Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

19.09.2018р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до КЗО «СЗШ № 73» ДМР, в якій з урахуванням уточнень, позивач просить суд зобов'язати адміністрацію КЗО «СЗШ №73» видати наказ про визнання наказу від 05.06.2018р. за №11-к/д про її звільнення 25.06.2018р. недійсним; зобов'язати адміністрацію КЗО «СЗШ №73» на підставі заяви позивача від 06.06.2018р., відповідно статті 3 Закону України «Про відпустки» видати наказ про надання [PERSON] відпустки перед звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України в останній день відпустки; зобов'язати адміністрацію КЗО «Середня загальноосвітня школа №73» оплатити листок непрацездатності АГШ №488673 з 02.07.2018р. по 09.08 2018р. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що з 01.09.2014р. вона працювала соціальним педагогом в КЗО «СЗШ №73» Дніпровської міської ради. 25.04.2018р. адміністрація школи попередила позивача про її звільнення на підставі наказу департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради від 05.02.2018р. за №29 «Про оптимізацію штатних розписів комунальних закладів і підприємств, підпорядкованих департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради». 06.06.2018р. позивач подала заяву до адміністрації про надання їй відпустки перед звільненням. 18.06.2018р. директор школи повернув заяву про надання відпустки з резолюцією: «відкласти розгляд до вирішення питання». 25.06.2018р., після розмови з [PERSON], як зазначає позивач, у неї стався гіпертонічний криз і їй був виданий листок непрацездатності серія АДК №097493 з 25.06.2018р. по 27.06.2018р. 28.06.2018р. позивач не змогла надати листок непрацездатності відповідачу, оскільки цей день, як і три наступні (29 червня, 30 червня, 01 липня) були вихідними днями. З 02.07.2018р. по 09.08.2018р. позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, що засвідчує листок непрацездатності серія АГШ №488673. \~ \~ \~ \~ 10.08.2018р. позивач надала листи непрацездатності адміністрації школи. Цього ж дня, як зазначає позивач, вона передала заступнику директора з АГЧ [PERSON] матеріальні цінності, що перебували у її робочому кабінеті. Через тиждень позивач отримала лист за підписом в.о. директора навчального закладу [PERSON], в якому було вказано, що їй буде оплачено тільки листок непрацездатності з 25.06.2018р. по 27.06.2018р. За викладеного, позивач вважає, що адміністрація відповідача порушила норму статті 40 Кодексу Законів про працю України, яка забороняє звільнення під час перебування працівника на лікарняному листку та порушила її право на відпустку у разі звільнення, гарантоване статтею 3 Закону України «Про відпустки», у звязку з чим і звернулась до суду задля захисту своїх законних прав та інтересів. Позивач надала до суду заяву, в якій наполягала на задоволенні заявлених нею позовних вимог у повному обсязі, з підстав, викладених в позові, з урахуванням уточнень і додаткових пояснень, а також згідно доказів, наявних в матеріалах справи. Проти розгляду справи за її відсутності не заперечувала. Представник відповідача надала до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, справу просила розглянути за наявними в матеріалах доказами. В матеріалах справи наявний відзив відповідача на позов [PERSON], відповідно до якого КЗО «СЗШ № 73» ДМР проти позову заперечує повністю з наступних підстав. На виконання наказів департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради від 05.02.2018р. №29 Про оптимізацію штатних розписів комунальних закладів і підприємств, підпорядкованих департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради» та від 20.02.2018р. №52 «Про внесення змін до наказу від 05.02.2018р. №29», листа №7/5-991 від 24.04.2018р. «Про оптимізацію окремих посад», відповідно до наказу №17-адм від 25.04.2018р. комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №73» Дніпровської міської ради було попереджено про скорочення [PERSON] через оптимізацію штатів та вручено повідомлення згідно з чинним законодавством за два місяці, про звільнення 25.06.2018р. під підпис з якими вона погодилась. Дії адміністрації школи не були оскаржені. У січні 2018 року було складено попередній графік відпусток, з яким [PERSON] була ознайомлена, проте відбулися зміни, зазначені раніше, тому в наказ про відпустки її не було включено в звязку з попередженням про скорочення. При оформленні фінансових документів за червень [PERSON] було ознайомлено з наказом від 05.06.2018р. про остаточний розрахунок 25.06.2018р., який вона відмовилась підписати, про що було складено акт. 06.06.2018р. [PERSON] подала заяву про відпустку, яку було розглянуто 07.06.2018р. на засіданні профкому на якому вона була присутня, не будучи членом профспілки, щодо правомірності дій адміністрації та їй було запропоновано взяти відпустку з 08.06.2018р., від пропозиції вона відмовилась про що було складено акт. 18.06.2018р. бухгалтерія зробила остаточний розрахунок у повному обсязі, а 21.06.2018р. [PERSON] знову подала заяву на відпустку в якій їй було відмовлено. 25.06.2018р. в останній робочий день о 15 годині [PERSON] було запропоновано отримати трудову книжку, але вона відмовилась (складено акт). Того ж дня вона звернулась до лікаря і отримала лікарняний АДК №097493 з 25 червня по 27 червня 2018 року з приводу гіпертонічної хвороби, стати до роботи 28 червня 2018 року, цей лист було оплачено в серпні 2018р. після надання до школи. 10.08.2018р. [PERSON] звернулась до школи, надавши вказаний лікарняний та новий лікарняний АГШ №488675 з 02 липня по 09 серпня 2018 року, стати до роботи 10.08.2018р., неправомірно вказавши місце роботи з вимогою оплатити лікарняні. Згідно звернення школи до Дніпровського відділення управління виконавчої дирекції фонду в Дніпропетровській області фонду соціального страхування України «[PERSON] звільнена з посади соціального педагога згідно наказу від 05.06.2018р. №11-к/д, а страховий випадок (тимчасова непрацездатність) з нею, відповідно до листка непрацездатності серії АГШ №488675, настав 02.07.2018р., тобто після звільнення із КЗО СЗШ №73. На підставі викладеного відповідач вважає, що у [PERSON] відсутнє право на допомогу по тимчасовій непрацездатності згідно листка непрацездатності серії АГШ №488675 за місцем попередньої роботи - КЗО СЗШ №73». Таким чином між лікарняними, виданими на різні хвороби різними лікувальними закладами є перерва, що надає підставу невиплати за другим лікарняним. За викладеного, відповідач просив відмовити позивачу у позові повністю. Оскільки позивач та представник відповідача надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, а інші учасники процесу були повідомлені про розгляд справи належним чином, з огляду на строки розгляду цивільних справ судом, на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Вивчивши позиції сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 [PERSON] України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 01.09.2014р. позивач працювала соціальним педагогом в КЗО «Середня загальноосвітня школа №73» Дніпровської міської ради. Вказаний факт відповідачем не заперечується, а отже вважається встановленим. Листом начальника Департаменту гуманітарної політики Управління освіти Дніпропетровської міської ради [PERSON] від 24.04.2018р. керівників закладів загальної середньої освіти було повідомлено про те, що посада соціального педагога оптимізується у штатних розписах закладів загальної середньої освіти (окрім, школи-інтернату № 2, НВК № 30, НВК № 33, НВО № 28, НВК № 122, СЗШ № 10, СЗШ №42, СЗІІІ № 97, СЗШ № 118, СЗШ № 80, ХЕЛ, працівники яких мають відповідну фахову освіту), у зв'язку із чим необхідно попередити працівників про скорочення чисельності штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16). Наказом директора КЗО «СЗШ № 73» ДМР [PERSON] «Про оптимізацію штатного розпису школи» від 05.02.2018р. № 57, було зобовязано робочу групу, створену відповідно до п. 1 цього наказу, переглянути відповідність штатного розпису Типовим штатним нормативами загальноосвітніх навчальних закладів, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України № 1205 від 06.12.2010р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції за № 1308/18603 від 22.12.2010р. (а.с. 15). 25.04.2018р. директор КЗО «СЗШ № 73» ДМР [PERSON] підписав наказ № 17адм, в якому наказав попередити [PERSON], соціального педагога, про наступне вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України 25.06.2018р. (а.с. 17). 25.04.2018р. адміністрація школи попередила позивача про звільнення на підставі наказу департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради від 05.02.2018р. за №29 «Про оптимізацію штатних розписів комунальних закладів і підприємств, підпорядкованих департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради» (а.с. 18 19). Наказом директора КЗО «СЗШ № 73» ДМР [PERSON] від 05.06.2018р. № 11-к/д було наказано звільнити [PERSON], соціального педагога, з посади, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України 25.06.2018р. (а.с. 20). 06.06.2018р. позивач звернулась до в.о. директора КЗО «СЗШ № 73» [PERSON] із письмовою заявою, в якій просила надати їй чергову щорічну відпустку за 2018 рік на 56 календарних днів згідно графіка відпусток з 25.06.2018р. (а.с. 3). 18.06.2018р. на заяві позивача про надання їй відпустки директором школи [PERSON] була поставлена резолюція про відкладення розгляду до вирішення питання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 [PERSON] України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно зі ст. 45 [PERSON] України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Статтею 2 Кодексу законів про працю України визначені основні права працівників, до яких зокрема налетить право працівника на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки Статтею 74 КЗпП України також встановлено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з установами, підприємствами, організаціями незалежно від форм власності надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадка: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті незявлення на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не враховуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 25.06.2018р. по 27.06.2018р. позивач перебувала на лікарняному згідно листка непрацездатності серія АДК №097493, мала стати до роботи 28.06.2018р. Вказаний факт відповідачем визнається, що підтверджується зокрема його відзивом на позов та тим, що вказаний лікарняний лист позивачу було оплачено відповідачем. Відповідно до ст. 73 КЗпП України святковим днем є, зокрема 28 червня - [PERSON] України. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про перенесення робочих днів у 2018 році» від 11.01.2018р. № 1-р, було перенесено робочій день пятниці 29 червня на суботу 23 червня, у звязку з чим 29 червня 2018 року став вихідним днем. Таким чином, 28 червня, 29 червня, 30 червня (субота) та 01 липня (неділя) 2018 року були вихідними днями. З 02.07.2018р. по 09.08.2018р. [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листом непрацездатності серії АГШ № 488674. Стати до роботи за вказаним листом непрацездатності позивач мала 10.08.2018р. (а.с. 5). З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивача, в порушення вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України, було звільнено відповідачем 25.06.2018р., тобто під час перебування [PERSON] на лікарняному, що є грубим порушенням її трудових прав. Суд критично оцінює твердження сторони відповідача про те, що другий лікарняний лист не може бути оплачено, оскільки позивач була звільнена з роботи 25.06.2018р., а між лікарняними є перерва. За встановленого судом вбачається, що звільнення позивача під час перебування на лікарняному було незаконним. Крім того, стати до роботи з 28 червня 2018 року по 01 липня 2018 року (включно) позивач не мала фактичної можливості, оскільки вказані дні офіційно були вихідними днями. А з 02 липня 2018 року по 09 липня 2018 року позивач знову перебувала на лікарняному. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач, на виконання вимог ст. 116 КЗпП України, здійснив розрахунок з позивачем, зокрема сплатив компенсацію за невикористані 56 календарних днів відпустки у розмірі 21596,96 грн. (а.с. 28). Так, у статті 24 Загальної декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН від 10 грудня 1948 року, проголошено, що кожна людина має право на відпочинок і дозвілля, включаючи право на розумне обмеження робочого дня та на оплачувану періодичну відпустку. Це положення більш широко було розвинуто в [PERSON] України, зокрема статтею 45 проголошено - кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановлення скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальної тривалості робочого часу, мінімальної тривалості відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови цього права визначаються законом. Врегульовується питання часу відпочинку зокрема і Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права. Зокрема п. ё статті 7 Пакту проголошує: відпочинок, дозвілля і розумне обмеження робочого часу та оплачувану періодичну відпустку так само, як і винагороду за святкові дні. Важливе значення для регулювання часу відпочинку в Україні має Європейська соціальна хартія (переглянута) ратифікована Україною 14 вересня 2006 року, відповідно до якої Україна взяла на себе зобовязання, зокрема і щодо часу відпочинку: встановити оплачувані державні святкові дні; усунути ризики, що властиві роботам з небезпечними або шкідливими для здоров'я умовами праці, а у випадках, коли усунути або достатньою мірою зменшити такі ризики ще неможливо, встановити для працівників, зайнятих на таких роботах, скорочену тривалість робочого часу або додаткові оплачувані відпустки; забезпечити щотижневий відпочинок, який по можливості має збігатися з днем, що за традиціями або звичаями відповідної країни чи регіону визнається днем відпочинку. Отже, згідно зі ст. 2 Закону України «Про відпустки» громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності мають право на відпустки. Надання працівникам часу для відпочинку для відновлення працездатності, зміцнення здоровя, а також для виховання дітей, задоволення власних життєвих потреб та інтересів є прямим обовязком роботодавця. Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням працівнику відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади) та заробітної плати; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст. 24 Закону України «Про відпустки». Статтею 3 Закону України «Про відпустки» визначено право на відпустки у разі звільнення працівника. За бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому випадку є останній день відпустки. В день звільнення працівникові мають бути виплачені всі суми, що належать йому від підприємства. У разі звільнення працівника у звязку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Ненадання роботодавцем найманим працівникам щорічних відпусток повної тривалості у строки, визначені Законом про відпустки і КЗпП, є грубим порушенням законодавства про працю. Отже, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку, він має право використати його, а в разі звільнення, незалежно від підстав, при небажанні використати належні дні відпочинку, йому повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки». Якщо порівнювати звільнення з грошовою компенсацією зі звільненням після використання відпустки, останній варіант має низку переваг для працівника. Так, використання працівником відпустки перед звільненням дає йому змогу скористатися іншими правами, передбаченими трудовим законодавством, оскільки час відпустки включається: - до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію; - до страхового стажу за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням; - до стажу роботи, що дає право на одержання щорічної основної та додаткової відпусток. Крім того, якщо колективним договором підприємства передбачена виплата перед відпусткою матеріальної допомоги на оздоровлення, працівник зможе її отримати нарівні з іншими, якщо до цього він її не отримав у поточному році. Також час відпустки можна використати для вирішення будь-яких особистих питань, наприклад, для пошуку нової роботи, якщо працівник звільняється з роботи, на якій він працює. З матеріалів справи вбачається, що позивач станом на червень 2018 року мала 56 календарних днів невикористаної відпустки, які вона виявила бажання використати, про що подала керівництву відповідача відповідну заяву. Відповідач, в свою чергу, в порушення вимог закону, заявлену позивачем відпустку не надав, чим порушив права останньої на відпочинок та інші трудові гарантії працівника. Щодо посилань сторони відповідача на те, що у січні 2018 року було складено попередній Графік відпусток, з яким [PERSON] була ознайомлена, проте відбулися зміни, зазначені раніше, тому в наказ про відпустки її не було включено в звязку з попередженням про скорочення, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, Графіком відпусток відповідача визначені періоди надання відпусток у 2018 році працівникам навчального закладу, які перебувають у триваючих трудових відносинах з КЗО «СЗШ № 73» ДМР, тоді як посада відповідача скорочувалася з ініціативи власника та питання про надання відпустки за бажанням працівника (а не відповідної компенсації) при звільненні мало бути вирішено у відповідності до норм ст. 3 Закону України «Про відпустки». Крім того, на обґрунтування своєї правової позиції та правомірності дій керівництва відповідача представником КЗО «СЗШ № 73» ДМР було надано суду копію акту щодо розгляду заяви [PERSON] про надання їй відпустки від 06.06.2018р. (а.с. 22), відповідно до якого 07.06.2018р. на засіданні профкому розглядалось питання про можливість надання позивачу відпустки та було рекомендовано позивачу взяти відпустку у період з 08.06.2018р. по 25.06.2018р., на що остання відповіла категоричної відмовою, у звязку з чим у наданні відпустки позивачу було відмовлено. На стійке переконання суду, наданий представником відповідача акт від 07.08.2018р. не лише не виправдовує дії відповідача, а навпаки свідчить про грубе порушення прав позивача останнім. Так, стаття 55 [PERSON] України закладає основи можливостей захисту права, виходячи саме з підвалин природно-правового підходу. Вона проголошує право кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Такий підхід відповідає й ідеям, закріпленим Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції, що має назву «Право на ефективний засіб юридичного захисту», проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Враховуючи, що позивач, в силу своєї правової необізнаності, невірно обрала спосіб захисту, зокрема в частині визнання наказу про її звільнення недійсним, суд вважає за можливе захистити права позивача, порушення яких відповідачем знайшло своє підтвердження під час розгляду даної справи судом, у належний спосіб. Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги результат вирішення справи, звільнення позивача від сплати судового збору, суд приходить до висновку про стягнення судового збору у розмірі 704,80 грн. з відповідача на користь держави. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved