною трьох років, а саме [INFO]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, вказуючи на можливість чоловіка надавати таке утримання і безпідставність твердження відповідача [PERSON] і його представника на наявність доходу у позивача /а.с.193-194/. Відповідач та його представник, під час розгляду справи беззаперечно визнавши обов'язок [PERSON], як батька по утриманню неповнолітньої дитини, категорично заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частки від доходів і утримання [PERSON] у розмірі 2000 грн 00к. щомісячно, мотивуючи наявністю на утриманні відповідача пенсійного віку батьків, відсутністю власного житла. Додатково відповідач вказав, що є державним службовцем і має невеликий заробіток, а відтак не має матеріальної можливості утримувати дружину/а.с.89-91/. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянув надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що 07.09.2013 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції за актовим записом №789 зареєстровано шлюб між сторонами(а.с.14). Від шлюбу позивач і відповідач мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с.15). Згідно ст.105 ч.3 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За приписами ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини. Якщо ці обставини будуть встановлені судом після відкриття провадження, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду в порядку, передбаченому п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК (за аналогією закону). Проте, з врахуванням зміни обставин, згаданих у вказаній нормі, фактично припинених шлюбних відносин між подружжям, категоричного наполягання позивача на прийнятті судом рішення про розірвання шлюбу і визнання в цій частині позовних вимог відповідачем, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини - не досягнуто, а отже аліменти підлягають стягненню в судовому порядку в силу ст.181 Сімейного Кодексу України. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 05.08.2014 року, відповідач - [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с.15) В силу статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейним кодексом України гарантовано відповідно до ст.141, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо утримання та виховання дітей. Правовідносини між сторонами випливають із аліментних зобов'язань батьків щодо утримання дітей і врегульовані нормами глави 15 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України та роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримані зокрема і в грошовій формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову /ч.1 ст.191 СК України/. При визначенні розміру аліментів, судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини, майновий стан відповідача та його стан здоров'я, відсутність у нього інших дітей та непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати. Відповідачем під час розгляду справи було надано на розгляд суду довідку про доходи від 18.03.2015 року, за якою [PERSON] працює на посаді старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України, сукупний дохід якого за шість місяців склав 94 061 грн 00к., а середньомісячна заробітна плата склала 15 676 грн 85к. /а.с.27/. Обґрунтовуючи заперечення щодо заявленого розміру аліментів, відповідач посилається зокрема на відсутність власного житла та наявністю на утриманні батьків пенсіонерів. Проте, суд критично відноситься до вище зазначених доводів відповідача та його представника, оскільки відсутність житла та наявність на утриманні відповідача пенсійного віку батьків, з огляду на пенсійне забезпечення останніх державою, не може бути підставою для звільнення останнього від конституційного обов'язку створення необхідних умов для всебічного розвитку неповнолітньої дитини. Окрім того, як вбачається з паспортних даних, відповідач [PERSON] забезпечений державою житлом у гуртожитку, що підтверджується реєстрацією місця проживання за адресою: [ADDRESS] /а.с.11-13/. Безпідставними є доводи позивача щодо наявності у відповідача значних коштів, які останній начебто отримує від здачі в оренду нерухомого майна в м. Запоріжжі, оскільки право власності на вказане майно належить батькові відповідача, що і не заперечується власно і самою [PERSON]./а.с.126/. Суд, встановивши фактичні обставини справи та враховуючи те, що відповідач офіційно працевлаштований, має стабільний заробіток, з метою найефективнішого забезпечення інтересів та соціальної захищеності неповнолітньої дитини позивача по справі, приходить до переконання про наявність беззаперечних підстав для призначення аліментів саме у частці заробітку /доходу/ [PERSON] При визначенні розміру аліментів, судом також враховано, що відповідач є працездатною особою, спроможний і зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Згідно з ч. 2 ст. 91 Сімейного кодексу України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно приписів ст.84 Сімейного кодексу України особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини, до досягнення дитиною 3-річного віку. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно ст. 80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно положень ст.84 Сімейного кодексу України, з врахуванням як заробітку відповідача, так і необхідність стягнення з нього аліментів на малолітнього сина - [PERSON], [INFO], за правилами ст.ст. 180 - 181 Сімейного кодексу України, суд вважає можливим визначити конкретний розмір утримання позивача у частці від заробітку відповідача. Позивачем ані під час пред'явлення цивільного позову, ані під час розгляду справи, не було надано на розгляд суду належних та допустимих доказів в обґрунтування саме заявленого розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача. За цих, безпосередньо встановлених у суді обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що саме відповідач на даний час неналежно виконує обов'язки по утриманню неповнолітнього сина, зваживши на його матеріальні та духовні потреби, враховуючи стан здоров'я дитини та відповідача по справі, матеріальний стан останнього, який свідчить про можливість в наданні матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, право позивача на утримання до досягнення дитиною трирічного віку, за умов відсутності інших обставин, що мають істотне значення, суд вважає за необхідне та справедливе, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, відповідно до вимог ст.183 СК України, присудити стягнення з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в частці від заробітку /доходу/ батька дитини в розмірі 1/4 щомісячно, починаючи з 19.02.2015 року і до досягнення дитиною повноліття та присудити стягнення з відповідача аліменти на утримання [PERSON] в частці від заробітку/доходу/ відповідача в розмірі 1/6 щомісячно, починаючи з 19.02.2015 року і до досягнення дитиною трирічного віку, а саме до [INFO]. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Ця норма закону є безспірною під час виконання судового рішення про стягнення аліментів та передбаченою чинним законодавством України, через що не підлягає доведенню чи встановленню. Враховуючи те, що позивач за подання позову про стягнення аліментів, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі на користь держави. Разом з тим, відшкодуванню позивачу з відповідача підлягають понесені витрати у виді сплати судового збору у сумі 243 грн 60к. за вимогу немайнового характеру /а.с.6/.

Outcome: partial