Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

18.04.2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] та з 13.02.2007 році як дружина була прописана в квартирі. Шлюб розірвано рішенням суду від 05.11.2015 року, проте [PERSON] продовжує проживати в квартирі, добровільно виселитися відмовляється, створює конфлікти. Займаючи одну з двох кімнат в квартирі, [PERSON] фактично позбавила [PERSON] та [PERSON] права користування всім своїм помешканням. Тому вони просять винести рішення, яким усунути перешкоди в користуванні належною їм квартирою, висиливши [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просить їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що проживання відповідачки в квартирі позивачів завдає їм незручності та фактично унеможливлює здійснення права користування та розпорядження належним їм майном на власний розсуд. Відповідачка в судове засідання не з'явилася за невідомих обставин. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Клопотань про відкладення розгляду справи або заперечень проти позову від відповідачки не надходило. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі про право власності [NUMBER] від 08.04.2005 року, виданим Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради згідно з розпорядженням № 275 від 08.04.2005 року, позивачі на праві спільної сумісної власності є власниками квартири за адресою: [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, загальна площа - 52,7 кв.м. З 13.02.2007 року у вищезазначеній квартирі разом з позивачем [PERSON] зареєстрована відповідачка [PERSON], що підтверджується довідкою ЛКП «Під Зуброю» № 516 від 15.02.2016 року та адресно-довідкового відділу ГУДМС від 27.04.2016 року. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05.11.2015 року, яке набрало законної сили 24.11.2015 року, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано. На теперішній час відповідачка продовжує проживати в квартирі, що належить позивачам, тому позивачі просять усунути перешкоди в користуванні належним їм майном, висиливши відповідачу з квартири. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності особи є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути обмежена у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру або будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За вимогами ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Оскільки відповідачка почала проживати у квартирі, що належить позивачам, на законних підставах та належним чином зареєстрована в цій квартирі, вона набула права користування вказаним житлом. При цьому, після розірвання шлюбу відповідачка не втратила цього права. Статтею 30 Конституції України проголошено принцип недоторканості житла. Юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституцію України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто, будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Отже, та обставина, що особа є власником жилого приміщення і має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. Виселення - є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка в передбаченому законом порядку набула право користування житлом, що належить позивачам. Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку (квартири) і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Позивачами не наведено та не доведено обставин, які відповідно до вимог ст. 116 ЖК України можуть бути підставами для виселення відповідачки. При цьому посилання на те, що відповідачка є тимчасовим жильцем та зобов'язана негайно виселитися, не грутнується на законі. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed