Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

18 травня 2015 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Свої вимоги мотивує тим, що з 1999 року по 2010 рік вона та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Нещодавно, під час розгляду Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області справи за її позовом про поділ майна їй стало відомо, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики. Цим рішенням встановлено, що 23 листопада 2009 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON], в позику (борг) 5000000 гривень, які той нібито зобов'язався повернути до 02 квітня 2013 року, що нібито оформлено борговою «розпискою». Таким чином, договір позики грошових кошів був укладений відповідачами [PERSON] і [PERSON] під час перебування останнього в зареєстрованому шлюбі, проживання однією сім'єю та ведення ними спільного господарства. Про укладення такого договору їй невідомо, своєї згоди на його укладення вона не надавала, не виключає, що така розписка була сфальсифіковані, тому просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір позики недійсним. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представники відповідача [PERSON] вважають, що позов підлягає задоволенню. Їх довіритель не визнає сам факт укладення такого договору позики, відповідно і на його укладення не отримувалась згода дружини. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Надав письмові заперечення (а.с. 37-41) та пояснив суду, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року, яке залишено без змін Апеляційним судом м. Києва, кошти стягнуто лише з [PERSON] та не встановлено обов'язку для [PERSON] за цим договором позики. Дія ст. 65 СК України, на яку посилається позивач, не розповсюджується на договір позики. Він не пов'язаний з розпорядженням майном, оскільки за договором позики особа набуває у власність грошові кошти, тому згода іншого з подружжя не вимагається. Посилання позивача на нібито використання бланків з підписом [PERSON] є безпідставним, оскільки це питання вже було предметом дослідження у справі за позовом [PERSON] про стягнення боргу. При розгляді справи було встановлено, що бланки з підписами [PERSON] не вилучалися за результатами обшуку, проведеного 17 травня 2013 року в межах кримінального провадження. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 26 листопада 1999 року по 16 червня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстровано шлюбі (а.с. 5, 6). 29 листопада 2009 року між [PERSON]та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав у позику кошти в розмірі 5000000 гривень строком до 02 квітня 2013 року. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року задоволено позов [PERSON] про стягнення коштів за цим договором позики з [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 вересня 2014 року зазначене рішення залишено без змін. Частинами 1, 2 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя, вважається що він діє згодою другого з подружжя, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У ч. 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Вбачається, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Позивач як на підставу недійсності договору позики посилається на те, що на момент укладення цього договору вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], проте згоди на укладення оспорюваного договору позики не давала, а тому останній має бути визнаний недійсним. Така вимога позивача не ґрунтується на законі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Вбачається, що договір позики є угодою щодо отримання особою (позичальником) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, та зобов'язання повернути іншій особі (позикодавцеві) таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є угодою спрямованою на отримання грошових коштів або інших речей, а не угодою щодо розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, суд вважає хибним посилання сторони позивача на відсутність її згоди на укладення договору позики як підстави для визнання недійсним зазначеного договору, оскільки згода подружжя вимагається у разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року, яким стягнуто кошти за договором позики, не встановлено, що оспорюваний договір було укладено в інтересах сім'ї. Зазначений факт позивач також підтверджує, оскільки в позовній заяві вказано, що про позику їй відомо не було. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2003 року в справі № 6-55цс13 та є обов'язковою для застосування (ст. 3607 ЦПК України). З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed