Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

19 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, 14 червня 2016 року вони із відповідачкою зареєстрували шлюб у Словянському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. З лютого 2018 року стосунки між сторонами розладилися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Фактично сімя припинила своє існування. На даний час сторони проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Сторони мають спільну дитину: [PERSON], [INFO], який проживає разом з відповідачкою. Спору з приводу місця проживання дитини немає, за взаємною згодою вона залишиться проживати разом з матірю. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами також відсутній. Переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у звязку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб зареєстрований між ними 14 червня 2016 року у Словянському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 181. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити у його відсутності, на задоволенні позову наполягав. (а.с.7) Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 14 червня 2016 року. Шлюб між ними зареєстрований у Словянському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за актовим записом № 181, що стверджується свідоцтвом про шлюб, Серія: І-НО № 487852 (а.с. 5). Згідно із свідоцтвом про народження малолітнього [PERSON], Серія: І-НО № 772544, він народився 20 серпня 2016 року в м. Словянську, та його батьками в свідоцтві записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Спільне життя між подружжям не склалося. Сімейні стосунки між ними погіршилися через взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів, любові, взаєморозуміння, їх сімя фактично розпалася, вони стали проживати окремо і перестали вести спільне господарство. Спору з приводу місця проживання дитини немає, за взаємною згодою дитина залишиться проживати разом з матірю. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами також відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У звязку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON]. визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у звязку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51\~Конституції\~України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Дитина залишиться з позивачкою, оскільки між сторонами існує про це домовленість. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У звязку із цим, враховуючи, що відповідачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Новосьолова», суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розвязуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У звязку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за звернення до суду із даним позовом, що становить 352,40 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат в сумі 352 грн. 40 коп. (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved