Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

18.06.2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Окрім нього у зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] - колишня дружина позивача, [PERSON] - донька позивача. З 2015 року, після розірвання шлюбу відповідач у зазначеному будинку не проживає. До теперішнього часу відповідач не припинила реєстрацію у вказаному будинку. На теперішній час її перебування позивачу не відоме. В добровільному порядку відповідач з реєстрації знятися не бажає, що порушує право власності позивача, а також право користування та розпорядження нерухомим майном у повному обсязі. За цих обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду йому необхідне для зняття відповідача з реєстрації. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 22 червня 2018 року відкрито провадження по справі, розпочато підготовче провадження (а.с.24-25). Ухвалою суду від 03 серпня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с.38-38). Позивач [PERSON], у судовому засіданні, надав пояснення аналогічні викладені у позовній заяві, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком Відповідач [PERSON], належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила (а.с. 44). Ухвалою суду від 18.10.2018 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наданими позивачем копією договору довічного утримання від 04.08.1994 року № 52 (а.с. 14-15), довідкою, виданою КП «БТІ» від 13.07.2018 (а.с. 34). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08 липня 1995 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб, серії [NUMBER], актовий запис № 891 (а.с. 35), який розірвано 24 лютого 2015 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], актовий запис № 04 (а.с. 16). Відповідач [PERSON], колишня дружина, позивача зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих осіб у житловому будинку від 11.06.2018 року (а.с. 20), копією паспорта відповідача [PERSON] (а.с. 13), копією домової книги № 4 (а.с. 17-18) довідкою, наданою 23.06.2018 року виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області (а.с. 28). Відповідно до акту обстеження від 13.06.2018 року, що складений заступником голови мікрорайону «Северный», у присутності сусідів: [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не мешкає з 2015 року, теперішнє місце її проживання не відоме (а.с.19). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантує право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивач має право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно є особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 57 СК України, як набуте ним до шлюбу. Відповідач протягом тривалого часу користувалася вказаним житловим приміщенням, але з 2015 року відсутня за адресою реєстрації. Власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Той факт, що [PERSON] з 2015 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] не проживає, особистих її речей в будинку не має підтвердила в судовому засіданні і свідок [PERSON], яка у судовому засіданні суду показала, що є сусідкою родини позивача близько двадцяти років. До 2015 року відповідач [PERSON] проживала у будинку, з 2015 року там не проживає. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідач [PERSON] має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки її право користування будинком перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved