Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

18 вересня 2017 року [PERSON] звернулася з позовом до Старовижівської селищної ради Волинської області третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Старовижівське виробниче управління житлово-комунального господарства, про визнання права власності на складське приміщення загальною площею 302, 1 кв. м. по [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20 березня 2008 року вона придбала у Старовижівського ВУЖКГ будівельні матеріали бетонної ємності 700 куб. метрів незавершеного будівництва картоплепереробного заводу. Рішенням Старовижівської селищної ради від 30 квітня 2009 року позивачу надано дозвіл на реконструкцію викупленого нерухомого майна, а 30 червня 2010 року отримала в оренду земельну ділянку, площею 0, 23 га для реконструкції нерухомого майна. 03 серпня 2016 року декларацією, зареєстрованою в інспекції ДАБК у Волинській області, визначено вважати закінчений будівництвом об'єкт у вигляді складського приміщення готовим до експлуатації, однак державним реєстратором прав на нерухоме майно ЦНАПу Старовижівської РДА 21 жовтня 2016 року відмовлено у державній реєстрації права власності, у зв'язку з недотримання форми посвідчення договору. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених у ньому, просили позов задовольнити. Представник Старовижівської селищної ради Волинської області позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечив. Також пояснив, що згідно з акту прийому-передачі від 01 лютого 2001 року бетонна ємність передана Старовижівською селищною радою Старовижівському ВУЖКГ як об'єкт незавершеного будівництва. Відповідно до положень Статуту Старовижівського ВУЖКГ, який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу, підприємство мало право будь-яким чином відчужувати будинки, споруди, транспортні засоби. Крім цього зазначив, що рішенням Старовижівської селищної ради громадянці [PERSON] надано земельну ділянку під даним об'єктом нерухомого майна, про що укладено відповідний договір. Представник третьої особи Хавень В.І. в судовому засіданні пояснив, що на момент укладення договору купівлі-продажу в березні 2008 року він не працював начальником Старовижівського ВУЖКГ, знає про укладення такого договору, зазначив, що заперечень проти задоволення позову не має. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], який пояснив суду, що в березні 2008 року він, як начальник Старовижівського ВУЖКГ укладав договір купівлі-продажу за [PERSON] Свідок вказав, що договір було виконано в повному обємі, зокрема суму коштів, яка визначено у договорі, [PERSON] оплатила, при цьому свідок зазначив, що ці кошти були спрямовані на погашення заборгованості по заробітній платі працівників ВУЖКГ. Крім цього свідок пояснив, що у 2001 році, в тому числі і спірне майно, актом прийому- передачі, на виконання рішення Старовижівської селищної ради Волинської області № 13/4 від 26 грудня 2000 року, було передано на баланс Старовижівського ВУЖКГ. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши та оцінивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позов підставний та підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Вимогами статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах та підписаний сторонами. Статтею 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Судом, з матеріалів справи встановлені такі обставини. Згідно з актом прийому- передачі незавершеним будівництвом об'єктів та мереж інженерного забезпечення житилового фонду з невстановленим обладнанням, що належали Старовижівському заводу картоплепродуктів (аркуш справи 135), на виконання рішення Старовижівської селищної ради Волинської області № 13/4 від 26 грудня 2000 року, було передано на баланс Старовижівського ВУЖКГ, в тому числі і бетонну ємність, об'ємом 700 м3. За договором упівлі-продажу від 20 березня 2008 року встановлено, що [PERSON] придбала у Старовижівського ВУЖКГ будівельні матеріали, а саме: бетонну ємкість ємністю 700 м3 незавершеного будівництва картопле переробного заводу, в кількості 1 штука (аркуш справи 5-6). Рішенням Виконавчого комітету Старовижівської селищної ради Волинської області від 30 квітня 2009 року № 63, на підставі заяви [PERSON] про дозвіл для реконструкції викупленої бетонної ємкості незавершеної будівництвом під складське приміщення в [ADDRESS], позивачці надано право та зобов'язано розробити проектно-кошторисну документацію, отримати дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт та закінчений об'єкт представити державній приймальній комісії (аркуш справи 13). Рішенням Виконавчого комітету Старовижівської селищної ради Волинської області від 30 квітня 2009 року № 74, [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для реконструкції викупленої гідроспоруди під складське приміщення в [ADDRESS] (аркуш справи 13). На підставі договору оренди земельної ділянки від 30 червня 2010 року, [PERSON] прийняла у строкове платне володіння і користування земельну ділянку, для реконструкції викупленої бетонної ємкості незавершеної будівництвом під складське приміщення в [ADDRESS] до 10 березня 2035 року (аркуш справи 7-10). Договір зареєстровано Старовижівським РВ ВРФ ДП «Центром державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах». Таким чином судом встановлено, що позивач в установленому законом порядку здійснила реконструкцію викупленої бетонної ємкості незавершеної будівництвом під складське приміщення в [ADDRESS], однак їй відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, через відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, про що державним реєстратором винесене відповідне рішення (аркуш справи 107) Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з копій декларації про початок виконання будівельних робіт (аркуш справи 14 - 20), робочого проекту для реконструкції бетонних ємкостей під складське приміщення (аркуш справи 27 - 29, 32 - 95), технічного паспорту на складське приміщення (аркуш справи 96 - 100), зведеного кошторису вартості будівництва (аркуш справи 102 - 106), декларації про готовність об'єкта до експлуатації (аркуш справи 21 - 26), встановлено, що на виконання рішень Виконавчого комітету Старовижівської селищної ради Волинської області від 30 квітня 2009 року № № 63, 74, позивачем отримано усі необхідні дозволи для добудови складського приміщення, розроблено проект та здійснено реконструкцію. В судовому засіданні представник Старовижівської селищної ради Волинської області позовні вимоги визнав в повному обсязі. Дані обставини, в силу вимог статті 174 ЦПК України, серед інших, є підставою для задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу придбала об'єкт незавершеного будівництва, яким користується й наданий час, нотаріально договір не посвідчено, однак сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується відповідними письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, а тому у є всі законні підстави для визнання за нею права власності на це майно. Враховуючи зазначені вище обставини справи та правові норми, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність визнання за позивачем [PERSON] права власності на складське приміщення загальною площею 302, 1 кв. м. по [ADDRESS].

Outcome: approved