Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

18.03.2020 року, [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] , звернувся з позовом до [PERSON] , яка зареєстрована по [ADDRESS] , в якому просить визначити з ним місце проживання [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначив, що перебував у шлюбі з відповідачем по справі, шлюб на даний час розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що з відповідачкою на даний час спільно не проживають, вона створила нову сім`ю (проживає з іншим чоловіком), а син проживає в іншій квартирі з старшим повнолітнім сином. [PERSON] часто залишається один у квартирі, так як відповідачка полишила його на піклування старшого сина. Через відсутність батьківського контролю у нього погіршились результати навчання в школі та поведінка. Позивач має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи характеризується позитивно, добре відноситься до дітей. За таких умов дитині буде краще з позивачем. Відповідач не погоджується на проживання сина з позивачем. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зазначив, що мати не спроможна забезпечити належне виховання дитини. Представник третьої особи зазначила, що не заперечує щодо проживання дитини з батьком. Відповідач надала заяву про розгляд справи без її участі, у зв`язку з неможливістю бути присутньою в судовому засіданні, позов визнає. Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідача, оскільки воно не порушує інтереси сторін чи інших осіб і не суперечить вимогам закону, та приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Овруцького районного суду Житомирської області по справі №286/2672/17 від 02 лютого 2018 року. Від спільного проживання мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 липня 2006 року (а.с.5,16). Після припинення спільного проживання сторін, син залишився проживати з матір`ю. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідності ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Дитина - [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що хоче проживати з батьком, проживав з старшим братом в м. Києві, окремо від матері, оскільки остання проживала з іншим чоловіком. Крім того, пояснив, що зі співмешканкою батька та її сином має добрі стосунки. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно характеристики [PERSON] , [INFO] , [PERSON] на даний момент проживає в [ADDRESS] , навчається у СЗШ №222 з шостого класу. Навчається не в повну міру своїх сил, потребує постійного контролю, виявляє недостатньо сформовані основні навчальні вміння та навички, низьку успішність з основних навчальних дисциплін. Домашнє завдання [PERSON] виконує не завжди, часто хворіє, має пропуски навчальних занять з неповажних причин, має порушення дисципліни, випадки прогулу уроків. Дитина має проблеми з зором, але окулярів не носить. Мама [PERSON] підтримує зв`язок з класним керівником, але переважно в телефонному режимі, на зауваження щодо поведінки сина реагує адекватно, однак спостерігається недостатній позитивний влив на дитину, слабкий батьківський контроль за навчанням та поведінкою сина. Позивач має постійне місце роботи та сталий дохід, що видно з копії витягу із наказу від 18.10.2017 року №828 управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області та довідки від 17.02.2020 року про заробітну плату та інші прибутки за 01.02.2019 року по 31.01.2020 року. За своїм місцем роботи [PERSON] зарекомендував себе як здібний і старанний робітник, професійно грамотний, за характером спокійний, в спілкуванні витриманий, морально стійкий (а.с.10,11,12). Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно акту обстеження умов проживання сім`ї від 05 березня 2020 року та висновку про доцільність проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , проведено обстеження умов проживання та виховання дітей в сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Вказана сім`я складається з трьох чоловік - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (син [PERSON] ). Квартира складається з трьох кімнат, санітарний стан житла відповідає санітарно-гігієнічним нормам. [PERSON] до членів сім`ї ставиться з повагою та любов`ю, з сусідами підтримує добросусідські відносини, має постійне місце роботи. [PERSON] спроможний надати дитині належний рівень виховання, має достатній дохід та належні житлово-побутові умови (а.с.16). В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначаються за згодою батьків, яка досягла 10 років за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначаться нею самою. Враховуючи вік дитини, яка є малолітньою та відсутність виключних обставин, які б указували на неможливість проживання дитини окремо від позивача, передбачені законом обставини, які підтверджені належними доказами і мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, а саме наявність у батька необхідних житлових умов для проживання дитини, його ставлення до батьківських обов`язків, визнання позову відповідачем та думку дитини, суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved