Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

19.03.2013 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], Бердянської міської ради про виділ частки, визначення порядку користування земельною ділянкою. 15.04.2013 року вона подала уточнюючий позов до [PERSON], треті особи [PERSON] та Бердянська міська рада про виділ частки, визначення порядку користування земельною ділянкою. 04.06.2013 року [PERSON] уточнила вимоги та звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про поділ житлового будинку, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності на цілий об'єкт нерухомості, визначення порядку користування земельною ділянкою. [PERSON] 10.07.2013 року знову подала уточнюючий позов до [PERSON], [PERSON] про виділ частки, припинення права спільної часткової власності, визначення порядку користування земельною ділянкою. В уточнюючому позові від 10.02.2014 року до [PERSON], [PERSON] позивач просила виділити їй частку в спірному домоволодінні та визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до варіанту №2 висновків судової будівельно-технічної експертизи, припинити право спільної часткової власності, визнати право власності на окремий об'єкт нерухомості та зобов'язання зробити дії. Позивач [PERSON] 31.03.2014 року остаточно уточнила позовні вимоги до [PERSON], [PERSON] і просила виділити частку та визначити порядок користування земельною ділянкою за варіантом №1 висновку судової будівельно-технічної експертизи, припинити право спільної часткової власності, визнати право власності на окремий об'єкт нерухомості, зобов'язати [PERSON] демонтувати паркан №7, стягнути з [PERSON] витрати по проведенню експертизи в сумі 2500 грн. та 100 грн. за послуги ПТІ м. Бердянська. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 25.03.2014 року позови [PERSON] від 19.03.2013 року, 04.06.2013 року та від 10.07.2013 року залишені без розгляду. У позовних заявах від 15.04.2013 року, 10.02.2014 року, 31.03.2014 року [PERSON] зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2003 року належить 7/15 частин житлового будинку [ADDRESS]. Іншими співвласниками домоволодіння є [PERSON] та [PERSON], яким належить по 8/30 часток будинку. Земельна ділянка площею 343,5 кв. м. на території домоволодіння знаходиться у користуванні співвласників на підставі рішення виконкому м. Осипенко №265 від 09.05.1953 року. Житловий будинок складається з квартир [NUMBER] та №[NUMBER]. Між співвласниками склався порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями і спорудами. Вона користується квартирою №?[NUMBER], а відповідачі квартирою №[NUMBER]. Крім житлового будинку на території домоволодіння розташовані господарські будівлі та споруди. Між співвласниками існує спір по користуванню нерухомим майном та земельною ділянкою і з цього приводу вони не можуть досягти порозуміння. [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], третя особа Бердянська міська рада про виділ частки, припинення права спільної часткової власності, визначення порядку користування земельною ділянкою, вказуючи, що вона є власником 8/30 часток господарських споруд та житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] є власником 7/15 частин, а [PERSON] - 8/30 частин домоволодіння. Відповідачі не бажають у добровільному порядку укласти договір про виділ частки та визначити порядок користування земельною ділянкою, тому просила виділити їй в натурі 8/30 часток житлового будинку, господарський будівель та споруд, припинити право спільної часткової власності та визначити порядок користування земельною ділянкою. У судовому засідання представники [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. У задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Представник [PERSON] уточнив вимоги і просив припинити право спільної часткової власності [PERSON] на спірне домоволодіння, визнати право власності за позивачем на окремий об'єкт нерухомості у вигляді майна, що йому виділяється. Посилання у договорі дарування від 11.07.1962 року про перехід права користування конкретними приміщеннями та спорудами не поділяє майно між власниками, а визначає порядок користування між ними, тому не має значення для вирішення спору. Запропонована експертом перебудова є незначною і не потребує отримання дозволу на проведення цих робіт. [PERSON] та її представник зустрічний позов підтримали, позовні вимоги [PERSON] не визнали, оскільки визначення порядку користування земельною ділянкою призведе до неможливості іншими співвласникам обслуговувати стіну кімнати №1-4. При запропонованому виділі частки [PERSON] інші співвласники будуть позбавлені можливості виділити свої частки в окремі квартири. Ширина земельної ділянки, що пропонується у спільне користування всіх співвласників має недостатню ширину для проходу і переміщення речей із-за ґанків до будинку літ. «А». Представник Бердянської міської ради подав до суду листа в якому просив розглянути справу в його відсутності, позов не визнав. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2003 року [PERSON] є власником 7/15 частин житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.9). Це право згідно витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 13.10.2003 року (а.с.8). Із довідки Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради від 10.03.2011 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2006 року, витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно видно, що [PERSON] та [PERSON] належить по 8/30 часток домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 23, 51,52). На території домоволодіння по [ADDRESS] знаходяться навіси літ. «Л», «О», літня кухня «Ж», мансарда «Мс», які за рішенням Бердянського міськрайонного суду від 12.10.2006 року належать [PERSON] (а.с.49-50). Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, але судом встановлено, що у співвласників домоволодіння виник спір з приводу його користування і вони не можуть укласти договір про виділ частки, як це передбачено ст. 364 ч. 4 ЦК України, що перешкоджає співвласникам у здійсненні їх прав, тому це питання може бути вирішено тільки в судовому порядку. Згідно зі ст. ст. 183, 364 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. За висновком судової будівельно-технічної експертизи №177/166, який складено 09.01.2014 року технічно можливо виділити в натурі 7/15 часток співвласника [PERSON] у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] в якості частини житлового будинку літ. «А», а саме ізольованої квартири з окремим входом (квартира №[NUMBER]) з урахуванням фактичного користування житловим будинком, будівлями і спорудами. Технічно неможливо здійснити виділ в натурі по 8/30 часток співвласників [PERSON] та [PERSON] в якості ізольованих квартир з окремим входом. Технічно можливо визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 343,5 кв. м., яка розташована по [ADDRESS] між співвласниками. Експертом запропоновано два варіанта виділу в натурі 7/15 часток співвласника [PERSON] в якості ізольованої квартири з окремим входом (квартира №[NUMBER]) за фактичним користуванням житловим будинком з належними господарськими будівлями і спорудами (а.с.115-126). Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України. Стаття 212 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Представники [PERSON] просили виділити частку та визначити порядок користування земельною ділянкою на підставі варіанту №1 висновку експертизи №177/166 від 09.01.2014 року, але суд вважає, що провести виділ частки та визначити порядок користуванням земельною ділянкою згідно запропонованих варіантів неможливо виходячи з наступного. У висновках експертизи №177/166 від 09.01.2014 року зазначено, що порядок виділу частки з домоволодіння, розподілу домоволодіння, належного співвласникам на праві спільної часткової власності визначено Інструкцією «Щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна». Вказаний порядок повинен відповідати вимогам, що передбачені чинними будівельними нормами, а саме: ДБН В.2.2-15-2005, ДБН В.3.2-2-2009, ДБН 360-92, ДБН В.1.1-7-2002, ДержСанПіН 173-96, але варіанти виділу частки, що запропоновані експертизою в повній мірі не відповідають вимогам цих нормативних актів. Згідно п. 2.22 Державних будівельних норм України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005, у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення-кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо. Типи квартир за кількістю житлових кімнат і їх площі у житлових будинках II категорії слід приймати за таблицею 1. Таблиця 1 - Типи квартир і їх площі залежно від кількості житлових кімнат Кількість житлових кімнат 12345Нижня і верхня межа площі квартир, кв. м30 - 4048 - 5860 - 7074 - 8592 - 98Примітка 1. Площі квартир дано без урахування площі літніх приміщень. Примітка 2. Площі квартир одноквартирних і зблокованих будинків можуть бути збільшені на 5%. Примітка 3. З метою уніфікації конструктивно-планувальних рішень багатоквартирних будинків допускається збільшувати площу окремих типів квартир на 5%. 2.23 Рівень комфорту і склад приміщень квартир і одноквартирних будинків у будівлях житла І категорії визначається завданням на проектування, при цьому нижня межа площі квартир повинна бути не нижче від відповідних показників квартир, наведених у таблиці 1. 2.24 Площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв. м, в інших квартирах - не менше 17 кв. м.. Мінімальна площа спальні на одну особу - 10 кв. м, на дві - 14 кв. м. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв. м, у дво - та більше кімнатних - 8 кв. м. Мінімальна площа робочої кімнати або кабінету - 10 кв. м.. 2.25 Житлові кімнати в квартирах II категорії не можуть бути прохідними, за винятком чотирьох -, п'ятикімнатних, у яких через загальну кімнату може передбачатись вхід до однієї зі спалень або робочої кімнати (кабінету). 2.26 В однокімнатних квартирах замість кухонь допускається передбачати кухні-ніші за умови їх обладнання електроплитами та влаштування в них примусової вентиляції. За варіантом №1 висновку експертизи №177/166 від 09.01.2014 року загальна площа однокімнатної квартири, що експерт пропонує виділити [PERSON] складає 25,3 м. кв., а за варіантом №2 - 29,2 м. кв., що не відповідає вимогам п. 2.22, 2.23 ДБН В.2.2-15-2005, оскільки за таблицею 1 нижня межа площі однокімнатної житлової квартири повинна бути не нижче 30 кв. м. Крім того, згідно висновку експертизи співвласнику [PERSON] на її ідеальні 7/15 часток припадає 28,9 кв. м. загальної площі будинку, що за висновком експерта в основному відповідає вимогам п. 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 щодо загальної площі для організації співвласнику [PERSON] окремої квартири, але ці висновки суперечать п. 2.23 та п. 2.22 зазначених ДБН, які визначають загальну площу однокімнатної квартири не менше 30 кв. м. Пункт 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 не містить вимог по загальній площі, а визначає мінімальні площі приміщень в квартирі в залежності від їх призначення. ДБН В. 2.2-15-2005 у п. 2.22 передбачає, що в квартирі повинна бути передбачена кухня, а за п. 2.26 в однокімнатних квартирах замість кухонь допускається передбачати кухні-ніші за умови їх обладнання електроплитами та влаштування в них примусової вентиляції. Згідно п. 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 7 кв. м.. У варіанті №1 висновку експертизи пропонується виділити [PERSON] в однокімнатній квартирі кухню площею 5,1 кв. м., а у варіанті №2 кухня або кухня-ніша взагалі не передбачена, що суперечить п. 2.22, 2.24, 2.26 ДБН В.2.2-15-2005. У додатку Б до Державних будівельних норм України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005 зазначено, що зблокований житловий будинок - це будинок квартирного типу, що складається з двох і більше квартир, кожна з яких має безпосередній вихід на приквартирну ділянку або вулицю. Згідно додатку Б до ДБН В.2.2-15-2005 у якому містяться визначення термінів та понять зазначено, що квартира - це комплекс взаємопов'язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім'ї різного чисельного складу або однієї людини, який включає (як мінімум): житлову (житлові) кімнату, кухню, ванну кімнату (душову), вбиральню (або суміщений санвузол), передпокій, комору чи вбудовану шафу. У обох варіантах виділу частки в натурі, що запропоновані експертизою фактично передбачено технічну можливість утворення зблокованого будинку, який складається з двох квартир для [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої, які не відповідають вимогам додатку Б до ДБН В.2.2-15-2005 щодо мінімального складу приміщень квартири за їх призначенням. Виходячи з сенсу ДБН В.2.2-15-2005 виділ частки в натурі зі спільної часткової власності може бути проведено тільки при умові, якщо можливо кожному співвласнику виділити окреме ізольоване житло і підсобні приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або якщо їх можна переобладнати в такі квартири. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не є членами однієї сім'ї, зазначене унеможливлює виділ у їх спільне користування в окрему квартиру приміщень у будинку літ. «А», що їм залишається після виділу частки [PERSON] Згідно висновку експертизи при виділі частки [PERSON] технічно неможливо виділити частки [PERSON] та [PERSON] кожній окремо, що, на думку суду, призведе до порушення прав останніх, оскільки в майбутньому вони не зможуть виділити кожна свою частку в окрему квартиру. Варіант №2 висновку експертизи передбачає можливість виділу частки [PERSON] в окрему квартиру з частковим переплануванням. Стаття 152 ЖК УРСР передбачає, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів, але сторони та їх представники не надали суду такий дозвіл. На плані земельної ділянки, що міститься у технічному паспорті станом на 25.01.2013 року (а.с.124-126) є відмітка про об'єкт, що будується з позначкою «буд.», але експерт не визначив чи не будується цей об'єкт самовільно, не врахував його при проведенні експертизи та взагалі замовчав його існування і не зробив стосовно нього жодних висновків, хоча зазначена обставина має суттєве значення по справі, оскільки п. 2.3 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна» передбачає, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Стаття 181 ч. 1 ЦК України передбачає, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. У судовому засіданні особи, які беруть участь у справі пояснили, що паркан №6 має фундамент і збудований з цегли, паркан №4 є дерев'яним, ворота №5 та №2 зроблені з металу і це підтверджується технічним паспортом на домоволодіння (а.с.124-126). Згідно висновку експертизи від 09.01.2014 року [PERSON] виділяється у користування паркан №4 та ворота №5, а [PERSON] та [PERSON] залишається у користуванні паркан №6, ворота №2. Їх вартість врахована експертом при виділі частки [PERSON], але зі схем у додатку №1 лист №1 (а.с.120) та у додатку №2 лист №1 (а.с.121) видно, що ці споруди знаходяться за межами земельної ділянки площею 343,5 м. кв., що була надана для обслуговування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. За ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Надаючи такий висновок експерт не визначив чи не відноситься це майно до нерухомого і чи не є ці споруди самовільними, оскільки п. 2.3 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна» передбачає, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Не враховано експертом та не надано висновку чи є технічна можливість перенести ці споруди на земельну ділянку, яка надавалася для їх обслуговування без їх знецінення та зміни їх призначення. Крім того, згідно п. 3.19*ДБН 360-92 огорожа присадибних ділянок не повинна виступати за червону лінію вулиці, але експерт не перевірив чи не виступають паркан № 4, 6 ворота № 5, 2 та частина паркану №7 за червону лінію, хоча ці обставини мають суттєве значення. Експерт за першим та другим варіантом пропонує залишити в натурі [PERSON] та [PERSON] в рахунок їх часток у спірному домоволодінні паркан №7 вартістю 4054 грн. Тобто паркан №7 при виділі частки [PERSON] залишається у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] В подальшому експерт пропонує співвласнику [PERSON] демонтувати паркан №7, який після виділу частки буде власністю двох осіб. У висновках експерта відсутні висновки про технічну можливість демонтажу паркана №7 без його знецінення та втрати корисних властивостей речі, технічну можливість перенесення його на інше місце. Демонтаж [PERSON] майна, яке належить їй та [PERSON] призведе до порушення їх прав, оскільки за ст. 321 ЦК України право власності є непорушним ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги про зобов'язання [PERSON] демонтувати паркан №7 суперечать інституту права власності і не можуть бути задоволені. Слід також зауважити, що перед експертом було поставлено питання про можливість виділу в натурі часток власників спірного житлового будинку за умови наявності згоди відповідача [PERSON], але це питання експертом не вирішено, відповідь на нього у висновку відсутня, а матеріали не містять згоди [PERSON] на виділ часток на момент складання висновку. Суд вважає, що за таких обставин відсутня технічна можливість виділення [PERSON] відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру її часток у приватній власності, а також технічна можливість переобладнання будинку в ізольовану квартиру. [PERSON] заявила вимоги про визнання права власності на окремий об'єкт нерухомості, але суд вважає, що ці вимоги можуть бути задоволенні тільки у тому випадку, якщо існує така технічна можливість. Позивач не надала суду жодного доказу, який би підтверджував таку можливість, тому ця вимога також є недоведеною. Запропонований у першому та другому варіанті порядок визначення порядку користування земельною ділянкою, суд не може взяти до уваги з наступних підстав. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 19 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно яких, у справах за позовами учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. При постановленні рішення суд враховує, що виділення у користування [PERSON] земельної ділянки (на плані земельної ділянки забарвлено зеленим кольором), що межує з кімнатою 1-4 у будинку літера «А» та навісом літера «Л», які залишаться у користуванні [PERSON] та [PERSON], позбавить останніх можливості вільного доступу до зовнішньої стіни будинку, що межує з кімнатою 1-4 та до навісу літера «Л» зі сторони земельної ділянки, що буде у користуванні [PERSON] для їх обслуговування після визначення порядку користування спірною земельною ділянкою між співвласниками за запропонованими експертом варіантами. Крім того, із протоколу №15 засідання виконкому Осипенківської міськради від 09.05.1953 року видно, що за домоволодінням [ADDRESS] закріплено земельну ділянку площею 343,5 кв. м. (а.с.81, 83), але цей документ не може підтверджувати право [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користування цією земельною ділянкою, оскільки вони є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] а не [ADDRESS] Представник [PERSON] посилався на те, що це є одне і те саме домоволодіння, але жодного доказу, який підтверджує зміну нумерації не надав. Зазначене протиріччя не усунуто, хоча суд звертав не це увагу сторін. За таких обставин відсутні підстави вважати, що у користування співвласників спірного домоволодіння закріплено земельну ділянку площею 343,5 кв. м. Позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виділ 8/30 часток житлового будинку [ADDRESS], припинення спільної часткової власності на майно, та визначення порядку користування земельною ділянкою не може бути задоволений, оскільки позивачем не надано жодного допустимого та належного доказу, який підтверджує таку технічну можливість.

Outcome: dismissed