Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

18 травня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним, підписаним його представником - адвокатом Собиною П.М. позовом, який обґрунтовує такими обставинами. 26 червня 2018 року заступником начальника СВ Липоводолинського ВП ГУНП в Сумській області [PERSON]. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України (розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою службовим становищем). 27 червня 2018 року відносно нього складено обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні № 12018200210000044. Вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 191 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Таким чином, у період із 26 червня 2018 року по 22 січня 2020 року [PERSON] піддався кримінальному переслідуванню протягом 17 місяців 22 днів. 18 березня 2018 року між [PERSON] та адвокатом Собиною П.М. було укладено угоду про надання правничих послуг адвоката, відповідно до умов якої останній прийняв на себе зобов`язання на представництво інтересів [PERSON] на усіх стадіях кримінального провадження. 9 жовтня 2018 року між вказаними договірними сторонами було укладено додаток до зазначеної угоди від 18 березня 2018 року щодо сплати суми гонорару за послуги адвоката Собини П.М. у розмірі 80000 грн. Згідно з актом приймання-передачі виконаних робіт від 19 лютого 2020 року [PERSON] та Собина П.М. підтвердили виконання робіт адвокатом в повному обсязі на загальну суму 80000 грн. Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру адвокатом Собиною П.М. прийнято від [PERSON] 17 липня 2019 року - 20000 грн., 28 серпня 2019 року - 20000 грн., 19 лютого 2020 року - 40000 грн., внесення грошових коштів також відображено в Книзі обліку доходів (для платників єдиного податку першої, другої та третьої груп, які не є платниками податку на додану вартість), розпочатої 30 березня 2018 року та сплачено податки з вказаних сум. Зазначає, що правнича допомога надавалася [PERSON] адвокатом Собиною П.М. на усіх стадіях кримінального провадження та усі процесуальні дії проводилися за участі цього адвоката. У зв`язку з викладеним, посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», просить стягнути державного бюджету України на свою користь 80000 грн. витрат за подання юридичної допомоги у кримінальному провадженні. Державна казначейська служба України у своєму відзиві вказує, що сума витрат на правничу допомогу в кримінальному провадженні в розмірі 80000 грн., яку позивач просить стягнути з державного бюджету, є завищеною та необґрунтованою. Позивач не надав необхідних доказів оплати ним вказаних послуг, а в акті приймання-передачі виконаних робіт від 19 лютого 2020 року зазначено номер кримінального провадження, який не відповідає номеру кримінального провадження, у межах якого здійснювалось досудове розслідування та судовий розгляд відносно позивача. Посилається на те, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення прав позивача в разі встановлення судом їх порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах. Прокуратура Сумської області у своєму відзиві на позов зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів надання адвокатом послуг та доказів їх оплати. Так, у наданому позивачем акті приймання-передачі виконаних робіт від 19 лютого 2020 року не наведено жодних даних щодо витраченого адвокатом часу та фактично виконаного обсягу робіт. Всупереч п. 3 Порядку ведення книги обліку доходів для платників єдиного податку першої, другої та третьої груп, які не є платниками податку на додану вартість, титульний аркуш вказаної книги не містить даних щодо платника податку, прошнурування та реєстрацію книги в контролюючому органі, титульний аркуш не засвідчений підписом керівника або заступника керівника контролюючого органу. Із доданих ксерокопій аркушів книги не вбачається кому, у зв`язку з чим здійснена оплата, прізвища платників зазначено нерозбірливо, зазначені суми містять виправлення. Квитанцій до прибуткових касових ордерів не надано. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Вказав, що його адвокат брав участь у судових засіданнях апеляційного та касаційного судів в режимі відеоконференції, до суду першої інстанції приїжджав близько десяти разів, витрати на пальне він відшкодовував адвокату кожного разу окремо і до вказаного у позові гонорару вони не увійшли. Представник Прокуратури Сумської області Бондаренко Д.І. у судовому засіданні не визнав позовні вимоги. Вважав необхідним відмовити у їх задоволенні із викладених у відзиві підстав. Представник Державної казначейської служби України Шиянова В.В., яка брала учать у розгляді справи в режимі відеоконференції, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку з їх необгрунтованістю. Заслухавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 14 березня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018200210000044 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України [PERSON] , який, будучи службовою особою Державного підприємства «Роменське лісове господарство» Сумського обласного управління лісового та промислового господарства, шляхом зловживання службовим становищем розтратив чуже майно. Досудове розслідування проводилося Липоводолинським ВП Роменського ВП ГУНП в Сумській області. 18 березня 2018 року між [PERSON] та адвокатом Собиною П.М., що діяв на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 23 жовтня 2008 року №630, укладено угоду про надання правничих послуг адвоката. Відповідно до умов цієї угоди адвокат зобов`язався представляти інтереси клієнта у кримінальному провадженні, у якому будуть зачіпатися його права та інтереси на усіх його стадіях. Передбачено, що оплата послуг проводиться у розмірі, встановленому у додатку, але не менше 40% мінімальної заробітної плати за кожну годину роботи адвоката (а.с. 39). 26 червня 2018 року у цьому кримінальному провадженні [PERSON] було повідомлено про підозру у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України (а.с. 4). 27 червня 2018 року заступником начальника слідчого відділу Липоводолинського відділення поліції ГУНП в Сумській області Рибкою С.С. складено обвинувальний акт, затверджений начальником Липоводолинського відділу Роменської місцевої прокуратури Сумської області Бондаренком Д.І., відповідно до якого у вказаному кримінальному правопорушенні обвинувачувався [PERSON] (а.с. 8). 9 жовтня 2018 року [PERSON] та адвокат Собина П.М. підписали Додаток до угоди про надання правничої допомоги від 18 березня 2018 року, у якому зазначили, що гонорар адвоката Собини П.М. за надання правничої допомоги щодо захисту прав та інтересів [PERSON] по обвинуваченню за ч. 2 ст. 191 КК України, а саме в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем по кримінальному провадженню № 120182002210000044 від 14 березня 2018 року, становить 80000 грн. (а.с. 11 зворот). Вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2018 року [PERSON] визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 191 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення (а.с. 17-21). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2019 вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2018 року залишено без змін, а апеляційну скаргу начальника Липоводолинського відділу Роменської місцевої прокуратури Сумської області Бондаренка Д.І. без задоволення (а.с. 22-25). Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу прокурора Бондаренка Д.І. на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2019 року залишено без задоволення, ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін (а.с. 26-30). 19 лютого 2020 року [PERSON] та адвокат Собина П.М. підписали акт приймання-передачі виконаних робіт, у якому зазначено, що адвокат виконав роботу відповідно до умов угоди про надання правничих послуг адвоката від 18 березня 2018 року стосовно представництва інтересів [PERSON] у кримінальному провадженні № 120182002210000044 від 14 березня 2018 року зі стадії досудового розслідування до стадії розгляду справи у Верховному Суді, вартість гонорару адвоката становить 80000 грн. відповідно до додатку до угоди від 9 жовтня 2018 року. Клієнт прийняв виконану роботу в повному обсязі, претензій до наданих послуг не має (а.с. 11). Із квитанцій без номерів, виданих адвокатом Собиною П.М., вбачається, що 17 липня 2019 року від [PERSON] цим адвокатом отримано 20000 грн., 28 серпня 2019 року - 20000 грн., 19 лютого 2020 року - 40000 грн., усі платежі вчинено на виконання угоди від 18 березня 2018 року. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. У пункті 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 зазначається, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Оскільки законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта, тому надані адвокатом квитанції про сплату клієнтом сум обумовленого між ним раніше гонорару є належним доказом оплати правових послуг. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного суду від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 ( провадження №К/9901/32645/19). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування, суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні обґрунтованого розміру беруться до уваги такі фактори як обсяг, час роботи, необхідність виїзду у відрядження, характер, тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом, професійний досвід, репутація тощо. У справі « Георгуліс та інші проти Греції» (Georgoulis and others v. Grece) Європейський суд з прав людини, пославшись на справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що згідно з його практикою, відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, розумний характер їх розміру. Суд відзначив, що у цій справі на обґрунтування вимоги про відшкодування судових витрат не було надано підтверджуючих документів, які дозволили б йому точно розрахувати ці витрати. Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Із матеріалів цивільної справи, зокрема із прийнятих у кримінальному провадженні судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій доводиться, що адвокат Собина П.М. приймав участь у судових засіданнях цих судових установ, під час яких ухвалювалися остаточні судові акти, зокрема в судах апеляційної та касаційної інстанцій у режимі відеоконференції. Тому, витрати за надання правової допомоги адвокатом під час участі у цих засіданнях, підлягають відшкодуванню у розмірі 5000 грн., а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1 та 2 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Всупереч вказаних положень позивач та його представник не надав суду належних та достатніх доказів, які б дали змогу дійти висновку про надання адвокатом у кримінальному провадженні такого обсягу правничих послуг, реальність та розумність яких відповідала б заявленому у позові розміру. Не зважаючи на неодноразове роз`яснення судом позивачу обов`язку належним чином довести зазначені у позовній заяві обставини, права заявити клопотання про витребування судом доказів, зокрема кримінально провадження, та надання часу для консультації зі своїм представником, суду не було надано належних доказів на підтвердження реальності, необхідності та розумності розміру витрат, понесених позивачем на правову допомогу у кримінальному провадженні. Зазначення чи не зазначення у судовому рішенні Державної казначейської служби України як органу, через який грошові кошти мають перераховуватись не впливає ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення.

Outcome: partial