Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

19.06.2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивачі посилаються на те, що на праві приватної спільної сумісної власності їм належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видане Марківською районною державною адміністрацією від 29.04.2002 р. Право власності на квартиру зареєстровано в Районному бюро технічної інвентаризації Марківської районної ради народних депутатів від 01.07.2002 р. за № 18/2391. Відповідно Домової книги та довідки про склад сім`ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області № 1344 від 03.05.2019р., до складу сім`ї (зареєстрованих) входять всі позивачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , донька позивачки [PERSON] - [PERSON] та колишній її чоловік - [PERSON] Фактично в квартирі проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] проживає в м. Харків. Позивач [PERSON] перебувала в офіційному шлюбі з відповідачем [PERSON] з 15.10.2011 р. по 17.10.2017 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.10.2011 р. та рішенням Марківського районного суду Луганської області від 17.10.2017р. по справі № 417/4545/17. Відповідач за вищезазначеною адресою був зареєстрований 18.04.2013 року, але фактично не проживав. [PERSON] є громадянином Туреччини і тому лише декілька разів приїздив, щоб провідати доньку. Останній його візит відбувся в січні 2018 року. Його особисті речі в квартирі відсутні, він має інше постійне місце проживання, що свідчить про відсутність інтересу відповідача до вказаного житла. Інформацією про конкретну адресу відповідача місця проживання не володіють. Зазначені обставини підтверджуються також актом обстеження, складеним депутатом Марківської селищної ради по округу № 7 Борисенко В.В. від 22.04.2019 р. про не проживання відповідача в квартирі за вказаною адресою більше 1-го року. Реєстрація відповідача [PERSON] на даний час створює для них, як власників, певні труднощі, що пов`язані з реалізацією їх прав. Оскільки відповідач продовжує бути зареєстрованими у їхній квартирі, але фактично в ній не проживає понад встановлений законодавством однорічний термін, тим самим порушує їх права на власний розсуд розпоряджатись належним їм житлом, вони, як власники квартири в багатоквартирному житловому будинку, вправі вимагати усунення цих перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком для зняття його в подальшому з реєстраційного обліку. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.77,82, 83,84). Представник позивачів - адвокат Красноруцький О.М. в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.51). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, своїм правом на подачу відзиву не скористався, хоча був належним чином повідомлений про дату, місце та час судового засідання, про що свідчать оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України» на веб-сайті Марківського районного суду в розділі «Повідомлення про судове засідання або про виклик до суду осіб, яким неможливо здійснити надіслати кореспонденції», оскільки відповідач за зазначеною адресою не мешкає (а.с.90). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди представника позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 29.10.2019 року згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до протоколу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. В судовому засіданні судом було встановлено, що згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.10.2011 року [PERSON] та [PERSON] 15.10.2011 року уклали шлюб, який зареєстрований Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №544 (а.с.26). Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 17.10.2017 року по справі №417/4545/17, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №544 (а.с.27-28). Згідно Свідоцтва про право власності на житло, яке видане Марківською районною державною адміністрацією 29.04.2002 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.16). Право власності житло зареєстровано в Районному бюро технічної інвентаризації Марківської районної ради народних депутатів від 01.07.2002 р. за № 18/2391 (а.с.16 зворотна сторона). Відповідно Домової книги реєстрації громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] , за зазначеною адресою зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.19-23). Згідно Довідки про склад сім`ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області № 1344 від 03.05.2019р., до складу сім`ї (зареєстрованих) за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Фактично в квартирі проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] тимчасово не проживає, мешкає в м. Харків (а.с.24). Відповідно Акту обстеження від 22.04.2019 року, депутатом Марківської селищної ради Марківського району Луганської області по 7 виборчому округу Борисенко В.В. проведено обстеження домогосподарства громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Встановлено, що за даною адресою в Домовій книзі прописаний [PERSON] , який не проживає в даному помешканні з січня 2018 року. Вказані дані підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] , які також підписали даний Акт (а.с.25). Таким чином, в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачами та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном». Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.10.2011 року (а.с.26) та рішенням Марківського районного суду Луганської області від 17.10.2017 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу(а.с.27). Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивачі мають право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з січня 2018 року не проживає у вищевказаній квартирі позивачів, чим створює перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачами судових витрат підтверджується дублікатами квитанцій від 18.06.2019 про сплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved