Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

18 вересня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до державного нотаріуса П'ятої дніпровської державної нотаріальної контори Рівної О.В., Дніпровської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON], якому за життя належав будинок [ADDRESS]. Позивачка прийняла спадщину після смерті батька, проте нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правоустановчих документів на будинок. Викладене стало причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання за нею права власності на вказане майно у порядку спадкування за законом після смерті батька (а.с.а.с. 1 - 8, 23, 27 - 34). 06 березня 2019 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті (а.с. 90). Представник позивачки у судовому засіданні підтримав заявлений позов, пояснивши, що, незважаючи на відсутність у позивачки правоустановчих документів, її батько був законним власником спадкового будинку, оскільки його було побудовано до 05.08.1992 року. Представниця Дніпровської міської ради у суді заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що Дніпровська міська рада не порушувала права та охоронювані законом інтереси позивачки. Державний нотаріус П'ятої дніпровської державної нотаріальної контори Рівна О.В. до суду не з'явилася, звернувшись із заявами про розгляд справи за її відсутності (а.с.а.с. 65, 84). 05 грудня 2018 року Дніпровська міська рада подала відзив на позов, у якому виклала доводи, аналогічні доводам, викладеним у судовому засіданні (а.с.а.с. 42 - 46). 17 грудня 2018 року позивачка подала відповідь на відзив, у якій виклала доводи, аналогічні доводам, викладеним у судовому засіданні (а.с.а.с. 58 - 60). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка доводиться дочкою [PERSON] (а.с. 11). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 10). За життя - 1961 року, [PERSON] побудував будинок [ADDRESS] (а.с.а.с. 12 - 19). 11 березня 2003 року позивачка звернулася до П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 67-звор.). 13 листопада 2015 року державний нотаріус П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівна О.В. своєю постановою відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] через відсутність правоустановчих документів на спадкове майно (а.с. 72-звор.). Відповідно до частин першої, другої статті 524 Цивільного кодексу України 1963 року (далі - ЦК 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Ураховуючи зміст приведених норм, суд доходить висновку про те, що після смерті [PERSON] залишився один спадкоємець його майна - позивачка. У відповідності зі статтею 548, частинами першою, другою статті 549 ЦК 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначена в цій статті дія повинна бути вчинена протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачка після смерті [PERSON] фактично вступила у володіння спадковим майном, мешкаючи у спадковому будинку, отже, у розумінні приведеної норми, прийняла спадщину. За правилами, встановленими пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Аналізуючи факти, встановлені у судовому засіданні в їх сукупності, співвідношуючи їх зі змістом приведених норм, суд вважає, що заявлений у справі позов підлягає задоволенню, оскільки позивачка є спадкоємцем першої черги і єдина прийняла спадкове майно після смерті [PERSON] При цьому суд вважає, що вказане вище домоволодіння безумовно входить до спадкової маси з огляду на таке. За приписами ЦК 1963 року спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК 1963 року. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Статтею 86 ЦК 1963 року визначено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований 1962 року. 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За змістом статті 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Відповідно до пункту 2 Постанови земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 18.12.2013 року №36475629 (справа №6-137цс13), яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України підлягає урахуванню судом.

Outcome: approved