Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

19 грудня 2016 року заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою за участю заінтересованої особи Словянського міського ВДРАЦС, в якій просила встановити факт, що її мати [PERSON] померла 14 листопада 2016 року у м. Донецьк. Заявниця [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, проте не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, через канцелярію суду надала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, заявлені нею вимоги задовольнити. У заяві про встановлення факту смерті заявницею зазначено, що 14 листопада 2016 року у м. Донецьк померла її мати [PERSON], [INFO]. Свідоцтво про її смерть вона отримала у відділі ДРАЦС м.Донецьк 16.11.2016 р. Розуміючи, що отримані нею документи у м. Донецьк є недійсними, вона звернулася до Словянського міського ВДРАЦС з проханням зареєструвати смерть [PERSON], однак їй відмовили у державній реєстрації смерті у зв?язку із відсутністю у неї оригіналу лікарського свідоцтва про смерть встановленої форми з печаткою медичного закладу України. Зазначила, що встановлення факту смерті матері їй необхідне для отримання свідоцтва про її смерть. Просила встановити факт смерті [PERSON] 14 листопада 2016 року у м. Донецьк. Представник заінтересованої особи Словянського міського Відділу державної реєстрації актів цивільного стану був належним чином сповіщений про дату, час та місце судового засідання, але до зали суду не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначив, що заперечень не має. Відповідно до вимог\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до положення ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~\~(зі змінами), заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов родини від 16.12.2016 р. № 2602, складеного керівником мікрорайону «Лісний» [PERSON], [PERSON] з 20 листопада 1996 року проживає за адресою: [INFO] /а.с.6/. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії ЯК № 932536 [PERSON] народилася 22 лютого 1953 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] /а.с.9/. [PERSON] та [PERSON] 02 червня 1979 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «Шевченко» /а.с.10/. Таким чином, [PERSON] є донькою [PERSON]. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 618 від 15.11.2016 року [PERSON] померла 14 листопада 2016 року вдома, причина смерті хронічна срцево-судинна недостатність, церебральний атеросклероз /а.с.11/. Відповідно до свідоцтва про смерть серія ДНР № 045729 від 16.11.2016 р. [PERSON] померла 14 листопада 2016 року, про що 16 листопада 2016 року складено відповідний актовий запис № 1203 у Київському відділі ЗАЦС м.Донецька /а.с.12/. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На звернення [PERSON] до Словянського міського ВДРАЦС їй було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки нею предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто свідоцтво про смерть [PERSON], померлої 14 листопада 2016 року, видане 16.11.2016 р. в м. Донецьк - на території, тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.\~У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами...». Таким чином суд бере до уваги відомості, які зазначені у лікарському свідоцтві про смерть № 618 від 15.11.2016 р., що засвідчені підписом лікаря та печаткою медичного закладу, та свідоцтві про смерть серії ДНР № 045729, яке видане Київським міським відділом ЗАЦС м.Донецька, враховуючи неможливість в інший спосіб отримати відомості, зазначені у цих документах, хоча й не визнає зазначене лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про смерть офіційними документами. Факт, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки породжує для неї правові наслідки отримання свідоцтва про смерть [PERSON] у відділі ДРАЦС. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги\~\~ [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] в певний час, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Відповідно до положення п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України. Враховуючи, що м. Донецьк є тимчасово окупованою територією України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду.

Outcome: approved