Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

18 липня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 2000,00 грн. щомісячно починаючи з травня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття; аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 2000,00 грн. щомісячно починаючи з травня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1500,00 грн. щомісячно починаючи з травня 2013 року та до досягнення молодшою дитиною трирічного віку (тобто до травня 2018 року). Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що з липня 2012 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем, від яких сторони мають спільних малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя із відповідачем не склалося. Ведення між ними спільного господарства припинено та подальше збереження сімейних відносин є неможливим. Відповідач по професії є митцем, а тому стабільного джерела доходів не має, проте має мінливий заробіток, проживає окремо у трикімнатній квартирі, діти проживають разом з нею. Матеріальної допомоги на її утримання та дітей відповідач не надає, хоча за законом зобов'язаний їх утримувати. Позивач вказує, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною, самостійного доходу не має, а тому потребує фінансової допомоги відповідача на її утримання. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач просить про задоволення позову. У судове засідання позивач не з'явилась, направила заяву з проханням проводити розгляд справи у її відсутність, зі змісту якої убачається, що вона підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог щодо стягнення з нього аліментів, оскільки він офіційно не працює та на даний час не може надавати матеріальну допомогу на утримання спільних із позивачем дітей. Підтвердив, що не приймає участі в матеріальному утриманні ні дітей ні дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Крім того, пояснив, що він являється батьком ще двох дітей від попереднього шлюбу: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Проте, повідомив, що грошових коштів на їх утримання він також не сплачує і рішення суду, щодо стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] не має. Попередня дружина самостійно утримує інших двох дітей, а шлюбні відносини із [PERSON] взагалі не були офіційно зареєстровані в органах реєстрації актів цивільного стану. Враховуючи викладене просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах і мають спільних малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження, виданих Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 7-8). Крім спільних із позивачем дітей, відповідач має сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про їх народження. За даними свідоцтва про зміну імені, виданого 27 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві убачається, що відповідач змінив своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 9) Спільні діти сторін проживають разом із матір'ю - позивачем [PERSON], що визнається сторонами та не потребує доказування відповідно до ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено, що добровільної угоди щодо утримання дітей між позивачем і відповідачем не досягнуто. Більше того, відповідач визнає, що не приймає участі в утриманні ні спільних із позивачем дітей, ні своїх малолітніх дітей від попереднього шлюбу - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], ні дружини [PERSON], яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку, у зв»язку із відсутністю у нього стабільного джерела доходу. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. За положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частинами 1, 5 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Як було встановлено у судовому засіданні із пояснень відповідача, він офіційно не працевлаштований та не має постійного джерела доходу, дітей не утримує. Аліментів на утримання своїх дітей не сплачує. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За положенням ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Як зазначено у п.п. 16 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року за №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За положеннями ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За положеннями ст. 60 ЦПК України, саме на сторони покладено обов»язок по доведенню тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач із клопотаннями про витребування інформації про доходи відповідача не зверталась, чим розпорядилась наданим їй процесуальним правом на власний розсуд. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача на утримання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], суд виходить з того, що обов'язок по утриманню дітей покладається на обох батьків в однаковій мірі, [PERSON] за станом свого здоров'я може надавати матеріальну допомогу. Відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів, щодо відсутності у нього матеріальної можливості на утримання своїх малолітніх дітей, чим не спростовано твердження позивача, при цьому суд враховує, що на обліку у центрі зайнятості [PERSON] не перебуває. Суд також враховує, що окрім спільних із позивачем малолітніх дітей, у відповідача є також двоє малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, будь-яких доказів того, що з відповідача на користь малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] стягуються аліменти, матеріали справи не містять, більше того, відповідач підтверджує про відсутність відповідного судового рішення. Інших осіб, які перебувають на утриманні відповідача судом не встановлено. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності ґрунтуючись на всебічному, повному, об'єктивному та безсторонньому їх дослідженні суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи час, з якого підлягають стягненню із [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей, то суд виходить з положень ст. 191 СК України. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Разом з тим, позивачем не наданого суду жодного доказу на підтвердження того факту, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а [PERSON] ухилявся від їх сплати. За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення аліментів на утримання дітей з дня подання позову до суду, тобто з 18 липня 2017 року. Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача аліментів на утримання дружини у розмірі 1500,00 грн. щомісячно, починаючи із травня 2013 року, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. За положеннями ч. 2-4, 6, ст. 84 Сімейного кодексу України, Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Як було встановлено у судовому засіданні та убачається із матеріалів справи, сторони не перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі, проте діти сторін на даний час проживають разом із матір'ю - позивачем у справі. Згідно із ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. А відтак, суд приходить до висновку що відповідач зобов'язаний утримувати [PERSON] до досягнення найменшою дитиною - [PERSON], [INFO] трирічного віку, тобто до [INFO]. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що за станом свого здоров'я та матеріальним становищем відповідач може утримувати дружину. Розмір аліментів, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача на її утримання суд присуджує у сумі 1500, 00 грн. щомісячно, в межах заявлених позовних вимог, відповідно до ст. 11 ЦПК України, ураховуючи визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зважаючи на те, що позивачем в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надано суду доказів, що починаючи з моменту народження [PERSON], [INFO], відповідач не приймав участі в утриманні дітей і дружини, аліменти на утримання дружини підлягають стягненню з моменту звернення з позовом до суду, тобто з 18.07.2017 року. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно із ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial