Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

17 жовтня 2013 року публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» /надалі Банк/ подано в суд позов, в якому Банк просив стягнути з позичальника [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 01 грудня 2007 року через неналежне виконання зобов'язань за договором у сумі 38458,31 гривен, із яких 5669,00 заборгованість за кредитом, 3,85грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2040,84 заборгованість по комісії за користування кредитом, 28437,08грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн. штраф /фіксована частина/ та 1807,54 штраф /процентна складова/. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 26 листопада 2013 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 10713,69 грн., з яких заборгованість за кредитом 5669,00 грн., 3,85грн. проценти за користування кредитом, 3000,00грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та 2040,84 грн. заборгованість по комісії. З рішенням суду позивач не погодився, в апеляційній скарзі представник Банку просив рішення змінити в частині визначення розміру пені та скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення штрафів та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин що мають значення для справи, зокрема, на думку заявника, суд зменшуючи розмір пені не взяв до уваги що сплату пені та штрафів було передбачено в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам які становлять частину договору та судом не враховано що зобов'язання протягом тривалого часу взагалі не виконувалось, та визначений судом розмір пені неспівмірний із сумою боргу. Разом з тим, судом не враховано що пеня та штраф передбачені за різні види правопорушень та є різними видами відповідальності, та у суду не було жодних правових підстав для звільнення боржника від сплати штрафів. Заслухавши доповідача, пояснення представника Банку, за відсутності відповідача повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення особисто відповідачу [PERSON], дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Суд першої інстанції задовольнив позов частково, виходячи з того, що договір кредиту, який складав собою письмову заяву позичальника від 01 грудня 2007 року /надалі Заява позичальника/ та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам /«Розстрочка», «Стандарт»/ укладенні між Банком та [PERSON] на суму 5669,00 грн., на строк з 01 грудня 2007 року по 01 грудня 2008 року із сплатою відсотків у розмірі 0,01% на місяць, відповідають вимогам матеріального права та мало місце неналежне виконання позичальником взятих на себе за договором зобов'язань, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку суд стягнув частково зменшивши розмір пені, та суд відмовив в задоволенні вимог про стягнення штрафів. З такими висновками суду можна погодитися частково, оскільки суд першої інстанції повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вірно визначив розмір заборгованості та пені, однак висновки суду в частині відмови в стягнення штрафів не узгоджуються із положеннями чинного законодавства. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року /надалі Закон № 2121-ІІІ/ відповідно до статті 2 якого банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Та правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, та відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже відповідно до дійсного змісту наведених норм, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі /стаття 1055 ЦК/ та набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/. Відповідно до наявної у справі спільної письмової Заяви позичальника та Банку за підписами обох сторін /а.с. 3/ сторони погодили умови щодо розміру коштів, що можуть бути отримані в кредит, строку їх повернення, також дійшли згоди щодо процентної ставки на рівні 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, разом з тим, зазначена заява містить положення відповідно до якого заявник [PERSON] давав згоду на те, що дана заява позичальника від 01 грудня 2007 року /надалі Заява позичальника/ разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам /надалі Умови/ становлять між сторонами договір про надання банківських послуг щодо кредитування /Кредитний договір/. У той же час, висновки суду про можливість врахування в якості доказу Умов долучених Банком до позовної заяви підтверджені в апеляційному суді наказом Банку від 13 вересня 2007 року «Про зміну порядку стягнення штрафних санкцій по кредитах, графік погашення яких порушений» згідно якого затверджені в новій редакції типові бланки договорів, що складаються із заяви позичальника та Умов надання споживчих кредитів фізичним особам. Отже з огляду на викладене, між сторонами мав місце Кредитний договір, що складався із Заяви позичальника та Умов, та такий висновок узгоджується із положеннями наведених норм, та підтверджується наявними у справі письмовими доказами, зокрема відповідач не оспорював тієї обставини, що він відповідно до Кредитного договору отримав платіжну кредитну картку номер [NUMBER], строком дії на 12 місяців із сумою коштів на рахунку в розмірі 5669,00грн. Та із наявного у справі розрахунку заборгованості за Кредитним договором /а.с. 2/ вбачається, що позичальник отримав кошти в кредит в розмірі, що зазначені в позовній заяві, які в межах визначеного строку не повернув та кредит не погасив, з огляду на що, утворилася заборгованість станом на 07 жовтня 2013 року за кредитом в сумі 5669,00 та заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 3,85грн., яку суд стягнув в повному обсязі. Також судом задоволені позовні вимоги про стягнення з позичальника заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 2040,84 грн., та висновки суду в частині задоволення вимог про стягнення кредиту, процентів та комісії не можуть бути предметом перевірки в апеляційному суді оскільки не були предметом оскарження. У то же час, відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання /п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України/. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання /ч. 2 ст. 549 ЦК України/. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання /ч. 3 ст. 549 ЦК України/. Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Тобто, пеня та штраф є різними видами неустойки як засобу юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, як зазначав суд. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання. Пунктом 5.3 Умов що є складовою Кредитного договору передбачена відповідальність за порушення зобов'язання, а саме передбачено, що штраф застосовується у випадку порушення позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів. Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Пеня ж, у свою чергу, відповідно до п. 5.1 Умов передбачена при порушенні позичальником будь-кого із зобов'язань, передбачених Заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3 даних Умов щодо порядку та строків погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, та визначено що Банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язувався сплатити Банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прос рочки платежу. Відмовляючи у цій частині позову, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, зокрема не врахував що штраф та пеня відповідно до умов кредитного договору нараховуються за різних обставин порушення позичальником зобов'язання, тому є різними видами відповідальності за порушення зобов'язань боржником, з огляду на що висновок суду першої інстанції щодо подвійної відповідальності відповідача за одне і теж саме порушення зобов'язання є необґрунтованим, рішення в цій частині підлягає скасуванню із задоволенням позову та стягненням з відповідача на користь Банку штрафу (фіксована частина) в розмірі 500(п'ятсот),00грн. та 1807 (одна тисяча вісімсот сім) грн. 54 коп. штраф (процентна складова). У той же час, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Та при вирішенні питання про зменшення неустойки суд об'єктивно оцінює конкретну ситуацію зокрема: чи є цей випадок винятковим виходячи з інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; майновий стан сторін; ступінь виконання зобов'язання; причини неналежного виконання зобов'язання та форму вини боржника; співрозмірність розміру неустойки наслідкам порушення; добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо. Та із наявних у справі обставин вбачається, що розмір неустойки /пені/ про стягнення якої просив Банк не був співмірним із розміром збитків та значно перевищував розмір взятих в кредит коштів, з огляду на що, суд першої інстанції обґрунтовано врахував обставини щодо причин неналежного виконання зобов'язань викладених відповідачем у відповідній заяві від 26 листопада 2013 року /а.с. 36/, також обґрунтовано вважав що заслуговують на увагу обставини щодо погіршення фінансового стану відповідача, з урахуванням чого обґрунтовано визначив що підлягає стягненню з відповідача пеня в розмірі 3000,00 гривень. З урахування вищенаведеного, рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині відмови в стягненні штрафів, та позов в цій частині задовольнити повністю, в решті рішення є законним та обґрунтованим та відсутні підстави для його скасування, при цьому апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Outcome: partial