Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

18.11.2021 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради до [PERSON] про стягнення зайво нарахованих коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок подання відповідачкою недостовірних відомостей щодо зареєстрованих осіб у домогосподарстві за адресою [ADDRESS] , а саме щодо свого сина [PERSON] , позивачем було нараховано та надмірно виплачену субсидію у розмірі 55814,60 грн. за період з жовтня 2015 року по квітень 2020 року. Оскільки відповідачка у добровільному порядку відмовляється повернути отримані кошти, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом. 06.12.2021 відповідачка [PERSON] надала до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що на час подання заяви про надання заяви про надання субсидії на сплату за спожиту електроенергію вона особисто у Ярівській селищній раді уточнювала зареєстрованих осіб за місцем її мешкання, де отримала відповідь про двох зареєстрованих осіб: її та її чоловіка, що також підтверджується відповідними довідками наданими позивачу. ЇЇ син [PERSON] хоча і зареєстрований за зазначеною адресою, але фактично з 2007 року мешкає за іншою адресою, що підтверджується довідками селищної ради за місцем мешкання сина по [ADDRESS] , та актом складеним сусідами відповідачки про не проживання останнього. А тому, у відповідачки відсутній умисел щодо надання неправдивої інформації для призначення житлової субсидії. Також, відповідач звертає увагу суду на той факт, що допущені розбіжності у довідках про склад сім 'ї виникли не з вини відповідача, не впливають на розмір житлової субсидії, так як вона розраховується відповідно до кількості зареєстрованих житловому приміщенні осіб, які фактично проживають в ньому. Також, відповідачкою подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки нібито заборгованість утворилася з жовтня 2015 року, то строк позовної давності сплив по зобов`язанню починаючи з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року. 07.12.2021 у судове засідання представник позивача не з`явився, письмово у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. У судовому засіданні 07.12.2021 відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, обставини зазначені у відзиві підтримала та додатково пояснила, що посадові особи УСЗН жодним чином не виконали дії щодо отримання відомостей, необхідних для призначення житлової субсидії відповідачеві. Заслухавши пояснення відповідачки, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне. Фактичні обставини, встановлені судом. 19.10.2015 [PERSON] звернулась до Управління праці та соціального захисту населення із заявою про призначення житлової субсидії, у зв`язку із чим подала Декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, в якій вказала осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні, а саме: [PERSON] та [PERSON] (чоловік). На підставі заяви від 19.10.2015 [PERSON] відповідно до рішень управління соціального захисту населення було призначено субсидію з жовтня 2015 року в розмірах передбачених законодавчими актами. В подальшому субсидія нараховувалась автоматично, без звернення заявника на підставі п.14 положення. Згідно довідок від 24.12.2015 № 1658, від 24.10.2016 № 2017 від 12.06.2017 № 919 виданих виконавчим комітетом Лимаснької міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи: [PERSON] , [INFO] (заявник), [PERSON] , [INFO] (чоловік). 04.09.2017 [PERSON] повторно звернулась до Управління із заявою про призначення субсидії та декларацію про доходи і вират осіб. В п.3 розділу 1 декларації заявниця вказує дві зареєстровані особи за адресою [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO] (заявник), [PERSON] , [INFO] (чоловік). По квітень 2020 року субсидія нараховувалась без додатквого звернення, в автоматичному режимі, згідно довідок від 04.09.2017 № 1262, від 14.05.2018 № 734, від 25.10.2018 № 1232, від 29.07.2019 № 885, виданих виконавчим комітетом Лимаснької міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи: [PERSON] , [INFO] (заявник), [PERSON] , [INFO] (чоловік). Згідно довідки від 29.05.2020 виданої віддлом надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради про склад зареєстрованих осіб за адресою [ADDRESS] , зареєстровано три особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за вказаною адресою з 1997 року. Відповідно до Витягу з протоколу № 28 засідання комісії з розгляду питань про призначені всіх видів соціальної допомоги в окремих випадках від 05.11.2020 вирішила припинити надання житлової субсидії, [PERSON] та повернути кошти. Позивач звертався до відповідача, з повідомленням про те, що в ході перевірки справи було встановлено факт недостовірних даних у зв`язку із чим надмірно виплачена житлова субсидія з жовтня 2015 року по квітень 2020 року у розмірі 55814,60 грн. підлягає поверненню на рахунок УСЗН Лиманської міської ради, про свідчать листи від 13.11.2020, 13.02.2021.Позивач направив відповідачу листи з вимогою повернути надмірно перераховані кошти, яка відповідачем задоволені не були. Нормативно-правове обґрунтування. За змістом положень Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» з метою реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, встановлених Конституцією України, забезпечення потреб людини в матеріальних благах і послугах, держава гарантує забезпечення основних потреб громадян на рівні встановлених законом державних соціальних стандартів і нормативі, а також надає певній категорії громадян пільги і субсидії, зокрема, у сфері житлово-комунального обслуговування (ст. 1, 2, 9). Умови призначення та порядок надання громадянам щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг визначається Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скріпленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива (далі - Положення), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива». Пунктами 2, 7, 12, 13, 14 Положення (в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин) вбачається, що право на отримання адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, а також субсидії готівкою на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива поширюється на громадян, які проживають у житлових приміщеннях (будинках) державного та громадського житлового фонду, в тому числі, у гуртожитках, - на оплату користування житлом; приватного житлового фонду та фонду житлово-будівельних (житлових) кооперативів - на оплату утримання житла; житлового фонду незалежно від форм власності - на оплату комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива. Субсидія розраховується, виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб (осіб, які фактично проживають), яким нараховується плата за житлово-комунальні послуги, у тому числі осіб, призваних на строкову військову службу. Кількість зазначених осіб та їх соціальний статус визначається на початок місяця, в якому надійшло звернення за призначенням субсидії, а у разі повторного призначення субсидії на наступний період - на початок місяця, з якого призначається субсидія. Субсидія для відшкодування витрат на оплату жилого-комунальних послуг призначається на основі середньомісячного сукупного доходу осіб, зазначених у пункті 7 цього Положення. Для призначення субсидії громадянин, особа якого посвідчується паспортом або іншим документом, подає органу праці та соціального захисту населення заяву про призначення житлової субсидії та декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, за встановленими формами. Після закінчення строку отримання субсидії структурні підрозділи з питань соціального захисту населення здійснюють розрахунок субсидії на наступний період (12 місяців, календарний рік) для домогосподарств, які отримували субсидію у попередньому відповідному періоді. Для цього структурні підрозділи з питань соціального захисту населення збирають необхідну інформацію у порядку, передбаченому пунктом 13 Положення, без звернення громадянина і протягом десяти днів після отримання зазначеної інформації приймають рішення щодо призначення (не призначення) субсидії та письмово інформують про прийняте рішення громадян, які зверталися. На підставі заяви [PERSON] та декларації про доходи і витрати їй було призначено житлову субсидію з жовтня 2015 року. Управління соціального захисту населення вказує, що призначення житлової субсидії на наступні періоди Управлінням здійснювалися автоматично. 27 квітня 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 329 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанову Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1022», якою Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 викладено в новій редакції. При цьому пунктом 2 постанови № 329 установлено, що з 01 травня 2018 року призначення житлової субсидії здійснюється лише після подання нових заяв і декларації, якщо у складі домогосподарства є, зокрема особи, члени сім`ї яких не зареєстровані за адресою домогосподарства. Тобто, з 01 травня 2018 року змінилися умови надання житлової субсидії, якими визначено, що призначення житлової субсидії здійснюється з урахуванням всіх зареєстрованих осіб та членів їх сімей, навіть якщо вони зареєстровані за іншими адресами. За розрахунком Управління соціального захисту населення розмір переплати бюджетних коштів з жовтня 2015 по квітень 2020 року складає 55814,60 грн. Сума надмірно перерахованої (виплаченої) субсидії є майном, збереженим без достатньої правової підстави, а тому на правовідносини з повернення цієї суми поширюються приписи глави 83 ЦК України. У разі коли громадянин добровільно не повернув надміру перераховану (виплачену) суму субсидії, питання про її стягнення органи, що призначають субсидії, вирішують у судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Висновки суду за результатами розгляду справи. Законодавець пов`язує повернення надмірно отриманих коштів наданих у вигляді житлової субсидії саме з недобросовісністю набувача, яку має довести позивач. Оскільки при вирішенні спору було встановлено, що позивач (платник грошових коштів) не довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів), а тому немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення надмірно отриманих коштів у вигляді житлової субсидії. Суд зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Європейський суд з прав людини вказує, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, від 20 жовтня 2011 року). Разом з тим, Європейський суд з прав людини зазначає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, від 02 грудня 2011 року). Враховуючи встановлені у справі обставини, соціальний статус сім`ї відповідача, відсутність умислу щодо навмисного подання інформації про меншу кількість зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача, суд дійшов висновку, що примусове повернення надмірно отриманих коштів у вигляді житлової субсидії у сумі 55814,60 грн., може призвести до покладення на відповідача надмірного тягаря. Разом з тим, наявність чи відсутність у поданих документах відомостей про інших осіб, які зареєстровані в будинку, але проживають окремо, жодним чином не впливає на призначення і розмір субсидії. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, оцінюючи всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності. Згідно з положеннями статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, за змістом названих норм позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed