Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

17 листопада 2020 року позивачка звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. У позові посилалась на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них [INFO] народився син - [PERSON] . Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 жовтня 2020 року шлюб з відповідачем розірвано. Після припинення фактичних шлюбних відносин малолітній син проживає разом із нею та знаходяться на її утриманні, вихованні. При цьому відповідач [PERSON] добровільно сину не допомагає, що і змусило її звернутися до суду із даним позовом. Відповідач має постійний дохід, оскільки офіційно працевлаштований у КП «Чернівецьке тролейбусне управління». Стан здоров`я його задовільний, окрім сина у нього є на утриманні неповнолітня дитина від попереднього шлюбу. На підставі вищевикладеного, просила стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 від усіх видів його доходу, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття. Розгляд справи відбувався у відсутність сторін. 11 січня 2021 року до суду від позивачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Також від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, в якій він просив розгляд справи провести у його відсутність. Позовні вимоги визнав та погодився сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , у заявленому позивачкою розмірі. Враховуючи те, що у судове засідання учасники справине з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 жовтня 2020 року було розірвано (а.с.8). Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , який після припинення фактичних шлюбних відносин між батьками залишився проживати разом із матір`ю (а.с.9,10). [PERSON] навчається у 4-Б класі Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №28 Чернівецької міської ради (а.с.12). Позивачка [PERSON] з 09 вересня 2003року по даний час працює у КП «Чернівецьке тролейбусне управління» на посаді заступника начальника служби руху (а.с.11). Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Нормами ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом(ч.1 ст.183 СК України). При призначенні аліментів суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Як було встановлено судом, відповідач [PERSON] працює на посаді водія в КП «Чернівецьке тролейбусне управління». Стан здоров`я його задовільний. Згідно матеріалів позову, у відповідача [PERSON] перебуває на утриманні неповнолітня дитина, втім жодних доказів які б підтверджували вказане відповідачем не надано. Таким чином, враховуючи наведені вище вимоги закону та фактичні обставини, підтверджені дослідженими доказами, суд вважає, що на підставі ст.183 СК України з [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 листопада 2020 року (дати подання позову до суду) і до досягнення дитиною повноліття. Згідно вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вказаних вимог закону, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню 50 % судового збору, від сплати якого позивачка звільнена, що становить 420,40грн.

Outcome: approved