Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

19 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просила стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815) на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 15216,46 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала у публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» оператором з обслуговування та ремонту вагонів 3 розряду виробничого підрозділу «Дебальцівське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». На даний час публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 перейменоване в акціонерне товариство «Українська залізниця». З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 19079,07 грн. (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 15216,46 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки, як їй повідомили, всі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишилися на території, не підконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати, за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, вона не має можливості. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», куди вони були нею особисто здані у жовтні 2017 року. Добровільно сплатити їй заборгованість з заробітної плати відповідач відмовляється. Не сплачуючи їй заробітну плату за період з березня 2017 року по теперішній час відповідач грубо порушує вимоги чинного трудового законодавства, що змушує її вжити заходів щодо судового захисту її порушених прав. Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті, а також задоволено клопотання позивача про витребування доказів і зобов`язано акціонерне товариство «Українська залізниця» надати відомості про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року. 20 лютого 2020 року представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що АТ «Укрзалізниця» заперечує проти позову та просить у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на те, що проблемні питання виникли з поважних та незалежних від АТ «Укрзалізниця» обставин. Посилається на те, що фактичне місце роботи позивача - непідконтрольна територія України: м. Дебальцеве Донецької області, що ускладнило остаточний розрахунок з позивачем. Зазначає, що відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Також посилається на те, що довідка, надана позивачем, щодо розрахунку заробітної плати не може вважатися належним доказом, оскільки вона виготовлена на непідконтрольній українській владі території в м. Дебальцеве. Вважає, що заборгованість з заробітної плати перед позивачем у відповідача відсутня. За період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року позивачу була нарахована заробітна плата з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 1743,85 грн. та отримана позивачем 05 червня 2018 року у касі Дирекції м. Лиман на підставі видаткового касового ордеру № 506 від 05 червня 2018 року (а.с. 29-32). Ухвалою суду від 21 квітня 2020 року витребувано в Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області довідки форми ОК-5 та ОК-7 відносно [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача акціонерного товариства «Українська залізниця» у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання його було повідомлено належним чином. У відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без участі представника відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 247 ч. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою відео- та звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно із частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815). Судом встановлено, що [PERSON] працювала у публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» оператором з обслуговування та ремонту вагонів 3 розряду пункту технічного обслуговування вагонів виробничого підрозділу «Дебальцівське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року, тобто перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем (а.с. 8-14). Наказом № 8119/ДН-ос від 10 липня 2017 року [PERSON] звільнено з 17 липня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 14). На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивачкою надано довідку, в якій зазначено, що [PERSON] нараховано заробітну плату за березень-липень 2017 року у розмірі 19079,07 грн., сума до виплати 15216,46 грн., в тому числі за березень 2017 року нараховано 3943,14 грн., до виплати 3135,51 грн.; за квітень 2017 року - 2041,38 грн., до виплати 1623,27 грн.; за травень 2017 року - 2080,64 грн., до виплати 1654,49 грн.; за червень 2017 року - 2080,64 грн., до виплати 1654,49 грн.; за липень 2017 року - 8933,27 грн., до виплати 7148,70 грн. (а.с. 4). Відповідно до довідки про доходи АТ «Українська залізниця» від 11 лютого 2020 року № 356/2, дохід [PERSON] з березня по липень 2017 року становить 2189,25 грн. (до виплати 1743,85 грн.) і складається із заробітної плати за березень 2017 року (96 відпрацьованих годин). В період з квітня по липень 2017 року заробітна плата позивачці не нараховувалася (а.с. 34). Згідно з копією видаткового касового ордеру № 506 від 05 червня 2018 року, 05 червня 2018 року [PERSON] виплачена заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 1743,85 грн. (а.с. 35). Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», частиною 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Поняття доказів зазначено у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. За змістом статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами 1, 2, 4, 6 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Так, позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог надано довідку, згідно з якою сума нарахованої заробітної плати за березень-липень 2017 року складає 19079,07 грн., сума до виплати 15216,46 грн. (а.с. 4). Вказана довідка виконана на аркуші паперу формату А-4, містить підпис начальника ВП «Дебальцевське вагонне депо» Левицького Р.В. та головного бухгалтера Михарєвої К.П., проте не містить номеру та дати видачі довідки, а також печатки та штампу підприємства, яке видало таку довідку. Між тим, достовірність викладеної інформації в довідці викликає сумніви у суду, оскільки в довідці зазначена наявність заборгованості за березень-липень 2017 року у розмірі 19079,07 грн., сума до виплати 15216,46 грн., в тому числі за березень 2017 року нараховано 3943,14 грн., до виплати 3135,51 грн. (а.с. 4), в той час як зазначена довідка додана позивачкою до позовної заяви, з якою вона звернулася до суду 19 вересня 2019 року (а.с. 1-3), а відповідно до копії видаткового касового ордеру № 506 від 05 червня 2018 року, 05 червня 2018 року позивачці вже було виплачено частину заробітної плати за першу половину березня 2017 року у розмірі 1743,85 грн. (а.с. 35). Крім того, інформація щодо заборгованості по заробітній платі, зазначена у наданій позивачкою довідці, спростовується інформацією із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 відносно [PERSON] , наданою Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області на виконання ухвали суду від 21 квітня 2020 року, в якій зазначено, що за березень 2017 року [PERSON] нарахована заробітна плата в сумі 3943,14 грн. (за 31 день трудових або цивільно-правових відносин), в квітні - 0 грн., в травні - 0 грн., в червні - 0 грн., в липні - 0 грн. (а.с. 54-55). Відповідно до п. 11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум, зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення). Таким чином, надана позивачкою довідка (а.с. 4) не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження заборгованості по заробітній платі АТ «Українська залізниця» перед позивачкою за спірний період. Тому, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів в обґрунтування позовних вимог. Частиною першою статті 263 ЦПК України, визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи позивача є частково обґрунтованими. Так, розмір нарахованої заробітної плати позивачці у березні 2017 року складає 3943,14 грн., що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с. 54-55), відповідно до довідки АТ «Українська залізниця» від 11 лютого 2020 року № 356/2, за березень 2017 року позивачці нарахована заробітна плата у розмірі 2189,25 грн. (до видачі 1743,85 грн.) (а.с. 34), та зазначена сума виплачена [PERSON] 05 червня 2018 року (а.с. 35). Враховуючи, що відповідач виплатив позивачці частину заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 1743,85 грн. після утримання обов`язкових податків та зборів (без утримання обов`язкових податків та зборів сума складає 2189,25 грн.), суд вважає, що розмір заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачкою за березень 2017 року складає 1753,89 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, виходячи з розрахунку: 3943,14 грн. - 2189,25 грн. = 1753,89 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 1753,89 грн. з подальшим утриманням податку та інших обов`язкових платежів, частково задовольнивши заявлений позов. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити за недоведеністю вимог. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 88,57 грн. (1753,89 х 768,40 / 22474,55 = 88,57 грн.).

Outcome: partial