Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

17 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з 21 червня 2003 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на вирішення питань, що постають у сімейному житті, внаслідок чого почали виникати сімейні сварки. Було втрачено взаєморозуміння та повага один до одного. Будь - які спроби примиритися не принесли результату. З листопада 2019 року вони мешкають окремо та спільного господарства не ведуть. Донька залишилася мешкати з відповідачкою, спір щодо поділу спільного майна на даний момент відсутній. Просить розірвати шлюб зареєстрований між ним та [PERSON] . В судове засідання позивач [PERSON] , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи провести у його відсутності, позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] була повідомлена у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала, проти розірвання шлюбу не заперечувала, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище « [PERSON] ». Суд, дослідивши матеріали справи, у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Слов`янського міського управління юстиції Донецької області, сторони зареєстрували шлюб 21 червня 2003 року, про що складений відповідний актовий запис № 239 (а.с.20). З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 березня 2004 року виданого Слов`янським міськвідділом реєстрації актів цивільного стану Донецького облуправління юстиції, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками у свідоцтві записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до положень ст.51 Конституції України та ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно до положень ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою ст.112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини, не проживають спільно однією сім`єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжю не вдалося зберегти сім`ю. Сторони не мають наміру зберегти свій шлюб. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання подружжю строку для примирення у даному випадку є недоцільним. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку вимог ст.81 ЦПК України, докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON] та збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить їх інтересам, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 420,40 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат в сумі 420 грн. 40 коп. (а.с. 1). Згідно викладеного,

Outcome: approved