Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

19 вересня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. [PERSON] вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі від січня 2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину. Стосунки з відповідачем розладилися. Сторони проживають окремо одне від одного, не ведуть спільне господарство, шлюбних відносин не підтримують. Зберігати сімю позивачка не бажає, вважає, що шлюб носить формальний характер і просить суд шлюб розірвати (а.с.а.с. 2, 3). Позивачка у судовому засіданні підтримала заявлений позов, пояснивши, що перебуває з відповідачем у шлюбі від 22.01.2015 року. Сторони мають малолітню дочку. Від лютого 2017 року сторони проживають окремо одне від одного, не ведуть спільне господарство, шлюбних відносин не підтримують. Відповідач постійно мешкає у Російській Федерації. Відповідач до суду не зявився, був повідомлений належним чином шляхом направлення судового доручення про надання правової допомоги (виконання окремих процесуальних дій) у порядку Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Суд, заслухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України (далі СК) шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі статтею 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 112 СК суд зясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі від 22.01.2015 року. Шлюб зареєстровано в управлінні реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Альметьєвського муніципального району Республіки Татарстан (актовий запис 31) (а.с.а.с. 8, 9). Від шлюбу сторони мають малолітню дочку, [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу мешкатиме разом з позивачкою (а.с.а.с. 6, 7). Через відсутність взаєморозуміння та постійних сварок, які виникають в родині з різноманітних причин, відсутність у сторін бажання створити міцну та дружню сімю від лютого 2017 року сторони мешкають окремо одне від одного, не ведуть спільне господарство та не підтримують шлюбних відносин. Позивачка зберігати сімю не бажає, вважає, що сімя розпалася остаточно і її збереження неможливе. Спору щодо поділу спільно нажитого майна між сторонами не існує. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані й підлягають задоволенню. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація її судових витрат у сумі 640,00 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved