Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

19.11.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 18.06.2013 року. Від даного шлюбу вона та відповідач мають одну дитину: доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення донькою повноліття, та на її утримання в розмірі 200 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення донькою [PERSON], [INFO], трирічного віку, посилаючись на те, що відповідач покинув сім'ю, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її здоров'ям, добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає. Вона не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому також потребує утримання. Їй одній важко утримувати дитину, так як потрібно купувати продукти харчування, одяг, на що потрібні значні кошти. Натомість, відповідач є працездатним, матеріально забезпеченим, отримує нерегулярний дохід, тому спроможний та повинен виконувати обов'язки по утриманню доньки та її. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, але подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився двічі, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. Судові повістки, направлені судом на ім'я відповідача за місцем реєстрації проживання, що зазначена в інформації Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області (а.с.10), повернута до суду відділенням Укрпошти з поміткою про відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання (а.с.18,21). Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі ненадання особами, які беруть участь в справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, що не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином. Відтак, суд вважає, що відповідач [PERSON] повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи і не з'явився до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 19.11.2014 року, суду не надав. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка заперечень щодо заочного розгляду справи не має, про що зазначила в заяві до суду (а.с.13), то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.06.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.3). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO], батьком якої в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матір'ю - позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.4). Дитина сторін - [PERSON], [INFO], проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконавчим комітетом Руданської сільської ради від 25.09.2014 року №№: 687 та 688 (а.с.6-7). Позивачка [PERSON] не працює, здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку, перебуває на обліку в УСЗН Шаргородської РДА та їй з 01.05.2014 року до 30.06.2016 року призначено допомогу при народженні дитини у розмірі 860 грн. (а.с.5). Відповідач коштів на утримання дитини та дружини добровільно не надає. Також, судом встановлено, виходячи із стверджень позивачки в позовній заяві, що відповідач фізично здоровий, працездатний, постійної роботи не має, отримує мінливий, нерегулярний дохід, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 19.11.2014 року. Відтак, з огляду на досліджені судом обставини, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси дитини, тобто може надавати допомогу на утримання дочки, оскільки, як вбачається з позовної заяви, весь обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням доньки, покладено саме на позивачку, з якою проживає дитина, що ставить її сім'ю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в повному об'ємі, тобто в розмірі 600 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дитини, без участі відповідача, на придбання одягу, ліків та продуктів харчування для дитини, а відповідач від матеріального утримання доньки ухиляється. Проте, враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.06.2013 року, що вони мають спільну дитину - доньку [PERSON], утримання якої є предметом даного спору, що дитина знаходиться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, хоча є фізично здоровим, працездатним, отримує дохід від тимчасових заробітків, кошти витрачає на власні потреби. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дитини і весь обсяг обов'язків по утриманню дитини покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, оскільки позивачка та відповідач просять визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений сумі 600 грн., щомісячно, починаючи з 19.11.2014 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б проживали з обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відповідно до ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. З приводу стягнення аліментів на утримання матері дітей - [PERSON], відповідач заперечень також не подав, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 19.11.2014 року. Враховуючи, що позивачка не працює, здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку, потребує утримання від чоловіка, батька дитини, то суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача на утримання позивачки 200 грн. щомісячно до досягнення дочкою трирічного віку, підлягає задоволенню. Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved