Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

18 травня 2018 року позивачка звернулася до Іллічівського районного суду м. Маріуполя з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначивши, що 14.08.2004 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем в Маріупольському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 448. Від шлюбу мають дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З січня 2018 року вони однією сім'єю з відповідачем не проживають, їх сімейні стосунки були припинені. Сім'ю зберегти неможливо. Просила розірвати шлюб. До судового засідання позивачка не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити, після розірвання шлюбу просила присвоїти прізвище «[PERSON]». Відповідач до судового засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із статті 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Судом встановлено, що 14.08.2004 року між позивачкою та [PERSON] у Маріупольському міському відділі реєстрації атків цивільного стану Донецького обласного управління юстиції було укладено шлюб, про що було зроблено актовий запис № 448, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [INFO] року народилась [PERSON], а [INFO] року [PERSON], батьками яких є сторони по справі, що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER],актовий запис № 09, та серії [NUMBER] актовий запис № 35. Ухвалою суду від 02.07.2018 року сторонам було визначено строк на примирення в шість місяців, який до позитивних наслідків не привів. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному конкретному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved