Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

19.06.2019 позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. У 1979 році позивач [PERSON] отримав ордер на право проживання у трикімнатній квартирі [ADDRESS] , житловою площею 41,08 кв.м. У даній квартирі були зареєстровані п`ять осіб: позивач [PERSON] і його дружина [PERSON] (померла [INFO] ), а також їх сини позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , а також [PERSON] . На даний час у квартирі проживають і зареєстровані позивачі [PERSON] і [PERSON] , неповнолітня донька останнього [PERSON] . Без реєстрації проживає дружина позивача [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] за спільною домовленістю з позивачами знявся з реєстрації у спірній квартирі. Відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, з червня 2000 року там не проживає, натомість довгий час проживав у будинку діда і баби у сільській місцевості, яких доглядав, згодом одружився і з того часу проживав у житлі дружини. Вказують, що відповідач ввесь цей час не доглядав хвору матір, яка померла у 2018 році, не брав матеріальної участі у її похованні, зараз не доглядає батька, який є інвалідом І групи, участі в утриманні квартири не приймав і не приймає, хоча у нього наявні ключі від квартири, туди вселятися не бажає, а тому просять суд визнати його таким, що втратив право користування спірною кватирою. У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач [PERSON] , будучи допитаним судом в якості свідка, зазначив, що ніколи не перешкоджав братові, [PERSON] , користуватися спірним житлом. Однак він, переїхавши до дружини, жодної участі ні у догляді батьків, ні в утриманні квартири не приймав. Позивач [PERSON] , будучи допитаним судом в якості свідка, надав суду аналогічні покази, а також зазначив, що після одруження [PERSON] пропонував сину залишитись з дружиною проживати у спірній квартирі, однак вони відмовилися, після чого там не проживали і ніколи не з`являлись. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили, просили у їх задоволенні відмовити. Відповідач у судовому засіданні вказав, що в дитинстві проживав у селі з дідом і бабою, а по досягненню 7-річного віку вселився у спірну квартиру. Оскільки спірна квартира невелика за розміром, то після одруження у 2000 році домовився з батьками, що буде деякий час проживати у квартирі тещі через недостатність житлової площі. Від свого права на користування квартирою не відмовлявся, час від часу там проживав. Так, його дитина мала певні проблеми зі здоров`ям і систематично проходила медичні процедури в установі, яка знаходиться неподалік спірної квартири. Саме тому досить часто проживав з сім`єю у цьому житлі і водив дитину на процедури. Тоді батьки звільняли для його сім`ї кімнату, де постійно проживали і переходили жити в іншу. Наголосив, що ввесь час спілкувався з батьками, допомагав їм фінансово і привозив продукти харчування, житлово-комунальні послуги не оплачував, бо за нього платив старший брат [PERSON] , про що у них була домовленість. Стверджує, що молодший брат, позивач [PERSON] , почав чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою і спілкуванні з батьком, налаштовує останнього проти нього. Кожен його приїзд до спірного житла супроводжується конфліктом, ініційованим [PERSON] і його дружиною. Дізнавшись про те, що останні заплатили старшому братові [PERSON] за те, щоб знявся з реєстрації, він запропонував, що погоджується на такі ж умови, однак вони відмовились і подали позов до суду. Владнати цей конфлікт мирним шляхом йому не вдалося. Не вважає що втратив право на користування житлом, оскільки цією квартирою систематично користувався, однак, бажаючи запобігти конфліктам з братом [PERSON] не проживав там зі своєю сім`єю. Однак з батьками домовився, що його відсутність у житлі носить тимчасовий характер, про цю домовленість було відомо всім членам родини, завжди вважав, що має свою частку у майні і цей факт ніким не оспорювався до недавнього часу. Заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд доходить до наступних висновків. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 у справі №760/13113/14-ц, що враховуються судом у даній справі у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Позивачами неодноразово в ході судового розгляду зазначалось про те, що відповідач не дбав та не дбає про своїх батьків, не брав участі у організації поховання матері, на підтвердження чого надано ряд доказів. Так на підтвердження того, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю І групи з діагнозом цереброваскулярна хвороба при артеріальній гіпертензії, гостре порушення мозкового кровообігу за геморагічним типом з формуванням гематоми в підкоркових відділах правої гемісфери головного мозку, надано консультативний висновок № 124, індивідуальну програму реабілітації інваліда № 420 від 04 квітня 2018 року, виписний епікриз № 12679, виписку із медичної карти хворого № 3955, довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0972381, пенсійне посвідчення № [NUMBER] від 29 листопада 2018 року, виданого довічно. На підтвердження того, що [INFO] померла [PERSON] подано копію свідоцтва про її смерть серії [NUMBER] від 10 липня 2018 року. Товарним чеком від 11 липня 2018 року підтверджено факт замовлення позивачем [PERSON] послуг ритуальної служби щодо поховання матері, а з даних квитанції до прибуткового ордеру від 11 липня 2018 року видно, що вартість поминального обіду склала 7959 грн. Договором і чеком про організацію та проведення поховання від 10 липня 2018 року, підтверджено участь у похованні матері [PERSON] . Крім того, позивачі посилаються на те, що відповідач не сплачує комунальні послуги та не здійснює утримання спірного житлового приміщення в належному стані. При цьому надаються докази, які підтверджують те, що витрати по оплаті житлово-комунальних послуг сплачуються дружиною позивача [PERSON] (а.с.29-45), а також докази щодо понесення витрат по здійсненню ремонтних робіт , а саме встановленню дверей в 2014 році від імені [PERSON] , металопластикових вікон у 2010, решіток на вікна у 2014 від мені його дружини [PERSON] Оцінюючи всі зібрані у справі докази, суд вважає правильним зауважити те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України) Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, при оцінці судом доказів, наданих сторонами, має бути перевірено їх належність (ст.77 ЦПК України), допустимість (ст.78 ЦПК України), достовірність (ст.79 ЦПК України) та достатність (ст.80 ЦПК України). Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Всі вищеперераховані докази на підтвердження стану здоров`я позивача [PERSON] , того, хто з його синів дбає про нього та надає допомогу, хто приймав участь у витратах на поховання померлої матері, хто сплачує витрати на оплату житлово-комунальних послуг та проведення ремонтних робіт суд визнає неналежними доказами, оскільки вони не стосуються предмету доказування в даній справі. В цій частині неналежними доказами визнаються і показання свідків, щодо допитані у справі. Досліджуючи докази в межах предмета доказування, суд враховує наступне. 21 травня 1979 року позивачу [PERSON] і членам його сім`ї: дружині - [PERSON] , синам [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] видано ордер на зайняття трьох кімнатної квартири [ADDRESS] (теперішня назва пр-т Оболонський ), площею 41,08 кв.м., що підтверджується даними ордера міністерства оборони СРСР № 775 від 21 травня 1979 року. Даними технічного паспорта, виготовленого 23 листопада 2018 року підтверджується, що ця квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 69, 3 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м. На момент розгляду справи в квартирі зареєстровані позивачі [PERSON] та [PERSON] , донька останнього [PERSON] і відповідач [PERSON] . Також в квартирі без реєстрації проживає дружина позивача [PERSON] - [PERSON] . Судом встановлено, що з 2000 року відповідач [PERSON] не проживає постійно у спірній квартирі, оскільки після одруження переїхав проживати за адресою: [ADDRESS] , що належить матері його дружини. Відповідач у даній квартирі не зареєстрований і не є її співвласником. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] , які є племінниками позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є сусідками позивачів по будинку та [PERSON] , яка є подругою родини позивача [PERSON] в тій частині, що відповідач ніколи не приїздив до спірної квартири та не проживав в ній спростовуються поясненнями самого відповідача, підтвердженими в судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] - третього брата, який донедавна постійно проживав у спірній квартирі. Ці свідки у спірній квартирі постійно не проживали, інколи навідувались до неї в особистих цілях, а тому їх показання в цій частині суд визнає недостовірними, оскільки на їх підставі не можливо встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). [PERSON] , допитаний в якості свідка, зазначив про те, що його брат [PERSON] - відповідач у справі не проживав у спірній квартирі, оскільки там було мало місця, але приїжджав до неї. Відповідач, надаючи пояснення суду зазначив, що після свого одруження, за домовленістю між ним та батьками, поїхав з дружиною проживати в квартиру її матері, оскільки в спірній квартирі залишились проживати його батьки та два брата. Згодом у нього народилась дитина, а через рік [PERSON] одружився. Зазначив, що умови проживання на вул. Тростянецькій в м.Києві були кращі для його родини. Однак він часто навідувався в спірну квартиру, залишався ночувати. При прийнятті рішення в даній справі суд враховує те, що на момент одруження відповідача в квартирі було зареєстровано п`ять дорослих осіб, житлова площа квартири складає 40,7 кв.м., тобто доля одного кожного з них складала 8.14 кв.м., що значно менше норми житлової площі, визначеної ст.47 ЖК Української РСР. З метою поліпшення житлових умов своєї родини, а також батьків з братами відповідач переїхав до іншої квартири. При цьому він посилається на те, що між ними існувала домовленість про те, що він продовжує бути зареєстрованим в даній квартирі, має змогу користуватись нею і в подальшому, у випадку її приватизації, прийме участь у ній. Позивачі наявність такої домовленості спростовують. Однак, суд, оцінивши доводи сторін в цій частині, враховуючи час, протягом якого відповідач здебільшого проживав за іншою адресою, але питання про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не піднімалось, в 2015 році йому були надані ключі від вхідних дверей, а необхідність даного судового процесу виникла, зі слів позивача [PERSON] , після погіршення взаємовідносин між ними після смерті матері, недосягнення згоди з приводу можливої приватизації квартири. Також останнім підтверджено суду те, що і він, і батько - інший позивач [PERSON] визнавали право відповідача на проживання в квартирі до моменту подачі позову до суду. З сукупності цих обставин суд встановлює те, що при виїзді [PERSON] до іншої квартири для проживання зі своєю сім`єю задля поліпшення умов проживання своїх батьків та братів, між ним та ними була домовленість, про яку зазначено в судовому засіданні. Ці обставини вказують на поважність причин для не проживання відповідача у спірній квартирі і жодним чином позивачами не спростовані, незважаючи на те, що тягар доказування зворотнього законодавцем покладено саме на них. Крім того, суд зауважує те, що ордер на спірну квартиру був виданий наймачу [PERSON] в 1979 році, в тому числі і на відповідача, якому на той момент виповнилось 4 роки. З того часу він постійно проживав з батьками за даною адресою, сприймав цю квартиру своєю. Іншого житла, окрім спірної квартири та квартири, де проживає з дозволу її власника - своєї тещі, відповідач не має. Враховуючи те, що позивачами не доведено відсутність поважних причин для не проживання відповідача у спірній квартирі тривалий час, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed