Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

18.07.2016 до Печерського районного суду м. Києва надійшов вказаний позов з вимогами до відповідача про стягнення коштів за невиконання рішення Європейського суду з прав людини за заявою позивача № 59579/11 у справі «Макара та інші проти України», та просив суд стягнути з Міністерства юстиції України кошти у частині виконання рішень національних судів, конвертовані у національну валюту, у розмірі 2000 Євро за курсом на день здійснення платежу. Позивач у судове засідання не з'явився, присутній представник позивача у судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у ньому. Представник відповідача та представник третьої особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їхній сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач звертався до Європейського суду з прав людини із позовом до України за заявою № 59579/11. Об'єднавши аналогічні за змістом заяви у справу «Макара та інші проти України» № 40934/06, колегією суддів Європейського суду з прав людини постановлено остаточне рішення 12.12.2013 та присуджено державі-відповідачу протягом трьох місяців виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 Євро кожному заявнику або його / її спадкоємцю за заявами у якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, компенсацією судових витрат, і які мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватися, конвертовані у національну валюту за курсом на день здійснення платежу. У разі спливу зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме у період несплати, до якої має бути додано три відсоткової пункти. 27.10.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М. В. постановлено закінчити виконавче провадження № 41652972 з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» /а. с. 5/. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. З матеріалів справи вбачається, що рішення Європейського суду з прав людини № 40934/06 від 12.12.2013 виконано у повному обсязі, згідно з виконавчим документом у виконавчому провадженні № 41652972, грошові кошти перераховані стягувачу [PERSON] платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 2126 від 27.08.2014 у розмірі 36060,84 грн. (еквівалент 2000 Євро) та платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 6999 від 01.10.2014 перерахована пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду у розмірі 571,20 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача Міністерства юстиції України на його користь кошти за невиконання рішення Європейського суду з прав людини не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством України регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Спірні правовідносини виникли з приводу невиконання рішення Європейського суду з прав людини, яким постановлено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 Євро кожному заявнику або його / її спадкоємцю за заявами у якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, компенсацією судових витрат, і які мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватися, конвертовані у національну валюту за курсом на день здійснення платежу. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, визначені ст. 625 ЦК України. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15. З огляду на встановлені судом обставини, вимоги позивача не можна визнати обґрунтованими і тому у їхньому задоволенні слід відмовити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed