Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

17.12.2015 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення суми позики, трьох відсотків річних та процентів за користування позикою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.09.2012 року позивач надав відповідачу позику в сумі 3000 доларів США з терміном повернення до 31.12.2012 року. При цьому факт передачі позивачем грошей підтверджується розпискою відповідача про отримання останнім грошових коштів та зобов'язання повернути їх. Разом з тим, взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав та у визначений в розписці строк не повернув позивачу борг. У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 625, 1049 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму позики у розмірі 3000 доларів США та три проценти річних за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 6219,59 грн. Крім того, оскільки у договорі позики не було встановлено розмір процентів за користування чужими грошима, то з урахуванням ст. 1048 ЦК України, позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування чужими грошима у розмірі облікової ставки Національного банку України, розмір якої з 01.01.2013 року по 03.12.2015 року по підрахункам позивача становить 32088,87 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч.1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якого 05.07.2012 року позивач надав відповідачу позику в розмірі 3000 доларів 00 центів США, а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути суму позики до 31.12.2015 року, що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 4). У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, у встановлений сторонами строк та по теперішній час відповідач не виконав зобов'язань та суми позик не повернув. При цьому, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість невиконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача суми позики та трьох процентів річних є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Водночас, слід зазначити, що відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума позики у розмірі 3000 доларів 00 центів США, що еквівалентно 75 604 грн. 52 коп. за курсом НБУ на день винесення рішення, а також три відсотки річних за прострочення грошового зобов'язання у сумі 6219 грн. 59 коп. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою у період з 01.01.2013 року по 03.12.2015 року у розмірі та на підставах, визначених ст. 1048 ЦК України, виходячи з наступного. Так, відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, враховуючи положення вказаної статті, суд вважає, що відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України підлягають стягненню лише у період дії Договору позики, однак, оскільки позивач просить стягнути з відповідача відсотки за користування позикою з 01.01.2013 року по 03.12.2015 року, тобто вже після закінчення дії Договору позики, дана вимога задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 818 грн. 24 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України та

Outcome: partial