Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

19 листопада 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася [PERSON] із вищевказаною заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території. Заява обґрунтована тим, що вона з 10 лютого 2001 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON], [INFO]. Вказувала, що 16 листопада 2014 року її чоловік, [PERSON], помер від цирозу печінки на території міста Сімферополь Автономної Республіки Крим. 18 листопада 2014 року Відділом запису актів громадського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління запису актів громадського стану уряду Севастополя [PERSON] Федерації, їй було видано свідоцтво-довідку про смерть №І-КМ №501696. Зазначала, що 18 листопада 2014 року, з метою транспортування тіла її померлого чоловіка для поховання в місто [PERSON] Ріг, нею були отримані довідки №1086, №1087, №1088 КЗ «Севастопольського міського бюро судово-медичної експертизи» та довідку №284 Головного державного санітарного лікаря м. Сімферополя, щодо підтвердження причин смерті, відсутності сторонніх предметів в трупі та його бальзамування. Посилалася на ті обставини, що 19 листопада 2014 року її чоловіка було поховано на кладовищі «Західне» Саксаганського району міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою №575 від 06 листопада 2015 року КП «Ритуал Сервіс Плюс». Проте, 05 жовтня 2015 року Дзержинським районним відділом в м. Кривий Ріг Головного правління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області їй було відмовлено в знятті з реєстраційного обліку її померлого чоловіка у звязку із смертю, оскільки згідно ч.2 та ч.3 ст.9 набраного чинності Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, відповідно, будь-який акт (рішення, документ), виданий органом та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків. В звязку з чим, свідоцтво про смерть видане мені Відділом запису актів громадського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління запису актів громадського стану уряду Севастополя [PERSON] Федерації, не є чинним. Вказувала, що оскільки лікарське свідоцтво про смерть форми 106/о, вона не може отримати у медичному закладі м. Сімферополя, оскільки територія Автономної Республіки Крим тимчасово окупована та форма цього бланку, яка затверджена наказом Міністерства хорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року, на теперішній час не використовується, а отримане медичне свідоцтво про смерть [PERSON] Федерації не може бути використане нею для реєстрації смерті на території України, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного просила заяву задовольнити, та винести рішення, яким встановити факт смерті [PERSON], [INFO], місце народження: місто Кривий Ріг Дніпропетровської області, місце смерті: місто Сімферополь Автономної республіки Крим, яка настала 16 листопада 2014 року. Присутня у судовому засіданні заявниця [PERSON] надала пояснення по суті справи, заяву підтримала у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у ній, просила суд її задовольнити. Представник зацікавленої особи, - Дзержинський районний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заяви не заперечував. Представник зацікавленої особи, - Дзержинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заяви не заперечував. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представників зацікавлених осіб, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення заявника, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, зі змісту ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Згідно п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. З письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. Так, з копії свідоцтва про одруження №117854, виданого 10 лютого 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.5), вбачається, що заявниця [PERSON] (а.с.4), перебувала у зареєстрованому шлюбі із громадянином України, - [PERSON], [INFO]. 16 листопада 2014 року чоловік заявниці, - [PERSON], помер від цирозу печінки на території міста Сімферополь Автономної Республіки Крим (а.с.6, 7). 18 листопада 2014 року Відділом запису актів громадського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління запису актів громадського стану уряду Севастополя [PERSON] Федерації було видано свідоцтво про смерть №І-КМ №501696 (а.с.8, 9). 18 листопада 2014 року, з метою транспортування тіла померлого чоловіка заявниці для поховання в місто [PERSON] Ріг, нею були отримані довідки №1086 (а.с.10), №1087 (а.с.11), №1088 (а.с.12) КЗ «Севастопольського міського бюро судово-медичної експертизи» та довідку №284 (а.с.13) Головного державного санітарного лікаря м. Сімферополя, щодо підтвердження причин смерті, відсутності сторонніх предметів в трупі та його бальзамування. 19 листопада 2014 року чоловіка заявниці було поховано на кладовищі «Західне» Саксаганського району міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою №575 від 06 листопада 2015 року КП «Ритуал Сервіс Плюс» (а.с.14). 05 жовтня 2015 року Дзержинським районним відділом в м. Кривий Ріг Головного правління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області заявниці було відмовлено в знятті з реєстраційного обліку її померлого чоловіка у звязку із смертю, оскільки згідно ч.2 та ч.3 ст.9 набраного чинності Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, відповідно, будь-який акт (рішення, документ), виданий органом та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків. В звязку з чим, свідоцтво про смерть видане мені Відділом запису актів громадського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління запису актів громадського стану уряду Севастополя [PERSON] Федерації, не є чинним (а.с.15). Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Статтею 18 зазначеного вище закону передбачено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Пунктом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Як встановлено, лікарське свідоцтво про смерть форми 106/о, заявник не може отримати у медичному закладі м. Сімферополя, оскільки територія Автономної Республіки Крим тимчасово окупована та форма цього бланку, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року, на теперішній час не використовується, а отримане медичне свідоцтво про смерть за формою затвердженою Міністерством охорони здоров'я та соціального розвитку [PERSON] Федерації не може бути використане заявником для реєстрації смерті на території України. Відповідно до ст.234 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення доля охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав або підтвердження чи відсутність неоспорюваних прав. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. На підставі п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Таким чином, судом встановлено, що вимоги [PERSON] обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: approved