Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

18 травня 2016 року позивач [PERSON]\~звернувся до суду з зазначеним позовом, 10 серпня 2016 року уточнив позовні вимоги, та остаточно просить суд: - Визнати умову п. 8.1 кредитного договору №PLRPGK0000000002 від 27.05.2008 року, що було укладено між ПАТ «ПриватБанк» та ним, про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною у моменту укладання договору. - Визнати умову додаткової угоди від 24.10.2011 року до кредитного договору № PLRPGK0000000002 від 27.05.2008 року, що було укладено між ПАТ «ПриватБанк» та ним, про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладення додаткової угоди. - Визнати умову додаткової угоди від 16.08.2013 року до кредитного договору № PLRPGK0000000002 від 27.05.2008 року, що було укладено між ПАТ «ПриватБанк» та ним, про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладання додаткової угоди. - Зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» пере направити (перерозподілити) грошові кошти у розмірі 8989,80 доларів США на погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам на виконання умов кредитного договору № PLRPGK0000000002 від 27.05.2008 року, що було укладено між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.05.2008 року між ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON], було укладено Договір № PLRPGK0000000002. Договором було передбачено комісію (винагороду за резервування ресурсів) відповідно до п. 8.1 кредитного договору, а саме у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів. 24.10.2011 року між [PERSON] та Банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору № PLRPGK0000000002, якою було викладено п. 8.1 в новій редакції та фактично знову вказано комісію (винагороду та резервування ресурсів) відповідно до п. 8.1 кредитного договору, а саме у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Аналогічна умова міститься і в додатковій угоді до кредитного договору № PLRPGK0000000002 від 16.08.2013 року. За положеннями частини п'ятої статті\~11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті\~18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Позиція позивача по справ підтверджується судовою практикою, а саме постановою Верховного Суду України від 16.11.2016р. по справі №-1746 цс16 , яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги первісні та уточнені підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує щодо задоволення позову та зазначає, що зі змісту кредитного договору та анкети-заяви позичальника вбачається, що кредитний договір містить розмір кредиту та строк його повернення, розмір процентів за користування кредитом та розмір щомісячного платежу на погашення тіла кредиту і процентів. Кредитний договір підписаний сторонами, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його умови. Сторони підписуючи договір досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Питання про недійсність позивач не ставив до тих пір, поки ПАТ КБ «Приватбанк» не звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Представник вважав пропущеним строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 27.05.2008 року між ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON], було укладено Договір № PLRPGK0000000002. Договором було передбачено комісію (винагороду за резервування ресурсів) відповідно до п. 8.1 кредитного договору, а саме у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів. 24.10.2011 року між [PERSON] та Банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору № PLRPGK0000000002, якою було викладено п. 8.1 в новій редакції та фактично знову вказано комісію (винагороду та резервування ресурсів) відповідно до п. 8.1 кредитного договору, а саме у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Аналогічна умова міститься і в додатковій угоді до кредитного договору № PLRPGK0000000002 від 16.08.2013 року. Згідно\~ст. 14 ЦК України\~цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечуються засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно з положеннями ч. 1,3\~статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч. 1\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Предметом договору кредитування є сума грошових коштів (речей, визначених родовими ознаками), яка передається позичальникові на умовах повернення та сплати процентів. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Згідно з\~рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. З умов п. 7.1 кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту, а отже, банк, при укладенні цього договору, зобов'язаний був дотримуватись вимогЗакону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до\~ст. 11 ЦК України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства. Відповідно до положень\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Законупро несправедливі умови в договорах. Умовами договору передбачено винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. За положеннями частини п'ятої статті\~11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті\~18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до ч. 8\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до\~статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до частини 1, 2\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; договір може бути визнаний недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.05.2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.11.2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано та зазначено, що умови п. 8.4 щодо встановлення пені у розмірі 0,15% за кожен день прострочення виконання зобовязання, пункту 7.2 щодо винагороди банку за додатковий моніторинг погашення кредиту, пункту 8.1 щодо винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів несправедливі та є наслідком дисбалансу прав та обовязків на шкоду позичальника, а тому є недійсними з моменту укладання договору. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою\~ст. 203 Цивільного кодексу України. Тобто, зміст правочину не може суперечити\~Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. У відповідності до\~статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до вимог\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже аналізуючи кредитний договір №PLRPGK0000000002 від 27.05.2008 року,

Outcome: approved