Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

19.03.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказує, що 01.02.2003 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюбу, який рішення Любешівського районного суду Волинської області від 13.10.2017 року було розірвано. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти 23.08.2011 року ними було придбано квартиру загальною площею 32,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Квартира), а у 2016 року - легковий автомобіль VOLKSWAGEN Polo, д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску (далі - Автомобіль). Разом з тим, після розірвання шлюбу, Квартиру та Автомобіль відповідач залишила у себе, користується ним самостійно і відмовляється добровільно поділити майно у позасудовому порядку. Вважає, що оскільки зазначене майно було придбане за спільні кошти подружжя, тому воно є спільною сумісною власністю подружжя та, у даному випадку, частки кожного в майні є рівними. Так, ринкова вартість Квартири становить 394380 грн., та Автомобіля - 189618,12 грн. Враховуючи викладене, а також подані заяву про уточнення та збільшення позовних вимог від 13.06.2019 року (а.с. 97-98) та заяву про уточнення позовних вимог від 18.07.2019 року (а.с. 147), просить суд: визнати за ним право власності на автомобіль VOLKSWAGEN Polo, д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску; стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію частини вартості Квартири у розмірі 102380,94 грн.; покласти на відповідача судові витрати по справі, пов`язані з оплатою судового збору та послуги з правничої допомоги. 31.05.2019 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якої сторона відповідача заперечує щодо задоволення позову у повному обсязі виходячи з наступного. Так, зі змісту позовної заяви слідує, що позивач не володіє жодною інформацією щодо спірного Автомобіля, а це, в свою чергу, свідчить про відсутність будь-якого його відношення щодо придбання даного рухомого майна. Крім того, рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 13.10.2017 року, в справі про розірвано шлюбу між сторонами, провадження у якій було відкрито ще 19.05.2017 року, було встановлено, що у подружжя протягом останнього часу немає спільного сімейного бюджету, при цьому право власності на Автомобіль було набуте 18.01.2017 року, тобто на момент фактичного припинення сімейних відносин. Зазначає, що спірне нерухоме майно було придбане виключно за особисті кошти [PERSON] , в тому числі й за кредитні та взяті у знайомих в борг. Зокрема, 10.01.2017 року нею були позичені кошти в сумі 2000 дол. США, про свідчить відповідна боргова розписка. Разом з тим, на даний час Автомобіль переданий у користування третій особі та фактично вибув із її власності. Також вважає, що надані позивачем докази орієнтовної ринкової вартості Автомобіля не є допустимими. В свою чергу, спірна Квартира була придбана виключно за кошти [PERSON] , зокрема, у Договорі купівлі-продажу Квартири вказано, що сума в розмірі 204000 грн. була повністю сплаченою готівкою саме відповідачкою. Так, для купівлі спірного нерухомого майна, [PERSON] 20.08.2011 року взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 120000 грн., а інша частина коштів складалася з її власних заощаджень та фінансової допомоги батьків. Позивач [PERSON] за увесь час подружнього життя не проявляв інтересу до Квартири, не здійснював у ній поточний та капітальний ремонти та жодного разу не сплачував комунальні платежі. Сам по собі факт придбання спірної Квартири за час перебування шлюбу, не може бути безумовною підставою вважати її спільним майном подружжя, оскільки дане нерухоме майно було набуте відповідачкою виключно за її особисті кошти. Також виокремлює ту обставину, що відповідач не був офіційно працевлаштованим, ніколи не мав регулярного доходу та фактично проживав за рахунок [PERSON] , трудовий стаж якої становить 18 років, що, в свою чергу, свідчить про її платоспроможність, а також можливість, як під час шлюбу так і після його розірвання, придбавати спірне майно (а.с. 49-55). 18.06.2019 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, яка обґрунтована наступним. Зазначає, що попри наявності у нього підстав вважати, що розписка про отримання відповідачкою 20.08.2011 року в борг від [PERSON] коштів в сумі 120000 грн. є сфабрикованою, в будь-якому випадку запозичені кошти на придбання майна одним із подружжя в період шлюбу вважаються використаними в інтересах сім`ї та не є особистою власністю одного з подружжя. Крім того, твердження сторони позивача про те, що він ніколи не мав регулярного доходу та фактично проживав за рахунок останньої, є в повній мірі надуманими. Так, за час шлюбу він постійно працював, а також мав за собою зареєстровані транспортні засоби, що свідчить про його платоспроможність. Разом з тим, він особисто був присутнім в момент придбання спірного Автомобіля та саме ним було передано кошти продавцю, а тому посилання сторони відповідача про зворотне є недостовірною інформацією. Вказує, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу в Любешівському районному суду Волинської області, йому та відповідачці за їх проханням (обох) було надано строк на примирення, що свідчить про їх намір примиритися, а тому на час набуття Автомобіля, вони вважалися сім`єю. Також зазначає, що факт відчуження [PERSON] спірного рухомого майна нічим не обґрунтований, оскільки передача Автомобіля у користування за довіреністю не посвідчує право власності третьої особи на нього, а додана до свого відзиву копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу повністю спростовує дану обставину. Окрім того наголосив, що в період з 28.07.2017 року по 16.09.2017 року він їздив працювати за кордон, а при поверненні усі зароблені кошти були витрачені лише на потреби сім`ї, в тому числі й на придбання ряду майна для облаштування Квартири (а.с. 109-112). 21.06.2019 року представником відповідачки було подано до суду заперечення на відповідь на відзив в обґрунтування яких остання зазначила, що позивачем було порушено строк подання відповіді на відзив на позовну заяву, а тому зазначені у ній доводи врахуванню не підлягають. Вказала, що позивачу було відомо про отримання відповідачкою 20.08.2011 року та 10.01.2017 року грошових коштів у борг, однак останній свідомо цей факт приховує. В свою чергу, доводи [PERSON] про його постійну працевлаштованість за час перебування у шлюбі з [PERSON] не відповідають дійсності та як слідує з його трудової книжки, останній працював впродовж коротких періодів та здебільшого перебував на обліку по безробіттю. Крім того, право власності на автомобілі, які, як стверджує [PERSON] , ним придбані за час шлюбу, були зареєстровані за [PERSON] , при тому, що перший транспортний засіб куплений за кредитні кошти, отримані на ім`я відповідачки. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів його безпосередньої участі у придбанні спірного Автомобіля та облаштуванні Квартири у жовтні 2017 року (а.с. 128-130). Позивач в судове засідання не з`явився, під час розгляду даного провадження пояснював, що за час перебування в зареєстрованому з відповідачкою шлюбі, у них був спільний сімейний бюджет, який складався із щомісячних заощаджень в розмірі 200 - 500 дол. США. Спірна Квартира придбана ними за спільні кошти, частинами яких були кредитні та заощаджені кошти, а також кошти, які отримано від продажу належного на той час їм транспортного засобу. Крім того, під час купівлі спірного Автомобіля, він особисто передавав спільні сімейні кошти в розмірі 5000 дол. США продавцю і дана сума була повною вартістю даного транспортного засобу. Ствердив, що про отримання відповідачкою коштів у борг, йому нічого відомо не було та [PERSON] не ставила його до відомо про існування такої обставини. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, які були викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Під час розгляду справи пояснила, що за час перебування з позивачем у шлюбі, в них не було спільного бюджету. Так, на придбання спірної Квартири, загальна вартість якої становила 204000 грн., з яких: 120000 грн. - позика у [PERSON] ; 30000-40000 грн. - позика в іншої особи; 30000 грн. - кошти, надані батьками; решта суми - кредит, погашення якого вона здійснювала одноосібно. Позивач у даній Квартирі не жив та витрати з її утримання не ніс. В свою чергу, спірний Автомобіль був придбаний нею за 6500 дол. США, із домовленістю про розстрочку виплати коштів. Із зазначеної суми 2000 дол. США були сплачені за рахунок сімейних заощаджень, а іншу частину вона повертала особистими коштами. Наголосила на тій обставині, що позичені їй кошти в розмірі 120000 грн., були переданими [PERSON] в присутності [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі із підстав, які були викладені нею у відзиві на позовну заяві та заперечення на відповідь на відзив. Додатково наголосила, що позивач не брав участі у придбанні спірного майна, а відтак Автомобіль та Квартира не мають правового статусу спільного майна подружжя. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01.02.2003 року між відповідачем та позивачем було укладено шлюбу, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Любешівського РУЮ Волинської області за актовим записом № 3. Від шлюбу у сторін [INFO] народилася спільна дитина - донька [PERSON] . Заочним рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 13.10.2017 року в цивільній справі № 162/560/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 13). Як слідує з Єдиного державного реєстру судових рішень, вищевказане судове рішення в цивільній справі № 162/560/17, набрало законної сили 31.10.2017 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З вищевикладеного слідує, що прав та обов`язків подружжя виникають з моменту реєстрації шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану та припиняються у день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Отже, позивач та відповідачка в період часу з 01.02.2003 року по 31.10.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно Договору купівлі-продажу від 23.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневич О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2419, [PERSON] (як Продавець) передала, а [PERSON] (як Покупець) прийняла у власність належну Продацю на праві приватної власності однокімнатну кв. [ADDRESS] , загальною площею 32,6 кв.м. Вартість предмету Договору становила 204000 грн., які були повністю сплаченими Покупцем готівкою і отримані Покупцем да підписання даного Договору (далі - Договір купівлі-продажу) (а.с. 61-62). Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 18.01.2017 року Центром 0541, [PERSON] 18.01.2017 року було проведено державну реєстрацію права власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN моделі Polo, 2012 року випуску, білого кольору, типу загальний легковий седан «В», шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер - [NUMBER] (а.с. 56). Із зазначеного слідує, що [PERSON] в період часу з 01.02.2003 року по 31.10.2017 року набула у власність вищевказане майно, яке є предметом даного спору. На обґрунтування заявлених позовних вимог, сторона позивача зазначає, що спірні Автомобіль та Квартира є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, в свою чергу, сторона відповідача заперечує щодо даної обставини мотивуючи це тим, що попри набуття спірного майна на час перебування в зареєстрованому шлюбу, дане майно є особистою приватною власністю [PERSON] . Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Визначаючи правовий статус права власності на однокімнатну кв. [ADDRESS] , загальною площею 32,6 кв.м., та автомобіль марки VOLKSWAGEN моделі Polo, 2012 року випуску, білого кольору, типу загальний легковий седан «В», шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер - [NUMBER] , як в цілому, так і в частках кожного з подружжя, суд виходить з наступного. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування - на іншого. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не було обґрунтовано тієї обставини, що між [PERSON] та [PERSON] фактично були припиненні шлюбні відносини на час придбання спірного майна. Зокрема, як вбачається з ухвали Любешівського районного суду Волинської області від 24.07.2017 року в цивільній справі № 162/560/17, судом під час розгляду справи про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було встановлено наступне: «Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, у поданих заявах просили надати їм термін на примирення» (а.с. 117). Вищезазначена обставина має преюдиційне значення, а відтак спростовує доводи сторони відповідача, зокрема, про фактичне припинення шлюбних відносин сторін станом на момент придбання автомобіля. Частинами 1 та 2 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік, має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 3 ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Зі змісту цієї норми випливає, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. В свою чергу, сторона відповідача свої заперечення щодо належності Квартири на праві спільної сумісної власності подружжя вмотивовує тим, що вказане нерухоме майно було придбане [PERSON] за її власні кошти, частина яких була отримана у позику, в тому числі й в кредит, а інша складалася з власних заощаджень та фінансової допомоги її батьків. Так, доводи сторони відповідача про те, що умовами Договору купівлі-продажу спірної Квартири було зафіксовано факт сплати Продавцю 204000 грн. готівкою саме відповідачкою, не спростовує тієї обставини, що такий правочин був укладений саме в інтересах сім`ї, а також жодним чином не вказує на походження таких коштів. Крім того, як слідує з п. 4.4. Договору купівлі-продажу, [PERSON] було роз`яснено приватним нотаріусом зміст ст. ст. 60, 61, 63, 65, 68, 74 СК України, та зазначено, що остання набуває право власності на квартиру за згодою чоловіка, [PERSON] , яка відображена у відповідній нотаріально засвідченій заяві. Договір купівлі-продажу не містить будь-яких інших умов, що визначення порядку володіння, користування і розпоряджання майном, яке є предметом Договору. Так, на підтвердження походження коштів у розмірі 120000 грн., як належних особисто [PERSON] , стороною відповідача було надано копію розписки від 20.08.2011 року, написаної [PERSON] по факту передачі [PERSON] в позику коштів у розмірі 120000 грн. (а.с. 63). Однак, вищевказана розписка не може бути належним та допустимим доказом, а також прийнятим судом до уваги, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, доказом отримання коштів у борг слугує, зокрема, розписка, яка складається саме позичальником про отримання коштів від позикодавця, а не навпаки. Також суд звертає увагу й на ту обставину, що договір позики, який, як стверджує сторона відповідача, був укладений 20.08.2011 року, виходить за межі дрібного побутового, а тому вимагає наявність згоди іншого з подружжя. З вищезазначених підстав, суд відноситься критично й до розписки [PERSON] від 10.01.2017 року про передачу в борг [PERSON] 2000 дол. СЩА для придбання Автомобіля, оскільки даний договір позики також вчинений із порушенням вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Разом з тим, допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтвердила факт передачі [PERSON] у борг коштів в розмірі 120000 грн. (20.08.2011 року) та 2000 дол. США. (10.01.2017 року), а також повідомила, що відповідні розписки, які були написані особисто відповідачкою, вона знищила по поверненню коштів останньою. З даного приводу слід зазначити наступне. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до норм Сімейного кодексу України, кошти, отримані подружжям за договором позики для придбання майна (у даному випадку квартири для спільного проживання) слід вважати спільною сумісною власністю. Так, позика, яка отримана одним з подружжя для придбання спільного майна, значення від кого така позика отримана не має, оскільки кошти за таким правочином набуваються у спільну сумісну власність та створюють однакові права та обов`язки для кожного з подружжя. Відповідно майно (його частина) набуте за такі кошти є спільною сумісною власністю. Такі висновки відповідають і правовим позиціям Верховного Суду України, що висловлені у ряді справ, що стосуються аналогічних правовідносин, зокрема, у Постановах, що винесені у справах № 6-2921цс16 від 15.11.2017 року; № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року; № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року; № 6-1568цс16 від 7 грудня 2016 року; № 6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року; № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року; № 6-801цс16 від 07 вересня 2016 року та інших. Суд вважає встановленим, що спірне майно було придбано в інтересах сім`ї, зокрема, і для проживання спільної малолітньої дитини подружжя. В свою чергу, стороною відповідача, в порушення вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України, не надано жодних доказів того, що кошти, які були сплачені на придбання Автомобіля та Квартири, не були спільними коштами подружжя [PERSON] та [PERSON] Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Будь-які інші доводи сторін та повідомлені свідками обставини, жодним чином не спростовують вищенаведені факти, які були встановлені судом під час розгляду даної справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що однокімнатна кв. [ADDRESS] , загальною площею 32,6 кв.м., та автомобіль марки VOLKSWAGEN моделі Polo, 2012 року випуску, білого кольору, типу загальний легковий седан «В», шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер - [NUMBER] , є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і частки останніх майні є рівними. Згідно з пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного суду України № 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд не приймає до уваги доводи про відчуження [PERSON] на користь третьої особи Автомобіля, оскільки відомості щодо даного правочину, його контрагента, сторонами не надано, клопотання про залучення теперішнього власника спірного автомобіля до участі у справі у якості співвідповідача, третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, сторонами в ході розгляду справи не заявлялося. Крім того, дана обставина повністю спростовується наданою стороною відповідача копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 18.01.2017 року Центром 0541, в якому зазначено, що спірний транспортний засіб зареєстрований за відповідачем [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] , при зверненні до суду з даним позовом не отримав згоди від [PERSON] на отримання грошової компенсації за частину вартості спірної Квартиру, а також, виходячи із заявлених позовних вимог, попереднього не вносив на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми компенсації, як це передбачено положенням ст. 365 ЦК України. З вищевикладеного слідує, що автомобіль марки VOLKSWAGEN моделі Polo, 2012 року випуску, білого кольору, типу загальний легковий седан «В», шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер - [NUMBER] , є неподільно річчю, а тому такий слід залишити у спільній частковій власності сторін визнавши за кожним по Ѕ частці власності. Разом з тим, у своїй позовній заяві [PERSON] просив стягнути з [PERSON] компенсацію частини вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 102380,94 грн. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевказану норму чинного законодавства, та з урахуванням відсутності згоди відповідачки на отримання грошової компенсації, а також того, що подальше спільне проживання сторін є неможливим, суд, в межах заявлених вимог,вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача компенсацію частини вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 102000 грн., оскільки зазначена сума становить Ѕ частини вартості квартири [ADDRESS] . Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У поданій представником позивача заяві від 21.06.2019 року, останній зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката становитимуть близько 10000 грн. (а.с. 125). Однак, будь-яких відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачені [PERSON] , а також доказів здійснення фактичної сплати таких коштів, стороною позивача надано не було. Тому, в супереч вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, а відтак заявлена вимога проїх відшкодування за рахунок відповідача задоволенню не підлягає. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як встановлено судом, позивачем при зверненні до суду з даним позовом, було сплачено судовий збір в загальному розмірі 2923,24 грн. (2003,25 грн. (а.с. 27) + 919,99 грн. (а.с. 96)). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1968,09 грн. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] , до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають до часткового задоволення. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України,

Outcome: partial