Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

18 липня 2016 року позивач звернулася з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 вересня 2008 року її мати - [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, що було посвідчено Сьомою дніпропетровською нотаріальною конторою на земельну ділянку площею 0,061 га. Земельна ділянка успадковувалась від її померлого чоловіка - [PERSON], що володів цією земельною ділянкою на праві власності згідно державного акту № ДП 043132 від 12.06.2000р. З метою реалізації свого права на отримання Державного акту на право приватної власності на означену вище земельну ділянку, 25 червня 2014 року, мати уклала договір із ТОВ «БЮРО ОЦІНКИ» для виконання робіт із землеустрою з метою виготовлення технічної документації із землеустрою для встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за адресою м. Дніпропетровськ, обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Росинка-9». Після проведення робіт матірю було отримано витяг № НВ-1202105232014 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку із зазначенням всієї інформації по земельній ділянці, в. т.ч. із зазначенням її кадастрового номеру. Але отримати державний акт на право власності на земельну ділянку мати не змогла, так як вона померла 29.01.2015 року. Після смерті матері відкрилась спадщина. Позивач є спадкоємцем за законом. Після відкриття спадщини, позивач в установлений термін прийняла спадщину шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України. В травні 2016 року вона звернулась до державного нотаріуса [PERSON] Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері. 27 травня 2016 року державним нотаріусом було винесено Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії оскільки немає підтверджень про належність [PERSON] спадкового майна у вигляді земельної ділянки. Враховуючи наведене, просила суд визнати за нею - [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,061 га (кадастровий номер 1210100000:07:006:0348), розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, Обслуговуючий кооператив «Садівничого Товариства «Росинка-9», ділянка №16. 09 серпня 2016 року від представника відповідача надішли письмові заперечення в яких відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у звязку з тим, що позов предявлено до неналежного відповідача. В обґрунтування зазначено зазанчив, що як вбачається із позовної заяви, [PERSON], мати позивача, отримала витяг № НВ-1202105232014 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку із зазначенням всієї інформації по земельній ділянці, але у відповідності до норм діючого законодавства, за своє життя не отримала державний акт про право власності на земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, ОК «СТ» Росинка-9», діл. № 16. Вважають, що оскільки [PERSON] за своє життя не отримала державний акт на право власності на землю в порядку чинного законодавства на момент виникнення правовідносин, в неї не виникло права на земельну ділянку, а тому земельна ділянка вважається не успадкована і не може бути передана згідно ст. 1218, 1225 ЦК України. Також зазначено, що Дніпропетровська міська рада своїми діями не порушувала жодних прав позивача, тому вважають, що в цьому випадку відсутній спір про право, оскільки позивач не має жодних прав на відповідну земельну ділянку. Відповідно до державного акту серія ДП 043132 земельна ділянка, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, ОК «СТ» Росинка-9», ділянка № 16 була передана у приватну власність гр. [PERSON] Вказана земельна ділянка не відноситься до земель комунальної власності, так як була передана у приватну власність. Отже, Дніпропетровська міська рада є неналежним відповідачем по справі. Позовна заява та матеріали справи не містять доказів про звернення позивача до відповідача та обґрунтовану відмову відповідача, а також посилань на будь-які порушення, невизнання або оспорювання відповідачем передбачених законодавством прав чи законних інтересів позивача, тому вважають, що предмет спору між позивачем та Дніпропетровською міською радою відсутній. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити у повному обсязі. Проти розгляду справи за відсутності відповідача не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про те, що він позбавлений можливості прибути у судове засідання призначене на 25.08.2016 року у звязку з його зайнятістю у іншому судовому засіданні у іншому суді, просив визнати причини його неявки поважними. Однак, на підтвердження обставин зазначених у заяві, представник відповідача не надав суду жодного належного доказу, а тому суд визнає причини неявки представника неповажними та проводить розгляд справи за відсутності представника відповідача. Третя особа - державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії ІІ-КИ № 336591, яке видано Бабушкінським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська 27 січня 1976 року, позивач [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]) [PERSON] народилася 29 листопада 1975 року, актовий запис № 154, батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). 03 вересня 1994 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на «Слива», актовий запис № 1024, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ № 284234 від 03 вересня 1994 року (а.с.8). Судом встановлено, що мати позивача [PERSON] [PERSON], за життя, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка - [PERSON], який помер 12.05.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 30 вересня 2008 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 1-9621 (а.с.9). Як вбачається з вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 вересня 2008 року, спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з земельної ділянки, площею 0,061 га, для ведення садівництва, яка знаходиться на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Росинка-9», ділянка №16, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія ДП 043132, виданого 12.06.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6691, який був виданий на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу 12.06.2000 року за реєстраційним номером № 2819 (а.с.9). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ДП 043132, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за № 2819 від 12 червня 2000 року є власником земельної ділянки площею 0,061 гектарів, яка розташована на території: ділянка № 16 садове товариство «Росинка-9» Новоолександрівської сільської ради, зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6691 (а.с.10). Також, у даному державному акті на право приватної власності на землю зазначено, що згідно Постанови Верховної Ради України від 11.07.2001 року за № 2641-ІІІ «Про зміну меж міста Дніпропетровська Дніпропетровської області», рішення міської ради ІV скликання №54/31 «Про встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) межі м. Дніпропетровська», землі с/т «Росинка-9» передано в межі міста Дніпропетровська (а.с.10). Згідно довідки № 0450 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Обслуговуючий кооператив «Садівниче товариство «Росинка-9» знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, Красногвардійський район, вул. Василівська, буд.132-Д (а.с.27). Таким чином, враховуючи зміни меж міста Дніпропетровська, суд вважає встановленим той факт, що земельна ділянка № 16 площею 0,061 гектарів, яка розташована у садовому товаристві «Росинка-9», на теперішній час розташована на території Красногвардійського району м. Дніпропетровська. У ст. 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч .4 ст. 374 ЦК України, права та обов'язки суб'єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. 29 січня 2015 року мати позивача, [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 610056, виданого 02 лютого 2015 року виконавчим комітетом Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №09 (а.с 6). Відповідно до\~ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що складається з земельної ділянки, площею 0,061 га, для ведення садівництва, яка знаходиться, як було встановлено у судовому засіданні, на території Красногвардійського району м. Дінпропетровська, садове товариство «Росинка-9», ділянка №16. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. З матеріалів спадкової справи № 118/2016 встановлено, що після смерті спадкодавця з заявою про прийняття спадщини № 371 від 16.03.2016 року звернулася [PERSON], в якій зазначила, що 29 січня 2015 року померла її мати [PERSON], яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO], на день її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з: земельної ділянки на території с/т «Росинка», діл.16 Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.52). Таким чином позивач є таким, що прийняв спадщину у шестимісячний строк встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. В матеріалах спадкової справи № 118/2016 відсутня заяви інших спадкоємців про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття. Враховуючи наведені обставини судом встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги майна, що залишилося після смерті [PERSON], померлої 29 січня 2015 року, яка прийняла спадщину є позивач по справі, [PERSON]. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На виконання вимог Закону, 16 березня 2016 року позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: на земельну ділянку № 16 на території с/т «Росинка-9», м. Дніпропетровська, що підтверджується заявою № 822 від 27.05.2016 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 118/2016 (а.с.65). Відповідно до\~ст. 67 Закону України «Про нотаріат»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 травня 2016 року, виданої державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON], позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлої 29 січня 2015 року, оскільки спадкодавцем не було зареєстровано право власності на спадкове майно, а саме на ділянку №16 в садівничому товаристві «Росинка-9» м. Дніпропетровська (а.с.66). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.\~\~Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до\~ст. 1217 цього ж Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON], як спадкоємець за законом, від спадщини не відмовилася, прийняла її в установленому законом порядку у встановлений законом строк,\~\~а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] Щодо заперечень відповідача суд зазначає наступне. Відповідно до п. 10 ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: - цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; - свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Тобто, іншим правовстановлюючим документом у даному випадку є свідоцтво про право на спадщину за законом, яке [PERSON] отримала 30 вересня 2008 року, однак за життя не встигла його зареєструвати. Відповідно до\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначається як - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його виникнення, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Враховуючи, що на момент відкриття спадщини, спадкодавцю [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 вересня 2008 року, виданого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 1-9621, належало спадкове майно яке вона прийняла після смерті свого чоловіка [PERSON], у вигляді ділянки № 16, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, Обслуговуючий кооператив «Садівничого Товариства «Росинка-9», суд зазначає, що до складу спадкової маси увійшли майнові права на це нерухоме майно. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Посилання відповідача на те, що він є неналежним відповідачем по справі суд до уваги не приймає, оскільки згідно розяснень наведених у ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Враховуючи ті обставини, що позивач успадкував за законом право на нерухоме майно, у вигляді земельної ділянки площею 0,061 га (кадастровий номер 1210100000:07:006:0348), розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, Обслуговуючий кооператив «Садівничого Товариства «Росинка-9», ділянка №16, право на яку мав спадкодавець, та в установленому порядку не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, через те, що спадкодавець [PERSON] за життя не здійснила державної реєстрації своїх прав на нього, то успадковане право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Таким чином суд, повно, всебічно та безпосередньо дослідивши матеріал справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, а тому за позивачем слід визнати право власності у порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,061 га (кадастровий номер 1210100000:07:006:0348), розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, Обслуговуючий кооператив «Садівничого Товариства «Росинка-9», ділянка №16, що залишилася після смерті її матері [PERSON] На підставі ст.ст. 328, 373, 374, 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272, 1296, 1297 цивільного кодексу України, ст. 67 Законом України «Про нотаріат», ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та

Outcome: approved