Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

18 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів. У позовній заяві покликається на ту обставину, що 03 червня 2011 року ним був укладений шлюб із відповідачем [PERSON] . За час перебування у шлюбі відповідач [PERSON] [INFO] народила сина [PERSON] . 01 червня 2012 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області прийняте рішення про стягнення з нього на утримання відповідача [PERSON] аліментів у розмірі по 300 (триста) гривень щомісячно до досягнення дитиною віку трьох років. 18 червня 2012 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області прийняте рішення про стягнення з нього в користь відповідача [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 500 (п`ятсот) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Згодом розмір аліментів на утримання сина [PERSON] відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду від 03 квітня 2018 року збільшено до 1000 (однієї тисячі) гривень. Маючи небезпідставні сумніви щодо кровного споріднення з дитиною, у травні 2018 року він звернувся до суду із позовом про оспорювання батьківства. Відповідач [PERSON] відразу ж визнала даний позов і заперечувала проти проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. У послідуючому експертиза все-таки була проведена, за результатами якої підтверджено, що він не є біологічним батьком дитини. Рішенням Володимир-Волинського суду від 05 жовтня 2018 року відомості про нього як про батька дитини були виключені з актового запису про народження дитини [PERSON] . Тобто, така поведінка бувшої дружини безапеляційно підтверджує ті обставини, що вона була впевнена і знала, що він не являється біологічним батьком її сина [PERSON] . Проте, не зважаючи на такі обставини, вона зверталась до суду із заявами про стягнення з нього аліментів на її утримання, на утримання її сина, та про збільшення розміру аліментів. Згідно довідки Володимир-Волинського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області від 29.10.2018 року №33324 за виконавчими листами Володимир-Волинського міського суду на виконання рішень судів про стягнення аліментів на утримання відповідача та на утримання сина відповідача ним в загальному було сплачено 29672 гривні 75 коп. аліментів. Відповідач [PERSON] , знаючи, що батьком її сина є інша особа, діяла недобросовісно по відношенню до нього, а тому вважає, що є усі правові підстави для повернення безпідставно отриманих нею аліментів. Просить стягнути з відповідача [PERSON] в його користь безпідставно отримані нею кошти в сумі 29 672 грн.75 коп. та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 08 серпня 2019 року відповідач [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, заперечує проти позову та просить відмовити за безпідставністю вимог. 21 серпня 2019 року позивач подав суду відповідь на відзив. Ухвалою суду від 21 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, вважає його безпідставним та просить відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечуються відповідачем ті обставини, що з 03 червня 2011 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого відповідач [PERSON] [INFO] народила сина [PERSON] . Дані обставини стверджуються також судовими рішеннями, копії яких знаходяться у справі. Судом встановлено та не оспорюється відповідачем та обставина, що 01 червня 2012 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області прийняте рішення про стягнення з позивача на утримання відповідача [PERSON] аліментів у розмірі по 300 (триста) гривень щомісячно до досягнення дитиною віку трьох років, а 18 червня 2012 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області прийняте рішення про стягнення з нього в користь відповідача [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 500 (п`ятсот) гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а згодом розмір аліментів на утримання сина [PERSON] відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду від 03 квітня 2018 року збільшено до 1000 (однієї тисячі) гривень. Згідно довідки Володимир-Волинського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області від 29.10.2018 року №33324 за виконавчими листами Володимир-Волинського міського суду на виконання рішень судів про стягнення аліментів на утримання відповідача та на утримання сина відповідача ним в загальному було сплачено 29672 гривні 75 коп. аліментів. Як вбачається з рішення Володимир-Волинського міського суду від 05 жовтня 2018 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства, остання заявила про визнання позову. Даним рішенням відомості про [PERSON] як про батька дитини були виключені з актового запису про народження дитини [PERSON] . Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 17 січня 2019 року [PERSON] звільнено від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] . Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті, зокрема аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Допитана як свідок [PERSON] ствердила, що відповідач по відношенню до її сина [PERSON] діяла недобросовісно, оскільки приховала факт вагітності від іншого чоловіка коли реєструвала шлюб з [PERSON] , а в подальшому обманним шляхом видавала його за батька дитини, достеменно знаючи що це не відповідає дійсності. Про це свідчить також та обставина, що відповідач не показувала дитину ні так званому батькові, ні їй як бабусі. Вперше дитину позивач побачив у віці 6 років, оскільки до цього часу відбував покарання, а після звільнення з місць відбування покарання тривалий час лікувався від важкої хвороби. З приводу такої поведінки матері дитини, позивач та вона як бабуся, неодноразово звертались у службу в справах дітей міської ради щодо усунення перешкод у вихованні дитини. З оглянутої судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства (провадження № 2/154/570/18, справа № 154/1285/18) вбачається, що 19 червня 2018 року, до початку судового розгляду, відповідач [PERSON] подала суду заяву про повне визнання позовних вимог та заперечувала проти призначення судової молекулярно-генетичної експертизи (а.с.36). Окрім цього, з дослідженого судом звукозапису судового засідання у даній справі вбачається, що відповідач до початку судового розгляду справи на запитання головуючого ствердила, що визнає ту обставину, що позивач [PERSON] не є біологічним батьком дитини [PERSON] . Доводи представника відповідача про те, що відповідач, визнавши позов про оспорювання батьківства на власний розсуд розпорядилась у такий спосіб своїми процесуальними правами, не спростовують доводів позивача про знала та приховувала той факт, що [PERSON] не є біологічним батьком її дитини. Суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає вказана позивачем сума безпідставно отриманих коштів, при цьому доводи представника відповідача про те, що не підлягають поверненню аліменти, оскільки [PERSON] отримувала їх не безпідставно, а на підставі рішення суду, не ґрунтуються на законі. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на його користь. На підставі викладеного, ст.ст.1212, 1215 ЦК України,

Outcome: approved