Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-16 00:00:00

18 січня 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначав, що 01 жовтня 2008 року між ними був укладений договір позики № 1, згідно якого він 02 жовтня 2008 року передав відповідачу 97 000 грн., що підтверджується розпискою відповідача, яка є додатком № 1 до договору. Відповідно до пунктів 2, 3 договору відповідач зобов'язаний був щомісячно сплачувати проценти за користування грошима з розрахунку 18% річних та повернути гроші у строк до 30 грудня 2008 року. Посилаючись на те, що: - 11 жовтня 2008 року відповідач сплатив йому проценти за користування позикою за жовтень 2008 року у розмір 1 460 грн., 14 листопада 2008 року - за листопад 2008 року у розмірі 970 грн., 31 жовтня 2008 року повернув частину позики у розмірі 32 300 грн. і заборгованість за договором станом на 01 листопада 2008 року склала 64 700 грн.; - з грудня 2008 року відповідач контактів з ним уникає та до теперішнього часу грошові кошти за договором позики в розмір 64 700 грн. йому не повернув; - п. 5 договору позики передбачена відповідальність відповідача за прострочку повернення грошових коштів в розмірі 0,1 % від простроченої суми за кожен календарний день прострочки просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики - 64 700 грн., пеню за весь час прострочення з 31 грудня 2008 року по 30 грудня 2011 року - 70 846,50 грн., проценти за користування грошима з 01 грудня 2008 року по 30 грудня 2011 року - 35 884,24 грн., три відсотки річних за період з 31 грудня 2008 року по 30 грудня 2011 року - 5 823 грн., всього 177 253,74 грн. (а.с. 4-6, а.с. 43 т. 1). 19 серпня 2013 року та 16 жовтня 2013 року позивач подав до суду заяви про уточнення позовних вимог, в яких посилаючись на те, що відповідач продовжує користуватися його грошима, просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь: - борг за договором позики - 64 700 грн., пеню за 1 рік прострочення - 23 615,50 грн., проценти за користування грошима з 01 грудня 2008 року по 16 жовтня 2013 року - 56 808,74 грн., інфляційні витрати за період з січня 2009 року по вересень 2013 року - 18 099,99 грн., три відсотки річних за період з 31 грудня 2008 року по 16 жовтня 2013 року - 9 471,02 грн., всього 175 695,02 грн.; - на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору - 1 756,95 грн., витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи - 3 272,28 грн., комісійного збору за послуги банку при оплаті експертизи - 32,72 грн. (а.с. 177-178, а.с. 198-201 т. 1). Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 23 жовтня 2013 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики - 64 700 грн., пеню за 1 рік прострочення - 23 615,50 грн., проценти за користування грошима - 56 808,74, грн., інфляційні витрати - 18 099,99 грн., три проценти річних - 9 471,02 грн., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору - 1 756,95 грн., витрат на проведення експертизи - 3 272, 28 грн., всього 180 724,25 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 217-218 т. 1). В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с. 222 - 224 т. 1). В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] не з'явився, з'явився його представник [PERSON], який діє на підставі договору № 25/04 від 25 квітня 2014 року про надання правових послуг (а.с. 274-279 т. 2), доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Позивач [PERSON] проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав: Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики № 1, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 97 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути їх в строк до 30 грудня 2008 року та щомісячно сплачувати проценти за договором позики в розмірі 18% річних, що підтверджується договором позики № 1 (а.с. 7 т. 1) та розпискою [PERSON] (а.с. 8 т.1). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за договором виконує неналежним чином, до теперішнього часу не повернув позивачу гроші в розмірі 64 700 грн. та з грудня 2008 року не сплачує йому проценти. Комісія за послуги банку при оплаті експертизи у розмірі 32,72 грн. не є судовими витратами позивача в розумінні ст. 79 ЦПК України та відшкодуванню йому не підлягає. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 1046-1049 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується оригіналом договору позики № 1 від 01 жовтня 2008 року та оригіналом розписки відповідача [PERSON] про отримання ним від позивача 02 жовтня 2008 року грошей в сумі 97 000 грн. (а.с. 45-46 т. 1), які були надані до суду позивачем. Згідно договору позики та розписки відповідача [PERSON] 02 жовтня 2008 року передав [PERSON] гроші в розмірі 97 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути їх в строк до 30 грудня 2008 року. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він гроші від позивача не отримував, договір позики з ним не укладав, підписи на договорі позики та в розписці йому не належать, є необґрунтованими. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте будь-яких доказів того, що гроші 02 жовтня 2008 року ним не одержувалися, відповідачем суду не надано. Згідно висновку експерта комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 1404/02, № 1405/03 від 11 липня 2013 року, яка проводилася експертами Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені [PERSON] в договорі позики № 1 від 01 жовтня 2008 року, розташований в графі «Заемщик» в рядку «[PERSON]», та в розписці (додаток № 1 до договору позики № 1 від 01 жовтня 2008 року, розташований в графі «Заемщик» в рядку «[PERSON]», виконані [PERSON] Рукописні записи в розписці (додаток до договору позики № 1 від 01 жовтня 2008 року «02.10.08. 97 000 грн. Получено» виконані [PERSON] (а.с. 156-166 т. 1). Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача про те, що гроші від позивача він не отримував, що судова почеркознавча експертиза судом першої інстанції була проведена з порушенням норм процессуального права та «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року, що призвело до помилкового висновку експертів, що підпис на договорі позики та в розписці про отримання грошей виконано ним, апеляційним судом за клопотанням відповідача по справі була призначена повторна судово-почеркознавча експертиза. Згідно висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи № 12963 від 31 березня 2014 року, яка проводилася експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса, підпис від імені [PERSON] в договорі позики № 1 від 01 жовтня 2008 року, розташований в графі «Заемщик» в рядку «[PERSON]», та в розписці (додаток № 1 до договору позики № 1 від 01 жовтня 2008 року) без дати, розташований в графі «Заемщик» в рядку «___ [PERSON]», виконані [PERSON] Рукописні записи «02.10.08. 97 000 грн. Получено» в розписці (додаток до договору позики № 1 від 01 жовтня 2008 року) без дати від імені [PERSON], розташовані в рядку «…. денежные средства:» виконані [PERSON] (а.с. 179-201 т. 2), що підтверджує висновок експерта комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 1404/02, № 1405/03 від 11 липня 2013 року та спростовує доводи відповідача про те, що договір позики він з позивачем не укладав та гроші від нього не отримував. Посилання відповідача [PERSON] на висновок експертного дослідження № 47 від 14 листопада 2013 року, яке було проведено на підставі договору на виконання робіт від 08 листопада 2013 року, укладеного між [PERSON] та НДЕКЦ при ГУМВС України у Донецькій області, не спростовує висновків вищезазначених судово-почеркознавчих експертиз. Згідно висновку експертного дослідження № 47 від 14 листопада 2013 року підпис від імені [PERSON], який виконаний в графі «Заемщик» в договорі позики № 1 від 01 жовтня 2008 року не відповідає зразкам підписів [PERSON], які були надані в якості порівняльного матеріалу, і розрізняється з підписом [PERSON] по комплексу ознак в обсязі достатньому для негативного висновку про тотожність підписів (а.с. 5-14 т. 2). По-перше, зазначений висновок не містить відповіді на питання чи [PERSON] чи іншою особою виконаний підпис від його імені в оригіналі договору позики № 1 від 01 жовтня 2008 року, на яке надано відповідь у висновку експерта комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 1404/02, № 1405/03 від 11 липня 2013 року та у висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи № 12963 від 31 березня 2014 року. Відповідь на це питання суттєво відрізняється від висновку експертного дослідження № 47 від 14 листопада 2013 року, згідно якої підпис від імені [PERSON] в договорі позики не відповідає зразкам підписів [PERSON], які були надані ним в якості порівняльного матеріалу. По-друге, при проведенні експертного дослідження № 47 від 14 листопада 2013 року експерт НДЕКЦ при ГУМВС України у Донецькій області про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок або за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків не попереджався. По-третє, предметом експертного дослідження № 47 від 14 листопада 2013 року був лише підпис [PERSON] на договорі позики № 1 від 01 жовтня 2008 року, при цьому розписка про отримання ним коштів у розмірі 97 000 грн. предметом експертного дослідження експерта НДЕКЦ при ГУМВС України у Донецькій області не була та саме ця розписка підтверджує факт отримання відповідачем грошей в розмірі 97 000 грн. Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Оригінал боргового документу, тобто розписка [PERSON] від 02 жовтня 2008 року, до суду надана позивачем, тобто кредитором, він долучений до матеріалів справи (а.с. 46 т. 1). На розписці напис про повернення боргу відсутній. Наявність боргового документа у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики від 01 жовтня 2008 року. На часткове виконання відповідачем договору позики йому позивачем 31 жовтня 2008 року видана розписка, згідно якої в рахунок погашення заборгованості за договором позики № 1 від 01 жовтня 2008 року позивачем отримано від відповідача 32 300 грн., залишок заборгованості на 01 листопада 2008 року складає 64 700 грн. (а.с. 10 т. 1). Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано повернення ним боргу 14 листопада 2008 року в розмірі 13 016,32 грн., з урахуванням якої сума боргу за договором позики складає не 64 700 грн., а 51 583,68 грн., по-перше, суперечать його основній позиції по справі, згідно якої він гроші від позивача взагалі не отримував, а по-друге, повернення позивачу 14 листопада 2008 року за договором позики 13 016,32 грн., є недоведеним. Дійсно, в матеріалах справи є розрахунок на суму 13 016,32 грн. (540х24=12 960,00; по кредиту 970,00; б/н 1 080,00; просрочка 11,88х14=166,32; сума до сплати 13 016,32) та підпис під цим розрахунком [PERSON] про отримання 14 листопада 2008 року цієї суми (а.с. 11 т. 1). Проте, що означають ці розрахунки, окрім того, що вони стосуються договору позики від 01 жовтня 2008 року, представник відповідача суду апеляційної інстанції пояснити не міг. Згідно пояснень позивача, підпис під цим розрахунком виконана дійсно ним, в зазначеному розрахунку договору позики стосується лише сума 970,00 грн., які він отримав, як проценти за договором позики за листопад 2008 року, про що він зазначив в позовній заяві. Суми 12 960,00 грн., 1 080,00 грн., 166,32 грн. договору позики не стосуються, це є розрахунки за оренду приміщення, яке у нього орендував [PERSON] 540 - це орендована [PERSON] площа, 24 - це вартість оренди за 1 м2, 1080 - це сума, яка була перерахована за оренду шляхом безготівкових платежів; 11,88 - неустойка за прострочення орендної плати, 14 - кількість днів прострочення. Допитаний судом першої інстанції 05 березня 2013 року свідок [PERSON] підтвердив, що він орендує у [PERSON] приміщення, яке раніше орендував [PERSON] (а.с. 128-130 т. 1). В матеріалах справи є ще один розрахунок - на суму 13 340 грн. (540м2 х24=12 960,00 + 1 460 % - 1 080 б/н = 13 340 грн.), в розрахунку зазначено слово «оренда» та підпис [PERSON] під цим розрахунком про отримання 11 жовтня 2008 року 13 340 грн. (а.с. 78 т. 1). Слід відмітити, що цей розрахунок від 11 жовтня 2008 року частково є тотожнім розрахунку від 14 листопада 2008 року, а саме, в них співпадають розрахунки: 540м2 х24=12 960,00 - 1 080 б/н. Зазначення в цьому розрахунку, що число 540 стосується площі, яка виражена в м2, які не є одиницею договору позики, підтверджує пояснення позивача щодо існування між позивачем та відповідачем відносин, що не стосуються договору позики. До того ж, в апеляційній скарзі відповідач не посилається на розрахунок від 11 жовтня 2008 року, як на погашення суми боргу за договором позики, а в розписці від 31 жовтня 2008 року, яка була видана відповідачу пізніше цього розрахунку, ця сума на повернення боргу не врахована та зазначено, що залишок заборгованості за договором позики з урахуванням повернення 31 жовтня 2008 року 32 300 грн. станом на 01 листопада 2008 року складає 64 700 грн. (а.с. 10 т. 1). Враховуючи, що в розрахунку від 14 листопада 2008 року: 540х24=12 960,00; б/н - 1 080,00; просрочка 11,88х14=166,32, будь-яке посилання на договір позики відсутнє, зазначені в розрахунку цифри представник відповідача пояснити не може та відповідачем не надана суду розписка позивача про отримання ним від відповідача 13 016,32 грн. на виконання саме договору позики від 01 жовтня 2008 року, свідок [PERSON] в суді першої інстанції підтвердив, що [PERSON] раніше орендував у [PERSON] приміщення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заборгованість відповідача за договором позики за основним боргом на час розгляду справи судом складає 64 700 грн. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, є необґрунтованими. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини 1 ст. 253, частини 1 ст. 254, частини 2 ст. 255 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Згідно п. 4 договору позики відповідач був зобовязаний повернути гроші в строк до 30 грудня 2008 року, тобто перебіг позовної давності за цим договором почався з 30 грудня 2008 року та закінчувався 30 грудня 2011 року. Згідно поштового конверту з поштовим штемпелем та опису вкладення до цінного листа позовну заяву [PERSON] здав на пошту 30 грудня 2011 року (а.с. 13-14 т. 1), тобто в останній день строку. Посилання відповідача на те, що в матеріалах справи на час відкриття провадження у справі були відсутні поштовий конверт та опис вкладення, є необгрунтованими, що підтверджується описом документів у справі. Та обставина, що до суду позовна заява надійшла поштою 18 січня 2012 року, висновків суду щодо звернення позивача до суду в межах строку позовної давності не спростовує, оскільки дією, що перериває перебіг позовної давності, є саме здача позовної заяви до установи зв'язку, а не її надходження до суду (в разі направлення поштою). Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, сума боргу 64 700 грн. підлягає поверненню позивачу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості. Перевіряючи доводи апеляційної скарги про неправильний підрахунок судом кількості днів прострочення при розрахунку трьох процентів річних, а саме, що прострочення складає 1 752 дні, а не 1781 день, як зазначено в розрахунку позивача, апеляційний суд дійшов висновку про їх обгрунтованість. Враховуючи, що прострочення повернення боргу в сумі 64 700 грн. мало місце з 31 грудня 2008 року по 16 жовтня 2013 року включно (день уточнення позовних вимог), кількість днів прострочення за цей період складає 1 750 і відповідно три проценти річних за цей період складають 9 306,16 грн. (64 700 грн. х 3% : 365 днів х 1 750 днів). З позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних за період з 31 грудня 2008 року по 30 грудня 2011 року позивач звернувся до суду 30 грудня 2011 року, тобто в межах строку позовної давності та 16 жовтня 2013 року, посилаючись на подальшу прострочку повернення відповідачем боргу, збільшив свої вимоги, а саме, просив стягнути три проценти річних по 16 жовтня 2013 року включно. Позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляґції за час прострочення відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України позивач, звертаючись до суду 30 грудня 2011 року, не заявляв. З такими вимогами він звернувся до суду лише 19 серпня 2013 року (а.с. 177-180 т. 1) та з урахуванням збільшених 16 жовтня 2013 року позовних вимог просив стягнути індекс інфляції за період з 31 грудня 2008 року по 16 жовтня 2013 року (а.с. 198-201 т. 1). Враховуючи, що перебіг позовної давності щодо стягнення боргу почався 30 грудня 2008 року, а з вимогами про стягнення індексу інфляції позивач звернувся лише 19 серпня 2013 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого відповідач просив в заяві від 20 вересня 2013 року (а.с. 188-189 т. 1), позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції підлягають задоволенню лише в межах строку позовної давності, яка перервалася зверненням позивача до суду з такими вимогами 19 серпня 2013 року, тобто за період з 19 серпня 2010 року по 16 жовтня 2013 року. З урахуванням індексів інфляції за період з вересня 2010 року по вересень 2013 року, які були опубліковані в газеті «Урядовий кур'єр» (а.с. 293-296 т. 2), індекс інфляції за період з 19 серпня 2010 року по 30 вересня 2013 року включно склададє 5 499,50 грн. (64 700 грн. х 104,6% (індекс інфляції за період з вересня по грудень 2010 року: 102,9% х 100,5% х 100,3% х 100,85% = 104,6%) х 104,6% (індекс інфляції за 2011 рік: 101,0% х 100,9% х 101,4% х 101,3% х 100,8% х 100,4% х 98,7% х 99,6% х 100,1% х 100,0% х 100,1% х 100,2%) х 99,8% (індекс інфляції за 2012 рік: 100,2% х 100,2% х 100,3% х 100,0% х 99,7% х 99,7% х 99,8% х 99,7% х 100,1% х 100,0% х 99,9% х 100,2%) х 99,4% (індекс інфляції за період з січня по вересень 2013 року: 100,2% х 99,9% х 100,0% х 100,0% х 100,1% х 100,0% х 99,9% х 99,3% х 100,0). Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно п. 3 договору позики проценти за користування позикою Позичальник сплачує в розмірі 18% річних (1,5% щомісячно) до 29 числа кожного поточного місяця. Посилаючись на те, що відповідачем проценти за договором позики сплачені за жовтень та листопад 2008 року, позивач просив стягнути проценти за період з грудня 2008 року по 16 жовтня 2013 року. Відповідачем докази щодо сплати ним процентів за договором позики за період з 01 грудня 2008 року по 16 жовтня 2013 року не надані, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення процентів за цей період. Проте при підрахунку кількості днів в цей період, за які відповідач має сплатити проценти, суд розрахунок позивача не перевірив та помилково виходив з того, що кількість днів в цей період складає 1 781. Враховуючи, що кількість днів з 01 грудня 2008 року по 16 жовтня 2013 року складає 1 780, відповідач зобов'язаний сплатити проценти за цей період в розмірі 56 794,19 грн. (64 700 грн. х 18% : 365 днів х 1 780 днів). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Тобто, на відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 06 червня 2012 року по справі № 6-49цс12, яка відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, аналіз правових норм, зокрема, ст. 536, ст. 549, частини 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. У разі невиконання грошового зобов'язання одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою частини 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 - 550 ЦК України. Пунктом 5 договору позики передбачено, що в разі прострочення повернення суми позики Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку в розмірі 0,1% від простроченої суми за кожний день прострочення (а.с. 45 т. 1). Як обґрунтовано зазначає позивач в позовній заяві, прострочення повернення основного боргу з 31 грудня 2008 року по 16 жовтня 2013 року складає 1 750 днів. Проте відповідно до частини 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. В уточнених 16 жовтня 2013 року позовних вимогах позивач просив стягнути неустойку саме в межах річного строку позовної давності, яка складає 23 615,50 грн. (64 700 грн. х 0,1% х 365 днів). Саме таку суму стягнув на користь позивача суд першої інстанції, що відповідає обставинам справи, умовам договору та нормам матеріального права. Враховуючи зазначене, всього на користь позивача за договором позики підлягає стягненню з відповідача 159 915,35 грн. (64 700,00 + 5 499,50 + 9 306,16 + 23 615,50 + 56 794,19). Висновок суду першої інстанції про те, що заборгованість відповідача за договором позики складає 175 695,02 грн. не відповідає обставинам справи, до нього суд дійшов з порушенням норм матеріального права. Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права є підставами для зміни рішення. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем з позовної заяви був сплачений судовий збір в розмірі 1 772,54 грн. (а.с. 1 т. 1). Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно ст. 22 Закону України від 23 грудня 2010 року № 2857-VІ «Про державний бюджет України на 2011 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2011 року, в якому був поданий позов, складала 941 грн. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені частково - в сумі 159 915,35 грн., позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають відшкодуванню понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 599,15 грн. (159 915,35 грн. х 1%). Крім того, позивачем понесені витрати, пов'язані з проведенням судової почеркознавчої експертизи, в розмірі 3 272,28 грн. (а.с. 122 т. 1), які відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України також підлягають йому відшкодуванню за рахунок позивача. Тобто всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування понесених судових витрат 4 871,43 грн. (1 599,15 + 3 272,28). Витрати по оплаті комісії банку в розмірі 32,72 грн. (а.с. 121 т. 2), не передбачені ст. 79 ЦПК України, як судові витрати, а тому відшкодуванню позивачу не підлягають. Понесені відповідачем [PERSON] витрати по оплаті експертизи в розмірі 5 888,00 грн. (а.с. 91 т. 2) відшкодуванню йому не підлягають, оскільки рішення суду ухвалено не на його користь.

Outcome: partial