Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

18 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] та зняття з реєстраційного обліку у вказаному помешканні. В позовній заяві зазначено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. У даній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Однак, з 2003 року відповідач за зазначеною вище адресою не проживає. У позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на відповідача. З огляду на вищевикладене позивач [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та зазначила, що вимоги позовної заяви підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечила проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, суд дійшов до переконливого висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено судом, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 4). Згідно довідки № 05-21/1627 від 15 листопада 2016 року, видана МКП «ЖЕК № 7», у квартирі № 75, яка розташована в буд. 115 по вул. Пирогова у м. Вінниці зареєстровані [PERSON], [INFO] (власник) та [PERSON], [INFO] (дочка) (а.с. 7). Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 11 листопада 2016 року, [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] по даний час. Даний факт підтверджують особи, які проживають в [INFO], а саме: [PERSON] кв. № 88 (паспорт серії АВ № 857707), [PERSON] кв. № 90 (паспорт серії АА № 652607), [PERSON] кв. № 81 (паспорт серії АВ № 350644) (а.с. 8). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач [PERSON] у вищезазначеній квартирі не проживає, проте у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, чим створює позивачу як власнику житла перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном (житлом). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає більше 1 року, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням вище зазначеної квартири, підлягають до задоволення. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що набуло законної сили, є підставою для його виконання, шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового захисту, тому позов в частині зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] у вищезазначеному помешканні, задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на вищезазначене, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial