Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

18 березня 2014 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку користування квартирою. (а.с. 3-5). 20 березня 2014 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку користування квартирою була залишена без руху та запропоновано позивачу в строк з дня отримання даної ухвали, усунути вказані недоліки шляхом сплати судового збору в повному обсязі. (а.с. 20) Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні посилались на те, що 17.07.1999 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який 20.09.2010 року за рішенням суду було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка на теперішній час проживає з батьками відповідачки. 07.03.2001 року за договором купівлі-продажу, позивач придбав квартиру [ADDRESS], яка належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Оригінали документів, підтверджуючі право власності на спірну квартиру до листопада 2011 року зберігались у спірній квартирі, після зазначеної дати відповідач забрала документи, тому на даний час позивач не має доступу до вказаних документів. Після розірвання шлюбу, між сторонами була досягнута домовленість щодо розділу майна подружжя, а саме про те, що питання про поділ квартири, сторони будуть вирішувати після досягнення донькою 12 річчя та переходу її в 7 клас навчальної школи. До цього періоду квартирою буде користуватись відповідачка, а позивач буде допомагати і сплачувати кошти за навчання доньки. З вересня 2013 року донька стала навчатися у 7 класі середньої школи № 1, позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією укласти нотаріальну посвідчену угоду про поділ майна, визначивши за кожним з них право власності на ? частину квартири, однак відповідач на ці пропозиції не відповіла. Оскільки після розірвання шлюбу між сторонами склався наступний порядок користування спірною квартирою, а саме відповідач користується житловою кімнатою 13, 2 кв.м., а позивач користується житловою кімнатою площею 19,1 кв.м., інші приміщення залишились в загальному користуванні, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду та просив суд поділити спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] право власності на ? частину вищезазначеної квартири. Крім того, позивач просив суд визначити порядок користування квартирою шляхом виділення у користування [PERSON] житлову кімнату площею 13,2 кв.м., а [PERSON] житлову кімнату 19,1 кв.м. (а.с. 3-5) У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі. (а.с. 79) Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала в частині поділу спільного сумісного майна подружжя, однак заперечувала в частині визначення порядку користування спірною квартирою, зазначивши, що донька проживає разом з нею, навчається в середній школі, тому просила суд виділити їй житлову кімнату площею 19,1 кв.м., оскільки площа житлової кімнати, яку позивач просить суд виділити відповідачу разом з донькою не передбачає проживання, навчання та нормальний розвиток дитини, тому позивач просила суд позовні вимоги задовольнити частково. (а.с. 79) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Встановлено, що з 17 липня 1999 року позивач та відповідач були одружені та 20 вересня 2010 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська зазначений шлюб був розірваний. Крім того, від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв та рішенням суду від 20.09.2010 року,наявними в матеріалах справи. (а.с. 8-9,14) Судом встановлено, що 07.03.2001 року позивач купив квартиру [ADDRESS], та складається з житлової площі - 32, 3 кв.м. та допоміжної площі - 22, 8 кв.м., а загальна площа квартири становить 55, 1 кв.м. Окрім цього, спірна квартира містить дві житлові кімнати: перша житлова кімнати - 13,2 кв.м., друга житлова кімнати - 19,1 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2001 року та копією технічного паспорту квартири від 22.03.2001 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 10-13) Також, судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2001 року, що підтверджується листом № 5493 від 23.05.2014 року, наявним в матеріалах справи. (а.с. 53) Встановлено, що 13 березня 2013 року позивач уклав та зареєстрував з [PERSON] шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 16.03.2013 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 15) Окрім цього, судом було встановлено, що 17.03.2014 року представник позивача зверталась до відповідача з листом, в якому пропонувала відповідачу укласти нотаріальну посвідчену угоду про поділ майна, визначивши за кожним право власності на ? частину квартири, а також укласти нотаріальну посвідчену угоду, якою встановити порядок користування квартирою шляхом виділення відповідачу житлової кімнати площею 13,2 кв.м., а позивачу житлової кімнати житловою площею 19,1 кв.м., що підтверджується копією листа від 17.03.2014 року та копією квитанції про поштове відправлення, наявними в матеріалах справи. (а.с. 16-17) Встановлено, що адресою [ADDRESS], станом на 19.06.2014 рік зареєстровано три особи, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою № 2223 від 19.06.2014 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 59) Крім того, судом встановлено, що позивач неодноразово здавав різним особам в тимчасове користування житлову кімнату площею 20,2 кв.м., яка знаходиться в квартирі [ADDRESS], що підтверджується договорами оренди квартири та додатками до договору оренди житлового приміщення, наявними в матеріалах справи. (а.с. 65-76) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Сімейного кодексу України та нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до змісту ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Вирішуючи вимоги позивача в частині поділу майна подружжя, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки дана квартира була набута позивачем за час шлюбу, а отже позивач та відповідач мають рівні права на володіння, користування і розпорядження квартирою, тому суд враховуючи вищезазначене вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності на ? частини квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Також, суд вирішуючи позовні вимоги в частині визначення порядку користування квартирою виходив з того, що суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Суд при вирішенні позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою враховуючи вимоги позивача, відповідно до яких позивач просить суд виділити у користування відповідачу житлову кімнату житловою площею 13,2 кв.м., а собі виділити житлову кімнату житловою площею 19,1 кв.м., приймає до уваги фактичні обставини справи відповідно до яких неповнолітня донька [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю, навчається у навчальному закладі, однак у зв'язку з розміром житлової кімнати, який складає 13,2 кв.м. у спірній квартирі, змушена проживати у батьків відповідача, оскільки площа кімнати та відсутність нормального природного освітлення у кімнаті не дозволяє дитини навчатися та проживати у житловій кімнаті площею 13,2 кв.м., тому суд беручи до уваги інтереси та місце проживання неповнолітньої дитини, а також інші обставини, враховуючи вимоги встановленні статтею 71 СК України, вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні цієї частини позовних вимог, однак вважає необхідним визначити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS], а саме виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 19,1 кв.м. (приміщення № 2), балкон площею 0,72 кв.м., а [PERSON] виділити у користування житлову кімнату площею 13,2 кв.м. (приміщення № 5). Окрім цього, враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним визначити загальний порядок користування іншими приміщеннями розташованими в квартирі [ADDRESS], а саме: кладовою 1,0 кв.м. (приміщення № 3), кладовою 1,0 кв.м. (приміщення № 4), коридором (приміщення № 1), кухнею (приміщення № 6), туалетом (приміщення № 7) та ванною (приміщення № 8). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed