Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

19 листопада 2013 року позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із цим позовом, який уточнилив 03 грудня 2013 року. У позовній заяві посилаються на те, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON] та батьком позивача [PERSON]. Спірна квартира [ADDRESS] була надана відповідачу [PERSON] за ордером № 1081 від 19 листопада 1985 року, виданого виконкомом Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, на сім'ю з 4-х осіб, в тому числі і позивачів. Станом на лютий 2011 року в спірній квартирі були зареєстровані відповідач та позивачі, які тимчасово знаходяться за межами України на заробітках. У лютому 2011 року відповідач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту не проживання без поважних причин, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку. Заочним рішенням від 19.04.2011 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені і [PERSON] та [PERSON] були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2012 року заочне рішення суду від 19.04.2011 року було скасовано та справа призначена до розгляду. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 30 липня 2013 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання нас такими, що втратили право користування жилим приміщенням було відмовлено та були задоволені зустрічні позовні вимоги [PERSON] про вселення в спірну квартиру. Таким чином, з набранням рішенням суду законної сили були поновлені житлові права позивачів на користування жилим приміщенням в спірній квартирі. Після ухвалення заочного рішення, відповідач [PERSON] приватизував спірну квартиру та отримав свідоцтво про право власності на житло 10 жовтня 2011 року, видане Департаментом житлово - комунального господарства та капітального будівництва ДМР на підставі розпорядження від 10 жовтня 2011 року №7/70-11, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2013 року. Розпорядження і відповідно свідоцтво вважають незаконними, так як згідно з приписами ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) ... здійснюється в спільну сумісну або в спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Так як рішення суду, яким позивачі були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням, було скасоване, а в подальшому при розгляді справи відповідачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, то позивачі також мали право на приватизацію житла, а своєї згоди на приватизацію житла не давали. Квартира складається з 3-х житлових окремих кімнат житловою площею відповідно 12,2 кв.м, 8,0 кв.м та 17,4 кв.м. Всього житлова площа складає 37,6 кв.м, а загальна площа - 61,9 кв.м. Також в квартирі є підсобні приміщення: коридор площею 11,6 кв.м, туалет - 1,2 кв.м, ванна - 2,7 кв.м, кухня - 7,7 кв.м, комора - 1,1 кв.м. В квартирі є балкон, вихід на який з житлової кімнати площею 17,4 кв.м та лоджія, вихід на яку з житлової кімнати площею 12,2 кв.м. Наймачем спірної квартири є відповідач [PERSON] Житловий будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради. Посилаються на те, що спільно з відповідачем не можуть користуватися спірною квартирою, так як він чинить перешкоди в користуванні, ключів від квартири не мають, їх в квартиру відповідач не пускає, заселивши в неї квартирантів. Тому вважають за необхідне змінити умови договору найму житлового приміщення в спірній квартирі, з метою самостійного вирішення питань проживання, оплати комунальних послуг, приватизації. На позивачів та відповідача в спірній квартирі приходиться по (37,6 : 3) 12,53 кв.м житлової площі, тому їх частка складає 25,06 кв.м. Тому вважають за можливе виділити в користування 2 житлові кімнати площею 17,4 кв.м і 8,0 кв.м, а всього 25,4 кв.м, а відповідачу - одну житлову кімнату площею 12,2 кв.м. У користуванні відповідача буде знаходитися кімната, площа якої на (12,53 - 12,2) 0,33 кв.м менша за житлову площу, яка припадає на нього в спірній квартирі. Але таке відхилення є незначним і житлові умови відповідача погіршені не будуть. Підсобні приміщення спірної квартири повинні перебувати у спільному користуванні. Добровільно розділити квартиру відповідач не бажає. Просять визнати незаконним розпорядження № 7/70-11 від 10 жовтня 2011 року про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS], визнати незаконним свідоцтво про право власності на житло від 10 жовтня 2011 року на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS], скасувавши державну реєстрацію права власності; змінити умови договору найму жилого приміщення в квартирі [ADDRESS], виділивши [PERSON] та [PERSON] в користування 2 житлові кімнати площею 17,4 кв.м та 8,0 кв.м та балкон, а відповідачу [PERSON] житлову кімнату площею 12,2 кв.м та лоджію; коридор, туалет, ванну, кухню, комору залишити в спільному користуванні. [PERSON] подав письмові заперечення проти цього позову, у яких зазначив, що приватизацію здійснено законно на підставі витребуваних оригиналів та копій необхідних документів. Зауважено, що згідно вище зазначеної ухвали Апеляційного суду у лютому 2011 року [PERSON] звертався до суду з позовними вимогами про визнання втратившими право користування квартирою [PERSON] та [PERSON], посилаючись на вимоги ст.ст. 71, 72 ЖК України, тоді як на теперішній час квартира не є комунальною власністю, а перебуває у його власності, що підтверджується копіями доданих документів, і це право не скасовано. Також вважає, що при розподілі житлової площі та зміні договору найму будуть порушені його права, просить у задоволенні первісного позову відмовити (а.с. 42-44). [PERSON] заявив зустрічний позов, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] виїхала за межі країни 03.08.2002 року - приватно. Також з 28.06.2007 року вона виїхала з країни приватно і до наступного часу в Україну не поверталась, тобто більше шести років. Чергова довіреність на представництво видана в Барселоні 04.12.2012 року майже через три роки. [PERSON] виїхала за межі країни приватно 28.06.2007 року, разом з [PERSON] і не приїздила в Україну до 25.09.2012 року - більше п'яти років. Чергову довіреність з усіма повноваженнями надала представникам 16.10.2012 року. Оскільки його донька [PERSON] та колишня дружина [PERSON] і після набрання законної сили минулим рішенням суду не з'являлися, не намагалися вселитися у спірну квартиру, він є повноправним її власником, просить суд усунути перешкоду у реалізації його права власності на квартиру [ADDRESS], шляхом зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за цією ж адресою (а.с. 53-55). Представники позивачів [PERSON] та [PERSON] підтримали вимоги та пояснили, що відповідач повсякчас чинить перешкоди позивачам, які хоча і перебувають за межами України, але періодично з'являються, але оскільки є спір щодо прав на квартиру, їм немає можливості користуватися нею, і вони не втратили права проживання у спірній квартирі. Тому рішення та свідоцтво про право власності, які [PERSON] одержав, увівши в оману суд та орган приватизації, підлягають скасуванню. Вимоги з приводу визначення порядку користування квартирою підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Проти вимог зустрічного позову заперечували, оскільки [PERSON] порушив їх право як на приватизацію, так і створив умови, за яких користуватися квартирою їм неможливо. Відповідач за первинним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти первинного позову, зазначивши, що позивачі понад десять років тому виїхали за межі України до Іспанії, фактично постійно там проживають, і насправді не мають жодного інтересу до спірної квартири. Вважають, що у цьому питанні має заінтересованість інша донька - [PERSON], яка проживає у м.Дніпропетровську. Тому зустрішні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. В задоволенні первинного позову просили суд відмовити, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, свою незгоду обґрунтували з тих же підстав, що і зустрічні позовні вимоги. Представник відповідача - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, в судове засіданні на слухання по справі не з'явився, зазначений орган був письмово повідомлений про час та місце розгляду справи. Представники третіх осіб в судове засідання на слухання по справі не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] слід задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно довідки про склад сім'ї та зареєстрованих осіб від 10.10.13 р. №3083, в квартирі [ADDRESS] зареєстровано три особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 14). 13 грудня 2006 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №302 зареєстровано розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 14 лютого 2007 року (а.с. 9). Заочним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 19.04.2011 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені і [PERSON] та [PERSON] були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири (а.с. 6). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2012 року заочне рішення суду від 19.04.2011 року було скасовано та справа призначена до розгляду в загальному порядку (а.с. 7). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 30 липня 2013 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням було відмовлено та були задоволені зустрічні позовні вимоги [PERSON] про вселення в спірну квартиру (а.с. 8-9). Зазначеним рішенням зокрема було встановлено, що на підставі ордеру № 1081 від 19 листопада 1985 року, виданого Виконкомом Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, на родину з чотирьох чоловік була отримана трикімнатна квартира [ADDRESS]. Сім'я складалася з позивача - основного квартиронаймача, дружини - [PERSON]; доньок - [PERSON] та [PERSON] Відповідно до даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] в період з 14 червня 2007 року по 28 червня 2007 року та з 25 вересня 2012 року по 18 жовтня 2012 року перебувала на території України, [PERSON] перебувала на території України в період з 14 червня 2007 року по 28 червня 2007 року (а.с. 80). [PERSON] Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради 10 жовтня 2011 року було оформлено свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS], на підставі розпорядження цього ж органу №7/70-11 від 10.10.2011 року. Таким чином, свідоцтво було видано та розпорядження прийнято після ухвалення судом рішення від 19.04.2011 року, але до його скасування ухвалою від 01 листопада 2012 року, під час того, як позивачі за первісним позовом були зняті з реєстраційного обліку. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) ... здійснюється в спільну сумісну або в спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Позивачі [PERSON] і [PERSON] хоча і були зняті з реєстраційного обліку і формально приватизація відбулася без їх участі, але вони зберігали своє право на користування спірним житловим приміщенням, так як рішення суду, яким позивачі були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням, було скасоване, а в подальшому при розгляді справи було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, Отже позивачі за первісним позовом також мали право на участь у приватизації житла, але незалежно від їх волі участі в цьому не брали і своєї згоди на приватизацію житла не давали. Тому зазначені обставини і вимоги наведеної вище норми Закону дають підстави для визнання незаконним розпорядження Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради від 10 жовтня 2011 року №7/70-11 про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнання незаконним свідоцтво про право власності на це житло. Як було втановлено рішенням від 04 лютого 2013 року, [PERSON] та [PERSON] тимчасово відсутні за місцем своєї реєстрації з поважних причин, зумовлених тимчасовим виїздом до іншої країни з метою роботи за контрактом, що підтверджено і матеріалами тієї справи, і рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2007 року де встановлені зазначені обставини, і [PERSON] і [PERSON] не втрачали інтересу до спірної квартири, у 2008 та у 2009 роках зверталися до суду з позовами про зміну умов договору найму житлового приміщення останній позов було залишено без розгляду ухвалою від 31 січня 2001 року (а.с. 8-9). За змістом ч. 1 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї (зі змінами, внесеними Протоколом № 11), кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен громадянин України має право на житло. [PERSON] просить визнати доньку і колишню дружину такими, що втратили право користування спірною квартирою, обгрунтовуючи свою позицію з підстав свого права власності на цю квартиру та згідно ст. 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Проте у даному випадку право власності [PERSON] визнається незаконним зі скасуванням реєстрації права власності, крім того відповідачі за зустрічним позовом на думку суду мають поважні причини відсутності, не втрачали і у теперішній час не втратили інтересу до спірної квартири. Ведення своїх справ через представника є їх правом і жодним чином не свідчить про протилежне. Тому немає підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою. У зв'язку з вирішенням вищезазначених позовних вимог, в тому числі з метою сприяння реалізації права [PERSON] на вселення у спірну квартиру на виконання рішення суду від 04.02.2013 року, слід вирішити питання зміни умов договору найму спірної квартири. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За змістом ст. 104 Житлового кодексу України визначено можливість зміни договору найму житлового приміщення на вимогу члена сім'ї наймача, в тому числі в порядку вирішення спору судом. Позивачі просять змінити договір найму житлового приміщення, виділивши [PERSON] та [PERSON] в користування 2 житлові кімнати площею 17,4 кв.м та 8,0 кв.м та балкон, а відповідачу [PERSON] житлову кімнату площею 12,2 кв.м та лоджію, інші приміщення залишити у спільному користуванні. Такий склад приміщень та площа спірної квартири зазначені у її технічному паспорті (а.с. 57). Оскільки у зазначеній квартирі немає житлових кімнат із спільним входом, на кожного наймача припадає площа, що відповідає вимогам ст. 63 та ч. 1 ст. 48 ЖК України, ці позовні вимоги також можливо задовольнити у заявлений спосіб.

Outcome: approved