Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

18.12.2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник КП «ХТМ» з позовом, який в подальшому був уточнений, до відповідача [PERSON] та просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 13 846,86 грн. та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2 102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що КП «ХТМ» надає послуги з теплопостачання згідно чинного законодавства. Відповідач, у свою чергу, не в повному обсязі сплачує вартість наданих послуг, у зв`язку з чим за ним виникла заборгованість за період з 01.09.2010 року по 30.09.2013 року у сумі 13 846,86 грн. за адресою: [ADDRESS] , яка належала відповідачу на праві власності. При цьому [PERSON] 25.09.2014 року продав квартиру [PERSON] із боргом за спожиті послуги теплопостачання у сумі 13846, 86 грн. і відповідно до п.11 договору купівлі-продажу сторони домовились, що термін сплати комунальних платежів становить не пізніше 25.09.2014 року. У зв`язку з несплатою боргу відповідачем КП «ХТМ» перевело борг у сумі 13846, 86 грн. на адресу [ADDRESS] , за якою прописаний і проживає відповідач [PERSON] . Також з посиланням на ст. 625 ЦК України, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем нараховані до стягнення з відповідача інфляційні витрати в сумі 3 847,80 грн. та 3% річних у сумі 1 247,24 грн., однак про стягнення вказаних сум позовні вимоги не заявлені. У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.01.2021 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі. Призначено судове засідання. Разом з тим, 05.04.2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - Іванченко А.В. надійшов відзив на позов в якому, остання зазначила, що 12.10.2012 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Отже лише з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 12.10.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №3289 та реєстрації його в Державному реєстрі правочинів [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] . В подальшому 25.09.2014 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Отже, [PERSON] був власником вказаної квартири у період з 12.10.2012 року по 25.09.2014 року. Договір купівлі-продажу від 12.10.2012 року, відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] не містить застережень про переведення боргу попередніх власників й не містить згоди покупця на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні). Позивачем зазначено, що нібито заборгованість у [PERSON] виникла за період з 01.09.2010 року по 30.09.2013 року. Однак, надані позивачем відомості про нарахування та оплати послуг з теплопостачання не містять інформації (доказів) про невчасну оплату наданих КП «ХТМ» послуг у розмірі 13 846,86 грн., відсутній розрахунок заборгованості за період з 01.09.2010 року по 30.09.2013 року. Також представником відповідача Іванченко А.В. подано заяву про застосування строків позовної давності та заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8 500,00 грн. При цьому подане представником позивача Гура Я.В. клопотання з проханням вважати періодом, за який стягується заборгованість з 01.09.2007 року по 25.09.2014 року суд не вважає зміною позовних вимог і приходить до висновку, що таке клопотання підлягає поверненню на підставі ч.5 ст. 49 ЦПК України. В судове засідання 14.12.2021 року учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача Розуван В.В. подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] - Іванченко А.В. надала заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням раніше поданого відзиву та інших заяв. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з позову, позивач звернувся з вимогами про стягнення за надану теплову енергію за адресою: [ADDRESS] . Між тим суду надано відомість нарахувань та оплати за послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на [PERSON] за період з 01.2014 року по 12. 2020 року в сумі 34268,14 грн. та відомість нарахувань та оплати за послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на [PERSON] за період з 01.2015 року по 12.020 року в сумі 69439,43 грн., які суд вважає неналежними доказами на підтвердження за період з 01.09.2010 року по 30.09.2013 року у сумі 13 846,86 грн. за певною адресою і певним боржником (а.с.8,9). Довідками, що містяться в матеріалах справи, підтверджено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , з 07.04.1998 року (а.с.10, 14). 12.10.2012 року [PERSON] уклав із [PERSON] Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Машковою С.Л., відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір не містить вказівок на борги за комунальні послуги за вказаною адресою (а.с. 42-45). Разом з тим, відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Машковою С.Л., відповідач [PERSON] продав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . В п.11 договору сторони домовились, що термін сплати комунальних платежів, звільнення відчужуваної квартири продавцем та передача її покупцю у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень, становить не пізніше 25.09.2014 року (а.с.5-7). Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV, обов`язок по укладанню договору зі споживачем покладений на виконавця послуг - житлово-експлуатаційну організацію, а не на виробника послуг, яким є позивач. Такий порядок надання послуг з опалення та гарячого водопостачання також передбачений «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року №630. Згідно з п. 18 вищевказаних правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875 від 24.06.2004 року споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому ч.ч. 1, 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Даючи оцінку вищезазначеним доказам, у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів наявності саме за відповідачем [PERSON] заборгованості з теплопостачання за період з 01.09.2010 року по 30.09.2013 року у сумі 13 846,86 грн., як і не надано доказів щодо наявності підстав для звернення із зазначеними вимогами до [PERSON] , як до власника квартири за певною адресою, за якою виникла заборгованість. Отже позов задоволенню не підлягає в повному обсязі, у зв`язку з чим суд, відмовляючи в задоволенні позову по суті у зв`язку з його недоведеністю, не надає оцінки заявленим представником відповідача вимогам про застосування строків позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються і покладаються на позивача. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 29.03.2021 року між адвокатом Іванченко А.В. та [PERSON]. був укладений договір про надання правничої допомоги. Відповідачем сплачено за надання правової допомоги суму у розмірі 8 500,00 грн., яка відповідає детальному розрахунку вартості правової допомоги за Додатковою угодою №1 до Договору про правової допомоги №б/н від 29.03.2021 року та акту виконаних робіт, підписаному клієнтом та адвокатом і наданим суду. З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з позивача, за відсутності заперечень останнього, витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката на користь відповідача у розмірі 8 500,00 гривень, які вважає співмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, враховуючи відсутність з цього привозу заперечень з боку представника позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved