Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

18 листопада 2013 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом, що пропущений з поважних причин. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на належне покійній майно, зокрема на 10/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Зазначає, що пропустила шестимісячний строк прийняття спадщини за заповітом з поважних причин. Мотивує тим, 20 грудня 2006 року між нею та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2012 року, що набрало законної сили, за позовом [PERSON] розірвано. Через п'ять місяців після розірвання договору довічного утримання [PERSON] померла. Позивач була на похоронах, на поминальному обіді, спілкувалася при цьому з єдиним спадкоємцем за законом рідним братом спадкодавця [PERSON], однак про заповіт, складений [PERSON] 17 серпня 2005 року на ім'я [PERSON] нікому відомо не було. Про складання заповіту на користь позивача покійна не повідомляла ні [PERSON], ні своїх рідних. Тільки отримавши за місцем постійного проживання 04 листопада 2013 року письмове повідомлення від завідувача Нововолинської державної нотаріальної контори про складений 17 серпня 2005 року [PERSON] заповіт на ім'я [PERSON], їй стало відомо про необхідність звернення до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Вважає, що пропустила встановлений законом строк з поважних, виключно об'єктивних причин, тому просить суд визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилася 24 лютого 2013 року на майно спадкодавиці [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали просять їх задовольнити з підстав наведених у позові. Позивач пояснила, покійна [PERSON] була близькою подругою її матері, яка померла у 1992 році. Після смерті матері позивача, [PERSON], як одинока жінка, постійно навідувалася до [PERSON], а остання в свою чергу всіляко її підтримувала та не припиняла давніх товариських взаємин. 20 грудня 2006 року за ініціативою [PERSON] між нею та позивачем був укладений договір довічного утримання. Сторони договору вдвох ходили до нотаріуса, підписували вказаний правочин і були обізнані у наслідках, що наступають після укладення такого договору. Позивач стверджує, що уклавши договір, належним чином виконувала його обов'язки, створюючи відповідні умови проживання [PERSON] Позивач слідкувала за станом здоров'я [PERSON], возила її до обласної лікарні, де останній робили операцію. Про звернення 18 червня 2012 року в суд з позовом про розірвання договору довічного утримання [PERSON] їй не повідомляла. Ще в серпні 2012 року [PERSON] була присутня на весіллі дочки [PERSON], і ніяких непорозумінь між ними не виникало. Про розірвання договору довічного утримання [PERSON] дізналася, отримавши копію заочного рішення Нововолинського міського суду від 25 вересня 2012 року. Вважаючи, що право розірвати договір належить [PERSON], позивач, виходячи з особистих переконань, не подавала заяву про скасування заочного рішення суду і таким чином будь які стосунки між нею та [PERSON] припинились. Через п'ять місяців [PERSON], яка до цього хворіла, померла. Про смерть [PERSON], [PERSON] дізналася по телефону від соціального працівника [PERSON] Позивач особисто мила, одягала покійну, разом з відповідачем вночі була в будинку [PERSON] З ініціативи відповідача [PERSON], вони разом переглядали документи, шукаючи чи не залишила покійна заповіт. Знайшли лише правовстановлюючі документи на будинок та гроші в сумі 550 грн., які відповідач, як і отриману державну допомогу, використав на поховання сестри. [PERSON] була присутня на похоронах [PERSON] та поминальному обіді. Стверджує, що ні відповідач, ні хто інший про заповіт не знав і не повідомляв. Вона ж особисто ніяким чином не могла знати про його існування, оскільки, якби їй, особі яка не проживала зі спадкодавцем і не входила до кола спадкоємців за законом, така інформація була відома, вона б безумовно обов'язково звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк. Про саме такий строк прийняття спадщини їй достовірно відомо, оскільки приймала спадщину після смерті своїх батьків. Представник позивача адвокат [PERSON] наголосила, що заповіт [PERSON] посвідчувала секретар селищної ради [PERSON] за відсутності особи на користь якої робила своє розпорядження на випадок смерті, а тому з огляду на таємницю заповіту, про його існування за наведених вище обставин позивач чи хто інший не могли і не повинні були знати. Вважає покликання відповідача [PERSON] у своїх запереченнях на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних № 24-753-0/4-13 від 16 травня 2013 року, який носить рекомендаційний характер і не є джерелом права, безпідставними, оскільки рішення у справі приймається судом після повного і об'єктивного розгляду справи, з врахуванням встановлених судом фактичних обставин, які суд визнає поважними. В зв'язку з наведеним, просить позов задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов не визнали з підстав, наведених у письмових запереченнях.. Зазначили, що незнання про існування заповіту не може вважатись поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Крім того, вважають, що позивачу було відомо про наявність заповіту, покликаючись при цьому на показання свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідач в суді вказав, що хотів би, щоб його сестра [PERSON] залишила в силі заповіт на племінника, який проживає в Прибалтиці. Не заперечив ту обставину, що позивач після смерті мила, одягала [PERSON], і він разом з [PERSON] шукали в будинку покійної заповіт [PERSON], однак знайшли тільки правовстановлюючі документи на жилий будинок та гроші в сумі 550 грн., які витратив на її поховання. Пояснив, що він проживає в селі Кречів Іваничівського району Волинської області, у будинку, який, після відмови від спадщини в його користь двох сестер, в тому числі [PERSON], прийняв у спадщину після смерті їх батьків. Йому відомо, що раніше був заповіт [PERSON] на племінника, потім сестра склала заповіт на [PERSON], однак він вважав, що розірвання судом договору довічного утримання, скасовує останній заповіт. Пояснив, що він з племінником, який приїзджав з Риги влітку 2013 року, разом ходили в селищну Раду, де бачили заповіт [PERSON] на ім'я [PERSON] Ні він сам особисто, ні племінник про це [PERSON], яка не є їх родичкою і не проживала разом з спадкодавицею, не повідомляв. Об'єктивність показань позивача щодо поважності причин пропуску строку визначеного законом для прийняття спадщини підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] Вона показала, що протягом сорока п'яти років працювала в Жовтневій селищній раді. Зазначила, що саме вона посвідчувала заповіт [PERSON] складений останньою на ім'я [PERSON] Зберігала таємницю заповіту. Підтвердила, що [PERSON] сама приходила в цей день у селищну раду, вона була грамотною особою, розуміла значення своїх дій, орієнтувалася в суспільному житті. В подальшому [PERSON] не зверталася в селищну раду із заявою про скасування заповіту, зробленого на [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач доглядала за [PERSON], яку [PERSON] вважала членом своєї сім'ї. Вони разом проводили всі релігійні та сімейні свята. Вважає, що до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання [PERSON] не могла звернутися з власної ініціативи. Ствердила, що [PERSON] не знала про існування заповіту на її ім'я, оскільки після розірвання [PERSON] договору довічного утримання в судовому порядку, позивач сильно переживала та розчарувалась у справжніх людських взаєминах. Показала, що у 2006 році [PERSON], з якою вони разом працювали в магазині, повідомляла про укладення з [PERSON] договору довічного утримання. Наголосила, що цей день позивач вважала святом, відповідно відмічала, як кожна нормальна людина. Ствердила, що [PERSON] не могла знати про заповіт, тим більше за наявності рішення суду про розірвання договору довічного утримання. Свідок сторони відповідача [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона, як соціальний працівник, з 1994 року обслуговувала [PERSON] Вказала, що їй було відомо про існування заповіту [PERSON] на ім'я [PERSON] зі слів жительки селища Жовтневе [PERSON] Ні позивач [PERSON], ні заповідач [PERSON] особисто про це їй не казали. Не пригадує в якому році їй стало відомо про заповіт [PERSON] на [PERSON] Підтвердила той факт, що позивач була присутня на похоронах [PERSON] та на поминальному обіді, однак тема заповіту там не обговорювалась. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона близько не товаришувала з [PERSON], однак чула, перебуваючи одного дня, як покупець в магазині селища Жовтневого, що позивач говорила на своєму робочому місці про написання [PERSON] заповіту на її ім'я. Зазначила, що на свою адресу такої інформації від позивача не чула і взагалі не знає, що її прізвище [PERSON]. Про відмінність заповіту і договору довічного утримання вона не знає. Про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору довічного утримання, свідку [PERSON] нічого не відомо. Бачила [PERSON] років два назад на зупинці в селищі і остання повідомила їй, що розриває договір, однак про заповіт їй особисто нічого не говорила. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в зв'язку з наступним. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] (а.с. 6 ). 17.08.2005 року (а.с.7) [PERSON] заповіла все своє майно, в тому числі належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11) 10/25 частини житлового будинку [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2012 року (а.с.18,19) розірвано договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] 20 грудня 2006 року, посвідчений державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори Волинської області. Визнано за [PERSON] право власності на 10/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Повідомленням Нововолинської державної нотаріальної контори Волинської області від 31.10.2013 року (а.с.8 ), яке надійшло позивачу 04 листопада 2013 року, [PERSON] було повідомлено про те, що від імені [PERSON] 17 серпня 2005 року був складений заповіт на її ім'я та запропоновано позивачу повідомити нотаріальну контору чи має вона намір звертатися до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом. Підготувавши 15 листопада 2013 року відповідний позов, [PERSON] звернулась для вирішення питання про надання додаткового строку пропущеного з поважних причин, до Нововолинського міського суду, про що письмово повідомила Нововолинську державну нотаріальну контору (а.с.57). Відповідно до повідомлення Нововолинської державної нотаріальної контори від 19.12.2013року (а.с.37) в провадженні Жовтневої державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №6 за 2013 рік на спадкове майно померлої 24 лютого 2013 року [PERSON] Спадщину згідно поданої 01 липня 2013 року прийняв рідний брат спадкодавиці [PERSON], що є відповідачем у даному спорі. В суді він доводить, що [PERSON] знала про існування заповіту покликаючись на показання свідків [PERSON] та [PERSON], однак їх свідчення, що наведені вище, суд не може взяти до уваги на підтвердження даної обставини, як беззаперечний і належний доказ, оскільки жодна з них, як і сам [PERSON], якому влітку 2013 року стало відомо про існування заповіту на [PERSON], ніяким чином не повідомляв останню про це та позивач особисто нікому про це до закінчення строку подання заяви про прийняття спадщини не говорила. Свідок [PERSON],зі слів якої свідку [PERSON] стало відомо про існування заповіту [PERSON] на ім'я [PERSON], в суді показала, що позивач святкувала цю подію з товаришками по роботі в селищному магазині, вказавши, що така подія мала місце в літню пору року, однак якого це було року, вона не пригадує, як і не знає прізвище позивача. Сама позивач та свідок [PERSON], яка працювала разом з [PERSON] у селищному магазині, також підтвердила ту обставину, що остання святкувала по місцю роботи день, коли [PERSON] записала на неї житловий будинок. Позивач наголосила, що в цей день мала на руках договір довічного утримання і як кожна людина, святкувала, не приховуючи від оточуючих свою радість. Стосовно заповіту, то такого, в тому числі конкретно влітку, в день його складання в таємниці, такого бути не могло. Як встановлено судом, строк подачі такої заяви спадкоємцями закінчився 25 серпня 2013 року. Єдиний спадкоємець другої черги - рідний брат спадкодавиці [PERSON] - 01 липня 2013 року звернувся із відповідною заявою до нотаріальної контори. При цьому він не повідомляв, що у Жовтневій селищній раді є не скасований заповіт [PERSON] на ім'я [PERSON] При перевірці нотаріусом даних Спадкового реєстру, стало відомо, що існує не скасований заповіт покійної [PERSON] на ім'я [PERSON], що посвідчений секретарем Жовтневої селищної ради [PERSON] 17 серпня 2005 року. Про вказану обставину нотаріус 31 жовтня 2013 року письмово повідомив [PERSON], про що свідчить лист та конверт поштового відправлення від 04 листопада 2013 року. Враховуючи наведені вище обставини [PERSON] 18 листопада 2013 року звернулася з даним позовом в суд, і встановлені вище в ході судового розгляду справи виключно об'єктивні обставини, суд вважає поважними, а тому надає позивачу додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом. Покликання відповідача у своїх запереченнях на відсутність у позивача поважних причин пропуску, в тому числі, визначену листом ВССУ як неповажну причину, незнання про існування заповіту, суд, за встановлених в сукупності дослідженими доказами фактичних обставин та беручи до уваги наведений їх системний аналіз, вбачає підстави для задоволення позову та надає позивачу додатковий строк у два місяці для прийняття спадщини за заповітом, який пропущений [PERSON] з поважних причин. У відповідності до ст. 1272 ЦК України суд може визначити спадкоємцеві, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Приймаючи до уваги, що позивач у визначений законом строк не подала заяву про прийняття спадщини, є спадкоємцем за заповітом, тому суд визначає [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини, що відкрилась 24 лютого 2013 року після смерті [PERSON].

Outcome: approved