Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

17 липня 2015 року позивач звернувся до суду з дійсним позовом до [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 10 липня 2000 року між ним та відповідачем в особі [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, у Слов'янській філії Краматорської Універсальної біржі «Примус», було укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до укладеного договору, позивач придбав, а відповідач продала однокімнатну квартиру № 20, загальною площею 36,2 кв.м., розташовану у будинку [ADDRESS] за 2 100,00 грн., які позивачем було сплачено відповідачу готівкою при укладанні договору. Вказаний договір, 17 липня 2000 року було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янська на підставі зазначеного договору купівлі-продажу. Наприкінці 2000 року, позивач запропонував відповідачу посвідчити даний договір купівлі-продажу нотаріально, однак, відповідач повідомила, що на даний час заклопотана роботою, а тому посвідчити спірний договір не має можливості і зробить це пізніше. Позивач декілька разів зустрічався з відповідачем, однак кожного разу, на його прохання про нотаріальне посвідчення спірного договору, відповідач не реагує, посилаючись на свою зайнятість. У зв'язку з чим, на теперішній час позивач не може реалізовувати свої права як власника по розпорядженню своїм майном, а саме квартирою, так як нотаріусами не визнається правомірність договору купівлі - продажу, укладеного на біржі нерухомості. У зв'язку з тим, що всі істотні умови договору сторонами було виконано, а нотаріальне посвідчення вказаного правочину проведено не було через ухилення відповідача від вчинення цих дій, вважає, що у нього є всі підстави для вирішення цього питання у судовому порядку. На підставі викладеного просив суд визнати договір купівлі-продажу №118 від 10 липня 2000 року квартири [ADDRESS], укладений у Слов'янській філії Краматорської Універсальної біржі «Примус» дійсним та визнати за позивачем право власності на спірну квартиру. Позивач [PERSON] в залу суду не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання надав суду письмову заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності за участі свого представника [PERSON], позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а.с. 26). Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору на представництво інтересів №46 від 15 липня 2015 року (а.с. 5), до судового засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити та зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Будучи допитаною у попередньому судовому засіданні, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, пояснення надала аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON], повідомлена про дату та час розгляду справи через оголошення про виклик до суду, опубліковане в газеті «Урядовий Курєр» № 184 від 03 жовтня 2015 року на сторінці №14 (а.с. 37) до судового засідання не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи у її відсутності до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, розглянувши надані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2000 року на біржових торгах було зафіксовано факт угоди між членами біржі: [PERSON], діючою від імені [PERSON] на підставі довіреності виданої приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу 07 липня 2000 року №636 з однієї сторони та [PERSON] з іншої, було укладено договір купівлі-продажу №118 від 10 липня 2000 року, зареєстрований у Слов'янській філії Краматорської Універсальної біржі «Примус», відповідно до якого, позивач придбав, а відповідач продала однокімнатну квартиру № 20, загальною 36,2 кв.м., розташовану у будинку [ADDRESS] за 2 100,00 грн., які відповідач отримала від позивача до підписання договору (а.с. 10). Правовідносини між [PERSON] та [PERSON] виникли під час дії ЦК УРСР в редакції 1963 року, тому до них слід застосовувати норми цього кодексу щодо зобов'язань за договором купівлі-продажу. Як випливає із тексту спірного договору купівлі-продажу від 10 липня 2000 року, між сторонами договору відбувалося повне виконання умов договору, [PERSON] повністю розрахувався за вартість нерухомого майна, а [PERSON] передала предмет продажу - однокімнатну квартиру № 20, загальною 36,2 кв.м., розташовану у будинку [ADDRESS] (а.с.10). Як вбачається з повідомлення КП «БТІ» у м. Слов'янськ №1858-2/0.83/01від 23 липня 2015 року (а.с. 23), право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS], зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у Слов'янській філії Краматорської Універсальної біржі «Примус» 10 липня 2000 року. Аналіз тексту договору купівлі-продажу свідчать, що сторони цілком виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона продала, а інша сторона придбала вказане нерухоме майно. Докази щодо виконання умов договору купівлі продажу №118 від 10 липня 2000 року ніким не спростовані та свідчать про те, що позивач є добросовісним набувачем вказаної квартири, оскільки придбав її відповідно до діючого законодавства, уклавши договір купівлі-продажу, виконавши усі істотні умови договору, оплативши відповідачу вартість квартири, однак не здійснив його нотаріальне оформлення у зв'язку із обставинами, що не залежали від його волі. Приписами ст. 47 ЦК УРСР визначено: 1) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу; 2) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з відповідними змінами і доповненнями) роз'яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладання її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи не підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР 1963р., за договором купівлі-продажу продавець зобов'язаний передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язаний прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. За правилами ст. 227 ЦК УРСР Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Таким чином, враховуючи, що при укладені спірного договору, сторони домовилися щодо усіх істотних умов: як то предмету, та його ціні, волевиявлення продавця та покупця щодо зазначених умов зафіксовано у тексті письмового правочину та підтверджено особистими підписами сторін, сторони виконали повністю умови договору: відповідач добровільно передала у користування позивача належну їй квартиру та отримала від останнього у повному обсязі обумовлену вартість майна, а позивач прийняв вказане житлове приміщення й користується ним на теперішній час, відповідач не звертався до суду з позовом про визнання недійсним цього договору, суд приходить до висновку про можливість визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним. Крім того, ч. 1 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи вищенаведені обставини, та докази, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на спірну квартиру також підлягають задоволенню. На підставі викладеного й

Outcome: approved