Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

19.02.2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» (далі по тексту - ПАТ «Альфа-банк») звернулось до суду з позовною заявою та просило звернути стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №SME 0009515 від 18.03.2008 року, яка станом на 16.01.2015 року складає 2 425 937 грн. 64 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом/ на стадії оцінки майна, а також просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] із зазначеної квартири, вказуючи, що позичальник умови договору не виконує, заборгованість не погашає. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що 18.03.2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір про надання траншу № SME 0009515 від 18.03.2008 року, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в 97 000,00 дол. США. Також 18.03.2008 між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № SMERS00731\\1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ПН ХМНО) Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1432, згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку кредитору трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-банк». В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа-банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи. Обґрунтовуючи скаргу, апелянт вказує, що Московським районним суд м. Харкова, в порушення норм процесуального права, не доведено обставини, що мають значення для справи, що суд не з'ясував питання наявності у відповідачів іншого житла, що суд не вчинив дії з метою з'ясування чи не є часом відповідач суб'єктом Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», не зробив запити до податкових органів з метою встановлення таких даних. Апелянт також вказує на те, що суд дійшов помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки заходи, передбачені законом, носять тимчасовий характер, не є підставою для відмови у позові, що у такому разі суд повинен був відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не відмовляти у позові. В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Альфа-банк» апеляційну скаргу підтримала і просила задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник просили відхилити апеляційну скаргу та залишити заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.06.2015 року без змін. Обґрунтовуючи заперечення на апеляційну скаргу і позов, представник відповідачів адвокат [PERSON], вказував, що ПАТ «Альфа-банк» не мав прав на апеляційне оскарження з огляду на вимоги ст.ст.231,232 ЦПК України, оскільки не звертався до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення. Також представник відповідачів посилався на те, що відповідачі [PERSON] (позичальник) і [PERSON] (чоловік позичальника) та їх двоє неповнолітніх дітей не мають іншого житла, крім спірної квартири [ADDRESS], яка придбана боржником за рахунок наданих банком кредитних коштів, а відтак суд не має права виселяти їх з вказаної квартири без надання іншого житла. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами, та іншими особами, які беруть участь у справі, що 18.03.2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір про надання траншу № SME 0009515 від 18.03.2008 року /кредитний договір/, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в 97 000 дол. США. (а.с.7-11) В якості забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання траншу між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] 18.03.2008 року було укладено іпотечний договір № SMERS00731\\1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1432 (а.с.20-22), відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку кредитору трикімнатну квартиру [ADDRESS] Заставна вартість предмету іпотеки визначена за домовленістю сторін у 489850 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-банк», суд першої інстанції виходив з того, що з набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. З таким висновком суду погодитися не можна з огляду на наступне. Відповідно до з ст. 1 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Пунктом 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України визначено, що мораторій це відстрочення виконання зобов'язання. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року не підлягає виконанню. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах у справах № 6-1644цс15 від 21.10.2015 року, № 6-1534цс15 від 04.11.2015 року, № 6-цс15 від 11.11.2015 року, № 6-1249цс15 від 25.11.2015 року, № 6-482цс15 від 20.01.2016 року та в інших аналогічних справах, які відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися судами загальної юрисдикції. Позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, а сторонами в суді апеляційної інстанції не заперечується те, що 18 березня 2008 року відповідачем [PERSON] і уповноваженими особами ЗАТ «Альфа-банк» укладено кредитний договір № SME 0009515, згідно якого банк надавав їй кредитні кошти у розмірі 97000 доларів США строком на 180 місяців на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові коштів. В цей же день, 18 березня 2008 року [PERSON] уклала з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПН ХМНО Слоневською Д.В., за умовами якого [PERSON] купила за рахунок наданих ЗАТ «Альфа банк» кредитних коштів у розмірі 97000 доларів трикімнатну квартиру [ADDRESS]. В цей же день, 18 березня 2008 року [PERSON] уклала з ЗАТ «Альфа банк» договір іпотеки №SMERS00731\\1, посвідчений ПН ХМНО Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1432, згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку кредитору трикімнатну квартиру [ADDRESS], придбану нею за кредитні кошти за договором купівлі-продажу від 18.03.2008 року у [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Згідно наданого банком розрахунку, який відповідачі та їх представник не оспорюють, станом на 16.01.2015 року у зв'язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору №SME 0009515 від 18.03.2008 року у неї виникла заборгованість у розмірі 2 425 937 грн. 64 коп., яка складається з заборгованості: за кредитом - 1 475 009 грн. 26 коп.; по відсотках - 950 928 грн. 38 коп. (а.с. 32-62) Пунктом 3 договору про надання траншу передбачено, що [PERSON] зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Відповідно до п. 5.1.1 договору, який узгоджується з приписами ч.2 ст.1050 ЦК України, позивач вправі вимагати від [PERSON] дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором у визначених сторонами випадках істотного порушення [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 16.01.2015 утворилась заборгованість на загальну суму 2 425 937 грн. 64 коп., яка складається з заборгованості: за кредитом - 1 475 009 грн. 26 коп.; по відсотках - 950 928 грн. 38 коп. (а.с.) Відповідно до ст. 589 ЦПК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 6.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку: невиконання основного зобов'язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору, або у інших випадках, передбачених законодавством України. Пунктом 6.2 іпотечного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися будь-яким із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання) Пунктами 6.3.1, 6.3.2 передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, крім іншого, зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Визначаючи складові розміру заборгованості, колегія суддів виходить з того, що вони в частині боргу за кредитом, процентами обґрунтовано визначені у розрахунку заборгованості, що відповідачами вони не спростовані (а.с.32-59). За таких обставин позовна вимога ПАТ «Альфа банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню у повному обсязі. Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги ПАТ «Альфа-банк» про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вище зазначеної квартири, що є предметом іпотеки, не підлягають задоволенню у зв'язку з мораторієм на виконання рішення суду, передбаченим Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року. Таке вирішення справи не є перешкодою для звернення ПАТ «Альфа банк» у відповідності до ст.3 ЦПК України після припинення дії вказаного закону. Апеляційний суд відхиляє викладені в апеляційній скарзі посилання представника банку в частині не направлення судом запитів з метою встановлення іншого житла у відповідачів та наявності даних про її статус суб'єкта ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції», оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності (ст.10) і саме сторона, а не суд, зобов'язана проявляти ініціативну перед судом у доведенні тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень шляхом надання належних та допустимих доказів, а у разі наявності об'єктивних перешкод у їх отриманні - звертатися до суду з клопотанням про їх витребування в порядку, передбаченому ст.137 ЦПК України. Ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду позивачем не надано доказів, які б свідчили, що відповідачі чи їх неповнолітні діти мають у власності інше житло, або що відповідач [PERSON] є суб'єктом, на яку розповсюджується дія Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Також апеляційний суд не погоджується з доводами представника банку в тій частині, що відповідачі, начебто, не підпадають під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, з огляду на зазначення в п.1.2 договору про надання траншу про «цільове призначення кредиту - придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності». Умовами договору не визначено у якій формі, на якій етапі дії кредитного договору та яким чином має відбутися «подальше» використання нерухомого майна, на придбання якого надається кредит у розмірі 97000 доларів США, а також наслідки недотримання такої умови. Крім того, при укладенні кредитного та іпотечного договорів 18.03.2008 року уповноважені особи ЗАТ «Альфа банк» погодилися з тим, що предметом іпотеки є житлова квартира, право власності на яку в цей же день набуває [PERSON] за договором купівлі-продажу за кредитні кошти банку у розмірі 97000 доларів. На протязі семи років банк не ставив питання щодо нецільового використання кредитних коштів і при звернення до суду з позовом 19.02.2015 року у якості підстави задоволення позовних вимог зазначав лише єдине порушення позичальником умов договору - невиконання зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та плати за їх користування. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, позивачу, на користь якого ухвалено рішення, апеляційний суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких відносяться сплачений ПАТ «Альфа банк» судовий збір при подачі позовної заяви до суду першої інстанції і судовий збір за подання апелячційної скарги.

Outcome: partial