Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

18.04.2014 року [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], який зареєстровано 01.04.1995 року Приішимською сільською адміністрацією Честопольського району Кокшетаульської області Республіки Казахстан, посилаючись на те, що у 1995 році їх родина розпалась у зв'язку з тим, що [PERSON] відмовилась переїхати з Казахстану до України на постійне місце проживання разом зі своїм чоловіком. Після переїзду [PERSON] подружжя більше не зустрічалось, лише іноді спілкувалось по телефону. Від шлюбу подружжя спільних дітей не має. Як стало відомо позивачу [PERSON] має двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], біологічними батьками яких є інші чоловіки. До судового засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, до канцелярії суду надав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання за викликом не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом відповідного доручення компетентному суду Республіки Казахстан. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 01.04.1995 року зареєстрували шлюб, про що Приішимською сільською адміністрацією Честопольського району Кокшетаульської області Республіки Казахстан було складено відповідний актовий запис № 2 та видано Свідоцтво про одруження [NUMBER]. Шлюбні відносини між сторонами фактично були припинені з травня 1995 року, відтоді як [PERSON] переїхав до України на постійне місце проживання. Спільне господарство подружжя не веде, сторони проживають на великій відстані в різних державах, взаємовідносини не підтримують. Бажання до примирення у позивача відсутнє, відповідач теж не виявила наміру зберегти сім'ю та надала заяву про згоду на розірвання шлюбу, а отже, подальше збереження шлюбу неможливо. Згідно ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати його прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, встановлені у справі, свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В зв'язку з тим, що зазначена вимога відсутня в позовній заяві, суд вважає за можливе її не розглядати. На підставі викладеного,

Outcome: approved