Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

18 квітня 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнення позову, послалась на те, що з 19 липня 1997 року по 14 травня 2007 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого має дитину - дочку [PERSON], [INFO]. З 2000 року сторони проживають окремо, а спільна дитина сторін мешкає разом з позивачем та її матір'ю, перебуває на повному утриманні позивача. Вказуючи, що відповідач лише декілька разів протягом двох-трьох років бачиться з дитиною, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її матеріальне забезпечення та навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання нею освіти, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно спільної дитини сторін, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов. При цьому в ході судового засідання пояснила, що відповідач дійсно надсилав кошти позивачу на їх дитину, однак позивач їх перестала приймати та почала відсилати назад відповідачу, оскільки вважає розмір такої матеріальної допомоги образливим для себе. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав його необґрунтованості та безпідставності, надав письмові заперечення та пояснив, що він від дочки, участі у її утриманні та вихованні не відмовляється, не відмовлявся і ніколи цього не зробить, бажає зустрічатися з дитиною і періодично це робить, дзвонить дитині, однак можливості зустрічатись частіше не має змоги, оскільки цьому перешкоджає сама позивач, яка настроює дитину проти нього, забороняє зустрічі, не приймає кошти, які відповідач регулярно надсилав. З 2009 року відповідач захворів, є інвалідом ІІІ групи, змушений періодично обстежуватись в лікарні м. Києва, єдиним джерелом його доходу є відповідна пенсія, а розмір доходу відповідача не дозволяв йому надсилати на утримання дитини більше коштів, ніж відповідач фактично надсилав, поки позивач не перестала приймати такі кошти (а.с.36-37). Крім того, в судовому засіданні відповідач зазначив, що наразі зустрічається з дочкою за місцем її навчання, але без відома позивача, допомагає дитині - надавав їй кошти на день народження. Представник третьої особи позовні вимог підтримала, просила їх задовольнити, вважаючи позбавлення батьківських прав доцільним. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала, пославшись на відсутність достатніх законних підстав для задоволення позову. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку та підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони до 24 травня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO] (а.с.3, 4). З 2000 року сторони мешкають окремо, а спільна дитина сторін з того ж і до теперішнього часу проживає разом з позивачем та бабусею, які займаються її вихованням, дбають про її освіту, фізичний, інтелектуальний, культурний і соціальний розвиток. Позивач забезпечує дитину матеріально, отримуючи достатній для цього дохід за місцем своєї постійної роботи. (а.с.6-8, 12-16) Разом з тим, судом з наданих відповідачем доказів (а.с.21-35), а також з пояснень обох сторін в судовому засіданні у відповідності до ст.61 ч.1 ЦПК України встановлено, що після початку окремого проживання сторін з 2000 року відповідач періодично зустрічався з донькою, брав участь у її вихованні, надавав посильну матеріальну допомогу, а після розірвання шлюбу сторін в 2007 році відповідач протягом 2007-2008 років став періодично надсилати позивачу на утримання їх дочки кошти щомісячними платежами в розмірі 150-300 гривень, однак позивач згодом від таких коштів відмовилась, стала повертати такі поштові перекази відповідачу, мотивуючи такий свій вчинок в судовому засіданні образливим розміром цієї допомоги відповідача, а також наявністю у позивача можливості утримувати дочку самостійно. Задля стягнення з відповідача аліментів позивач до суду не зверталась. Крім того, позивач не заперечувала в судовому засіданні проти достовірності тверджень відповідача про те, що останній і на сьогоднішній час зустрічається з їх спільною дочкою, цікавлячись тим самим життям своєї дитини. Також судом встановлено, що відповідач з жовтня 2009 року хворіє на саркоїдоз, є інвалідом ІІІ групи, не працює, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Дніпропетровська, отримуючи відповідну пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, розмір якої станом на серпень 2013 року склав 894 гривні та є основним джерелом доходу відповідача (а.с.38-39, 41-42). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України та Законом України «Про охорону дитинства». Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.150 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Нормою ст.164 ч.1 п.2 СК України встановлено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, в тому числі, один із батьків. Згідно ст.7 ч.8 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, питання про його застосування має вирішуватись, зокрема, з урахуванням ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує/неналежно виконує свої батьківські обов'язки з незалежних від неї причин (скрутне матеріальне становище батька за умови об'єктивної неможливості його поліпшити, зокрема внаслідок стану свого здоров'я; створення перешкод другим з батьків у спілкуванні з дитиною, участі у її вихованні тощо). Крім того, слід враховувати, що позбавлення батьківських прав є не тільки заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини, а в першу чергу - засобом захисту прав дитини. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні під час розгляду даної справи, відповідач ніколи не відмовлявся і не відмовляється від своєї дитини та від своїх обов'язків щодо утримання та виховання дочки. Протягом всього часу свого окремого проживання з дитиною та до теперішнього часу відповідач, виходячи з рівня свого майнового стану та стану здоров'я, докладав зусиль для належного матеріального утримання дитини, її розвиту та виховання, періодично надсилаючи поштовим зв'язком кошти позивачу на утримання дитини до моменту, коли сама позивач відмовилась від отримання таких коштів, а також зустрічаючись та спілкуючись з дитиною. За таких обставин, враховуючи, що доводи позивача на обґрунтування позову щодо ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню спільної дитини сторін, її матеріального утримання, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, навпаки, судом встановлено небажання самого позивача щоб відповідач здійснював можливі для нього дії щодо участі в утриманні та вихованні дитини, враховуючи в першу чергу інтереси та права самої дитини, захисту яких ніяким чином не буде сприяти задоволення позову, суд приходить до висновку, що позовні вимог фактично є недоведеними та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. При цьому, відмовляючи у позові, суд виходив з того, що за змістом наведених вище норм закону та правових висновків, незадовільний з точки зору позивача рівень/ступінь участі відповідача в матеріальному утриманні та вихованні спільної дитини сторін, враховуючи, що такий ступінь участі відповідача зумовлений виключно рівнем його матеріального забезпечення, станом здоров'я, в жодному разі не може бути підставою позбавлення його батьківських прав. Окрім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд на підставі ст.19 ч.6 СК України не приймає до уваги наданий третьою особою висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача з підстав недостатньої обґрунтованості такого висновку - він ґрунтується на твердженні про фактичне беззаперечне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, хоча під час розгляду справи така обставина, як зазначалось вище, була спростована. З урахуванням на результат вирішення справи та положення ст.88 ЦПК України, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed