Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

19.08.2020 р. до суду надійшла вказана позовна заява. Провадження у справі відкрито 24.09.2020 р. після усунення недоліків поданої заяви. 23.11.2020 р. справу призначено до судового розгляду. Короткий зміст вимог заяви Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати сторін, [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить рухоме майно та земельна ділянка під кадастровими номерами 1421280200-01-001-0987 та 1421280200-01-001-1050, загальною площею 5,230 га, вартістю згідно грошової оцінки 96500 грн., розташована на території Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області. Спадщина була прийнята сторонами на підставі положень ч. 4 ст. 1268 ЦК України. За домовленістю між спадкоємцями, відповідач в натурі прийняла спадщину у вигляді всього рухомого майна, яке залишилось після смерті спадкодавця, а позивач прийняла спірну земельну ділянку, але вважає що відповідно до вимог ст. 1278 ЦК України поділ майна у натурі проводиться через суд після прийняття спадщини. Вважає, що всі учасники за законом прийняли спадок, але у строки і порядок, передбачені статтями 1270 та 1278 ЦК України поділити це майно не мали можливості з причин обмеженої дієздатності за віком, тому змушені звернутись до суду з позовом, оскільки досягли повноліття. Позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 364, 367 ЦК України зазначає, що кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Просить поділити спадкове майно та визнати за нею, [PERSON] , право приватної власності на спадкове майно, а саме земельну ділянку у відповідності до одного державного акта двома площами 4,48 га та 0,75 га, загальною площею 5,230 га, розташованої на території Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області під двома кадастровими номерами відповідно 1421280200-01-001-0987 та 1421280200-01-001-1050. Відповідач відзив за позовом не надав. Процедура судового розгляду Представник позивача адвокат Смаль О.П., який діє на підставі ордера серії ДН 106874 (а.с. 52) у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час дату та місце розгляду справи; до суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи. Позивач також не з`явився, повідомлений належним чином про час дату та місце розгляду справи через свого представника. Клопотання та заяви з боку позивача та його представника відсутні. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась. Вперше не з`явилась в судове засідання 16.12.2020 р. Згідно відповіді Мирноградської міської ради про її зареєстроване місце проживання, в єдиному державному демографічному реєстрі її місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43). Судом вживались заходи щодо виклику відповідача у судове засідання. Так, відповідач і у судове засідання на 16.12.2020 р. та у судове засідання 06.01.2021 р. викликалась рекомендованими листами за місцем реєстрації її проживання, але листи було повернуто за відсутністю адресата за вказаною адресою. Також відповідач у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України викликалась у судові засідання на 16.12.2020 р. та на 06.01.2021 р. за допомогою Веб-оголошення. Таким чином, суд вважає, що відповідач повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач про причини неявки не повідомила, не подала відзив, від неї не надійшло заяви про розгляд справи у її відсутність. В справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, представник позивача просить справу розглянути у його відсутність, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, відповідач не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву, заперечень та клопотань про відкладення розгляду справи не подав. Тому суд ухвалив на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України розглянути справу заочно, і на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювати фіксацію судового процесу звукозаписувальними технічними засобами. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , актовий запис про смерть № 40 від 14.11.2007 р. Вказане підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5). [PERSON] є матір`ю позивача у справі - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис про народження № 3 від 14.02.2002 р. (а.с. 4) та відповідача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис про народження № 30 від 29.12.1994 р. (а.с. 8), свідоцтвом про шлюб, виданим 21.10.2017 р., актовий запис про шлюб № 457 від 21.10.2017 р. (а.с. 10). Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , батько відповідача [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис про смерть № 32 від 02.11.2018 р. (а.с. 7). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДН № 056224, загальною площею 5,230 га, розташованої на території Андріївської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства; кадастровий номер земельної ділянки - 1421280200:01:001:0987, 1421280200:01:001:1050 (а.с. 6). Згідно експертної оцінки від 05.06.2020 р. вартість земельної ділянки 1421280200:01:001:0987 складає 85870 грн., вартість земельної ділянки 1421280200:01:001:1050 складає 10630 грн. (а.с. 14-19). Доказів наявності іншого спадкового майна сторонами суду не надано. Згідно відповіді Великоновосілківської державної нотаріальної контори від 25.11.2020 р. № 1196/01-16, спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилась (а.с. 86). Вказана інформація також підтверджується даними Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а.с. 87). Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 4 вказаної\\ правової норми передбачає, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Доказів відмови сторін від прийняття спадщини після смерті [PERSON] суду не надано. Отже, сторони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , у відповідності до ч. 1 ст. 1261 ЦК України. Інші спадкоємці [PERSON] , яка померла [INFO] , судом не встановлені. Сторони на час смерті спадкодавця були неповнолітніми особами, а тому дійсно прийняли спадщину після її смерті відповідно до положень ч. 4 ст. 1268 ЦПК України. Оскільки сторони прийняли спадщину, строк для її прийняття, визначений положеннями ст. 1270 ЦК України ними не пропущено, а тому посилання у позові на неможливість поділити майно в строки, передбачені ст. 1270 ЦК України є безпідставним. Відповідно до статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (стаття 1278 ЦК України). Згідно ст. 1279 ЦК України, спадкоємці, які протягом не менш як одного року до часу відкриття спадщини проживали разом із спадкодавцем однією сім`єю, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку в розмірі частки у спадщині, яка їм належить. Спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16 вказано, що «відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1279 ЦК України спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна в межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. Вирішуючи спори про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 367 ЦК України, статті 1278 ЦК України та вказано, що «якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину.Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 359/11363/15-ц (провадження № 61-16806св18) вказано, що «законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права». У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок». У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно». У постанові від 11.12.2019 у справі № 638/2267/14-ц Касаційний цивільний суд зазначив, що виділ на підставі статті 1278, 1279 ЦК може бути здійснений спадкоємцями за взаємною згодою, шляхом укладення договору або (у разі наявності спору) в судовому порядку. Якщо ж неможливо виділити частку спадкоємця у натурі, то спадкове майно передається одному із спадкоємців, а іншим - відповідна грошова компенсація. До позовної заяви позивачем додана заява від імені відповідача, [PERSON] (без дати), згідно якої остання просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти заочного рішення (а.с. 12). Проте, належні, достатні та допустимі докази написання вказаної заяви саме відповідачем суду не надані, у суду відсутня процесуальна можливість перевірити справжність поданої заяви та відповідність її волі відповідача. Отже, така заява не є допустимим доказом визнання позовних вимог відповідачем та судом до уваги не береться. У тексті позовної заяви мається посилання, що сторони домовились, що відповідач приймає все рухоме майно, а позивач прийняла спірну земельну ділянку, проте докази такого суду не надано. Сторони до нотаріальних органів щодо належного оформлення спадкового та його поділу не звертались, що вбачається з відповіді Державного нотаріуса (а.с. 86) та Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (а.с. 87). Виділ майна на підставі статті 1278, 1279 ЦК може бути здійснений спадкоємцями за взаємною згодою, шляхом укладення договору або (у разі наявності спору) в судовому порядку. Якщо ж неможливо виділити частку спадкоємця у натурі, то спадкове майно передається одному із спадкоємців, а іншим - відповідна грошова компенсація. Отже, докази наявності спору між сторонами про поділ спадкового майна та докази неможливості поділу майна шляхом укладення договору, що могло би бути підставою для розгляду справи судом, позивачем також не надані, як не надано й доказів того, що між спадкоємцями не досягнуто згоди щодо відступу від рівності часток у спадщині та поділу спадкового майна. Крім того, у позовній заяві позивач посилається на положення статей 364, 366 ЦК України, при цьому питання щодо компенсації частки відповідачу чи відсутності необхідності такої позивачем не ставиться. Також позивачем не надано доказів неможливості виділу в натурі належної йому частки в спірному майні. Вирішуючи позовні вимоги, суд зазначає, що вимога позивача про поділ спадкового майна та визнання за ним права власності на земельну ділянку фактично не може розцінюватись як вимога про поділ спадщини, оскільки не визначає механізм вказаної дії, позивачем не зазначено, яке саме спадкове майно слід залишити у власності відповідача, склад такого майна та вартість, що унеможливлює поділ майна судом з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін. Висновки суду за результатами розгляду позову Враховуючи наведене, аналізуючи досліджені судом докази у їх сукупності та логічному взаємозв`язку відповідно до викладених норм права, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відмова у задоволенні цього позову не свідчить про відсутність у позивача права на спадщину після смерті матері, оскільки підставою для відмови у позові є невірно обраний спосіб поділу спадкового майна, відсутність доказів наявності спору між спадкоємцями щодо поділу спадкового майна та неможливості вирішити вказане питання шляхом укладання відповідного договору, а також неврахування інтересів відповідача під час такого поділу, згідно заявлених позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат Оскільки питання про розподіл судових витрат позивачем не ставиться, суд не вирішує вказане.

Outcome: dismissed