Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

19.03.2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування в особі Білгород-Дністровської районної державної адміністрації та органу опіки та піклування виконавчого комітету Мологівської сільської ради об`єднаної територіальної громади (далі по тексту - треті особи) про визначення місця проживання малолітніх дітей (а.с.1-3). Так, позивач просить суд встановити місце проживання малолітніх дітей дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 12.05.2020 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , відповідно до якої зазначила, що заперечує проти всіх позовних вимог [PERSON] та бажає встановити місце проживання спільних дітей разом з нею. Вказала, що виключно внаслідок злочинних дій позивача [PERSON] та його батька, а не внаслідок подружньої зради вона була вимушена залишити дітей, усі особисті речі та речі, що були набуті у шлюбі в будинку батьків [PERSON] та шукати собі місце для проживання, починаючи своє життя з нуля. Також зауважила, що після того, як позивач вигнав її з житла, в них була усна домовленість, що спочатку вона знайде житло, облаштує його для проживання дітей та після ремонту діти перейдуть жити до неї, так як вона їх мати і неможна відривати дітей від матері. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнав. Вказав, що відповідачка його зрадила та почала проживати з іншим чоловіком, залишивши дітей з ним. На теперішній час діти мешкають разом з ним, а мати тривалий час не спілкується з ними та не приймає участі у їх вихованні. Зазначив, що діти відвідують навчальний заклад, гуртки та забезпечені усім необхідним, та в них добрі стосунки. Просив суд визначити місце проживання малолітніх дітей разом з ним, що буде відповідати їх інтересам та нормальному існуванню. Представник позивача [PERSON] - адвокат Олейніченко В.М. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити, а в зустрічних позовних вимогах відмовити. Зазначив, що відповідачка тайком розірвала шлюб з позивачем, коли останній перебував у відрядженні та пішла проживати з іншим чоловіком, добровільно залишивши дітей проживати в будинку позивача, де також мешкають і його батьки. Вказав, що його довіритель повністю займається вихованням дітей, матеріально їх забезпечує та в них добрі стосунки, а відповідачка участі у вихованні дітей не приймає та діти бажають проживати разом із батьком. Просив суд при винесенні рішення врахувати інтереси дітей, що є найголовнішим критерієм при вирішенні даного спору та зауважив, що позивач не чинить перешкоди у спілкуванні дітей з відповідачкою та визначення проживання дітей з батьком не позбавляє її приймати участь у їх вихованні. Стосовно зустрічних позовних вимог вказав, що вони є необґрунтованими та повністю спростовуються матеріалами справи. Крім того зауважив, що в матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування ВК Мологівської СР про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком, з якого вбачається, що проводились акти обстеження, проводились бесіди з батьками, а також з дітьми, які повідомили, що бажають жити з батьком. Відповідачка - [PERSON] (позивачка за зустрічним позовом),в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, підтримала свої зустрічні позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зазначила, що вона бажає проживати разом зі своїми дітьми, займатися їх вихованням та піклуватися про них, але позивач чинить їй в цьому перешкоди. Вказала, що вона пішла з будинку де проживала разом зі своїми дітьми та позивачем, так як останній її побив і вигнав та не дозволяв приходити до дітей. Вказала, що на даний час в неї є житло та всі належні умови для проживання дітей, вона працює та отримує гідну заробітну плату. Просила визначити місце проживання дітей з нею, так як вона мати і неможна дітей відривати від матері. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Сороколет С.І. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити. Пояснив, що його довірительниця сумліно виконувала та виконує на теперішній час свої батьківські обов`язки, а позивач свою чергу, не дозволяє її бачитися з дітьми, ображає її та виганяє з будинку, коли вона приїжджає побачитися з дітьми. Зауважив, що відповідачка позитивно характеризується за місцем роботи та в неї є подяки з учбового закладу, де навчаються діти, вона має належний рівень життя та бажає жити разом зі своїми дітьми, приймати участь у їх забезпеченні та вихованні. Зазначив, що він не згоден з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мологівської СР щодо визначення доцільним місця проживання дітей з батьком, так як опитування дітей проводили не фахівці, які не мають відповідного рівня знань для визначення психологічного стану дітей, а саме встановлення впливу на дітей зі сторони батька. Вважає рішення виконавчого комітету не об`єктивним, так як воно ґрунтується на наслідках бесіди з дітьми, які на протязі тривалого часу перебувають в сімї колишнього чоловіка, члени якої ненавидять відповідачку. Діти не мають можливості спілкуватися з матір`ю, тому вони повністю відтворюють негатив, який існує з боку позивача та його батьків. Вважає необхідним визначити місце проживання дітей разом із матір`ю. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши всіх учасників процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, з 12 грудня 2009 року по 19 липня 2019 року, позивач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Від спільного шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] (а.с.10). [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] (а.с.9). Родина була офіційно зареєстрована та проживала в будинку батьків позивача, за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія довідки № 734 від 12.03.2020 року (а.с.4). Також з вказаною родиною проживав син відповідачки від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO]. За твердженням позивача, фактично через зраду відповідачки їх подружні відносини припинилися і вона разом зі своїм сином - [PERSON] (від першого шлюбу) пішла з сімї до іншого чоловіка та почала проживати з ним по [ADDRESS] , залишивши йому малолітніх синів. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19.07.2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.18). На даний час діти навчаються у Випасненській ЗОШ 1-111 ступенів № 1, син - [PERSON] у 4-Б класі, а [PERSON] у 3-А класі, позитивно характеризуються, про що свідчать відповідні характеристики (а.с.7-8). Також діти є учнями Випасненської дитячої музичної школи, де також себе позитивно зарекомендували. Відповідно до результатів психологічного обстеження дітей на предмет виявлення впливу розлучення батьків на життєдіяльність дітей було встановлено, що діти хочуть жити з батьком, бажають спілкуватися з мамою і проблем зі спілкуванням з нею немає. На думку позивача, діти повинні проживати разом з ним, так як він позитивно характеризуються, матеріально забезпечений, діти мають усе необхідне для нормального існування, він займається їх вихованням, навчальний заклад знаходиться поряд з його помешканням, а також його батьки мають на дітей позитивний вплив, а дії відповідачки суперечать інтересам дітей. Вказав, що відповідачка надає пріоритет у відносинах з сином від попереднього шлюбу, не захищає їх від його агресивної поведінки, що негативно в пливає на дітей та стан їх здоров`я. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] з відповідною позовною заявою до суду. В судове засідання 02.06.2021 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.205-210). Так, свідок [PERSON] , яка є сусідкою по будинку позивача - [PERSON] , в судовому засіданні зазначила, що знає родину позивача дуже тривалий час. Вказала, що позивач хороший чоловік, піклується про дітей, а саме займається їх навчанням у загальній і музичній школі та додатковими зайняттями з англійської мови. Діти завжди забезпеченні усім необхідним, добре одягненні, завжди ситі та забезпеченні іграшками. Пояснила, що їй відомо, що мати дітей (відповідачка) зі своїм старшим сином від колишнього шлюбу переїхала проживати до іншого будинку, а коли проживала з позивачем, то вона не бачила її участі у вихованні дітей, за весь час бачила її один раз, тільки чула крики на дітей з її сторони. Також зазначила, що вона весь час знаходиться вдома та ніколи не чула крику чи бійок між сторонами. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача - [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона тривалий час знайома з сім`ю позивача та діти росли на її очах. Зазначила, що їй відомо, що відповідачка покинула своїх дітей та позивач повністю займається вихованням та забезпеченням спільних дітей, які завжди мають опрятний зовнішній вигляд та відвідують навчальні заклади та додаткові зайняття. Ніяких сварок та бійок між сторонами не чула, після переїзду відповідачки бачила її декілька разів тривалістю в пару хвилин, за кермом її не бачила. Також зазначила, що коли відповідачка проживала з позивачем, то вона з дітьми її майже не бачила, декілька разів бачила, як вона вела дітей до школи. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача - [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що відповідачка із сином приїхала до їх будинку проживати, приблизно 9 років тому. Вказала, що відповідачка одружилась з її сином та від шлюбу в них народились діти, спочатку жили добре, в хороших відносинах. З часом, відповідачка наполягла на тому, щоб позивач їхав за кордон заробляти гроші, після чого їх шлюбні відносини погіршились. Вказала, що коли позивач останній раз виїхав за кордон на заробітки, відповідачка знайшла собі іншого чоловіка та таємно розірвала шлюбні відносини. Почала знайомити дітей з іншим чоловіком, але згодом він помер. Старший син відповідачки від колишнього шлюбу постійно ображав та бив дітей, які скаржились на це мамі, але ніяких мір вона не приймала. Також зазначила, що дітьми займалась тільки вона (бабуся), що діти самі одягались та йшли в школу самі голодні, так як відповідачка (мати) ніколи не готувала їм сніданок та взагалі нічого не робила по дому, тільки лежала на дивані та пила пиво. Відповідачка не приймала участі у вихованні дітей та виганяла чоловіка з дому, а потім сама переїхала. Після переїзду приїжджала до дітей один раз взимку, забрала дітей погуляти, після чого вони дуже захворіли. За твердженням свідка останній час до дітей не приїжджає, зустрічає дітей на окремій території та завжди їх чіпляє, роблячи їм боляче агресивною поведінкою. На даний час діти забезпеченні усім необхідним та виявляють бажання проживати разом із батьком, вказуючи, що маму та їх старшого брата вони взагалі бояться. Крім цього, у судовому засіданні були допитані відповідно до діючого законодавства, за участю практичного психолога Центру соціально-психологічної реабілітації дітей ССД Білгород-Дністровської РДА ( [PERSON] ) малолітні діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які пояснили наступне. Так, син позивача та відповідачки - [PERSON] пояснив, що приблизно два роки він зі своїм братом проживає разом з батьком та в них дуже гарні відносини, батько завжди йому допомагає. Вказав, що коли мама та батько проживали разом, то все було добре, а коли мама пішла відносини погіршились, іноді спілкувались з нею. Зазначив, що останній раз спілкувався з мамою пів року тому і весь цей час вона не приїжджає. Батько не заперечує проти спілкування з мамою, вона сама не виходить на зв`язок. Другий син позивача та відповідачки - [PERSON] пояснив, що він проживає з батьком та в них все дуже добре, а з мамою коли вона з ними жила було погано. Зазначив, що він з мамою спілкувався пів року тому, вона не приїжджає, а батько не проти спілкування з нею. Пояснив, що не бажає бачити та спілкуватися з матір`ю та бажає проживати з батьком. Згідно із ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із ч.ч. 8, 9 ст.7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, на даний час малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з батьком - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Але сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні. Традиційно, якщо батьки проживають разом, то дитина проживає однією сім`єю з ними за місцем їхнього проживання або за місцем проживання усиновлювачів. Якщо батьки проживають окремо, то у більшості випадків дитина проживає за місцем проживання матері, рідше - за місцем проживання батька. Трапляються випадки, коли дитина може проживати не з батьками, а з дідом, бабою, або вона в силу тих чи інших обставин може перебувати на вихованні у спеціальних навчальних закладах чи закладі охорони здоров`я. Якщо дитина досягла 10 років, місце її проживання визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Але як передбачено в ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу (ЦК) України, місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Частинами першою та другою статті 161 Сімейного кодексу України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із частиною другою статті 171 Сімейного кодексу України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Як стало відомо під час опиту малолітніх дітей в судовому засіданні, на теперішній час вони проживають поряд з батьком, а також бабусею та дідусем, забезпечені усім необхідним та бажають продовжувати проживати разом із батьком, а з матір`ю взагалі не мають бажання спілкуватися. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати (п. 18 постанови Пленуму від 21 грудня 2007 р. № 11). Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «як найкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Статтею 27 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Найбільше змістовний підхід для реалізації принципу «як найкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року. Так, згідно із п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як у державній, так і в приватній сфері. Розкриваючи зміст цього принципу і підходи до його реалізації, Комітет ООН з прав дитини у своїх зауваженнях загального порядку № 14 (2013) [4] про право дитини на приділення першочергової уваги як найкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. Комітет вважає, що доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, є такі елементи: погляди дитини, індивідуальність дитини, збереження сімейного оточення і підтриманні відносин, піклування, захист і безпека дитини; вразливе положення, право дитини на здоров`я, право дитини на освіту. Цей підхід використовує ЄСПЛ у своїх рішеннях по аналогічних справах( рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України). Матеріалами справи та в ході судового розгляду встановлено, що відповідачка - мати дітей тривалий час не спілкується з малолітніми дітьми та не приймає участі у їх вихованні, які біля двох років проживають та знаходяться на утриманні батька (позивача). В свою чергу, позивач - батько малолітніх дітей має належні житлово-побутові умови для забезпечення дітей усім необхідним для їх розвитку, має стабільний дохід, має можливість утримувати дітей матеріально, позитивно характеризуються за місцем роботи та проживання, створює належні умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання та виховання дітей, які тривалий час проживають разом з ним. Згідно із висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (додаток до рішення ВК від 09.09.2020 року № 1711), орган опіки та піклування Мологівської СР з врахуванням думки дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей біля батька - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с.127-128). Твердження відповідачки про те, що позивач чинить її перешкоди у спілкуванні з дітьми спростовується матеріалами справи, показами свідків, які у судовому засіданні зазначили, що відповідачка (мати дітей) добровільно переїхала проживати до іншого чоловіка, залишивши дітей із батьком, а також зазначили, що навіть під час сумісного проживання подружжя, відповідачка не в повному обсязі виконувала свої батьківські обов`язки, як мати дітей. Також свідки вказали, що їм відомо, що коли відповідачка відвідувала дітей, після свого переїзду до іншого помешкання, то вона на них сварилася, чіпала за одяг та вони починали хворіти. Крім цього, малолітні діти у судовому засіданні зазначили, що майже два роки вони проживають разом із батьком, що в них дуже гарні стосунки, батько забезпечує їх усім необхідним та приділяє достатньо уваги, а за матір`ю вони не спілкувались біля пів року та не бажають з нею спілкуватись і проживати разом. За висновком органу опіки та піклування ВК Мологівської СР, під час бесіди з малолітніми дітьми з метою вияснення ставлення дітей до матері та з ким вони мають бажання проживати встановлено, що діти спілкуються з матір`ю не часто, в них в кожного є свій телефон, самі матері не телефонують. Проживати з матір`ю не бажають, так як коли жили разом їх дуже кривдив старший брат - [PERSON] , а мати їх не захищала. Також мати не приділяла уваги, не допомагала збиратись до школи, а з батьком їм дуже добре та вони хочуть жити з ним. Згідно із характеристикою Випаснянської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1, [PERSON] та [PERSON] мають хороший фізичний та розумовий розвиток, добре навчаються. Батьки цікавляться вихованням дітей, багато уваги приділяється бабусею, вона відповідально ставиться до виховання та навчання дітей, завжди відвідує батьківські збори. Так, аналізуючи всі встановлені обставини по справі, суд приходить до висновку, що у даному випадку місце проживання дітей не може бути визначено з матір`ю, оскільки необхідно виходити саме з інтересів дітей, їхніх побажань та об`єктивної оцінки відносин між колишнім подружжям. Позивач надав суду відповідні докази того, що з урахуванням його ставлення до дітей та турботи за ними, прихильності дітей до батька, саме він має перевагу перед матір`ю дітей при вирішенні питання щодо визначення місця їхнього проживання. При цьому відповідачка доказів своїх переваг перед батьком дитини при визначенні місця проживання дітей суду не надала, оскільки те, що в неї стабільний дохід та належні умови проживання, не може бути вирішальною умовою для передачі їй дітей. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналогічна позиція стосовно визначення місця проживання дітей викладена в Постанові Верховного Суду № 752/22028/16-ц. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Презумпція на користь матері у справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судовою практикою ЄСПЛ і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин», більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини («Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року). Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, і як наслідок, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає із самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (Шарон Детрік, Конвенція Організації Об`єднаних Націй про права дитини, Путівник до «Travaux Preparatoires»,1992 року, і ТокоКайме, «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009). Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини», спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою («М. Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 року). Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, Парламентська Асамблея у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Встановлення місця проживання малолітніх дітей з батьком не є розлученням із матір`ю, а тому не є порушенням Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій реалізовано принцип пріоритету інтересів дитини понад усім, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її норми є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуальногокодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку прозаконність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування в особі Білгород-Дністровської РДА та органу опіки та піклування ВК Мологівської СР ОТГ про визначення місця проживання малолітніх дітей, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню та, відповідно в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування ВК Мологівської СР ОТГ про визначення місця проживання малолітніх дітей слід відмовити.

Outcome: approved