Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

18 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (далі - Відповідач, ПрАТ «Суха Балка») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із ушкодженням здоров`я на виробництві. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 15.06.1982 по 31.08.1987 працював на шахті «Фрунзе» підземним кріпильником. 31.08.1987 був звільнений. Працюючи в шкідливих умовах отримав професійне захворювання - радикулопатія попереково-крижова в фазі загострення з порушенням біомеханіки хребта 2-3 ст., гіпертонія передньої групи м`язів лівого стегна та лівобічний кульшовий періартроз і двобічний гонартроз ПФ-1 ст. Висновком МСЕК від 16.04.1998 йому встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням - радикулопатією. Після неодноразових переоглядів висновком МСЕК від 15.05.2007 позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково по радикулопатії та 3 групу інвалідності. З часу його лікування пройшло багато часу, але хвороба не піддається лікуванню. У зв`язку із ушкодженням здоров`я позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ. Кожного дня позивач зазнає страждань, які полягають у тому, що він кожного дня переносить біль в поперековому відділі хребта з іррадіацією в ліву ногу, заніміння переднє-бокової поверхні лівого стегна, обмеження рухів і біль в колінних суглобах, обмеження рухів і біль в лівому кульшовому і правому плечовому суглобах. Причиною виникнення профзахворювання стало те, що на протязі значного періоду часу внаслідок професійної діяльності позивача на підприємстві відповідача на його організм впливали шкідливі виробничі фактори. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 170 000 грн. Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 08 січня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що у період роботи позивача на підприємстві відповідача, останній не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, не порушував технологію виробництва. Позивач свідомо обрав місце роботи зі шкідливими умовами праці, тривалість роботи у шкідливих умовах залежала виключно від особистого волевиявлення позивача. Вказав, що лише факт втрати професійної працездатності не призводить до відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що посилання позивача на душевні страждання та переживання не підтверджені належними доказами, позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог, так як профзахворювання не призвело до тяжких наслідків, які повністю змінюють життя постраждалого та тягнуть за собою значні немайнові втрати. Вказав, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди, заявлений позивачем розмір моральної шкоди жодним чином не аргументований та необґрунтований, сума моральної шкоди не відповідає тяжкості та характеру шкоди, не відповідає вимогам розумності та справедливості. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача шахті ім. Фрунзе з 15.06.1982 по 23.08.1984 на посаді підземного кріпильника, з 23.08.1984 по 31.08.1987 на посаді підземного прохідника з повним робочим днем на підземних роботах. 31.08.1987 був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП УРСР, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с.12-13). Відповідно до копії Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 98002-П3 від 03.04.1998 вбачається, що [PERSON] працював протягом 15 років в підземних умовах гірничим в ОКСе - 6 місяців, на шахті ім. Фрунзе кріпильником - 2 роки 2 місяці, прохідником - 3 роки, з 1988 і по теперішній час працює на ш. «Родина» 7 років гірничим очисного забою, 2 роки 4 місяці підземним прохідником. В процесі праці піддавався впливу несприятливих і шкідливих виробничих факторів. Причина професійного захворювання: тривалий стаж роботи в умовах підвищеної вологості, обводненості, підйом і перенос тяжкостей, вимушена робоча поза, протяги, переохолодження; відсутність засобів малої механізації в процесі прибирання просипі руди, бутов, хлама і металобрухту(а.с. 6). Згідно копії виписки з акту огляду ЛТЕК від 16.04.1998 [PERSON] встановлена ступінь втрати професійної працездатності 30% первинно та третю групу інвалідності (а.с. 7). В подальшому [PERSON] неодноразово проходив переогляди ЛТЕК, МСЕК, і відповідно до копії виписки з акту огляду МСЕК до довідки серії ДНА-02 № 017349, 15.05.2007 йому було встановлено повторно 40% втрати професійної працездатності безстроково та третю групу інвалідності (а.с.7-9). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (16.04.1998 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 16 квітня 1998 року, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 30%, в подальшому - в розмірі 40%. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування (а.с. 10-11), незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, а також те, що позивачу [PERSON] . встановлено стійку втрату професійної працездатності первинно у розмірі 30%, а в подальшому у розмірі 40% безстроково і третю групу інвалідності, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, тривалість праці позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача протягом 5 років 2 місяці із 15 років в шкідливих умовах загалом, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 35000 грн. оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial