Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

18 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги мотивує тим, що у 1980 році уклала шлюб з [PERSON] . Останній за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги, так як був інвалідом та мав проблеми з руховим апаратом. З 15 серпня 1978 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в будинку батька її чоловіка, [PERSON] , 1914 року народження. Після смерті останнього вказаний будинок в рівних частинах успадкували її чоловік та його рідний брат [PERSON] . У подальшому останній продав їй свою частину будинку, а вона подарувала її своєму сину. Зазначає, що у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, для того, щоб її чоловік як одинокий інвалід мав право на державне грошове забезпечення, 13 лютого 1996 року розірвала з останнім шлюб та через те, що спільних дітей вони не мали, змінила шлюбне прізвище « [PERSON] » на дошлюбне - « [PERSON] ». За місяць до розірвання шлюбу, а саме 13 січня 1996 року, [PERSON] , знаючи, що вона подарувала придбану у брата 1/2 частину будинку своєму сину, подарував їй 1/4 частину цього ж будинку. Після вказаних подій проживала з чоловіком протягом тринадцяти років, до дня смерті [INFO] та поховала останнього. Подарована [PERSON] 1/4 частина житлового будинку на даний час перебуває у її власності. Раніше подарована синові 1/2 частина будинку після смерті останнього успадкована її невісткою. Таким чином, залишилася не успадкованою 1/4 частина будинку по [ADDRESS] , яка на підставі свідоцтва про право на спадщину належала її чоловіку. Звернувшись до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку, що за вказаною вище адресою, отримала роз`яснення про необхідність встановлення фату спільного проживання з спадкодавцем як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу на день його смерті. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить встановити юридичний факт проживання з [PERSON] , який помер [INFO] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 13 лютого 1996 року по день смерті останнього. У судовому засіданні заявниця [PERSON] та її представник, який діє на підставі ордеру, адвокат Давидов А. Г. заяву підтримали. Представник заінтересованої особи - Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Сумській області у судове засідання не з`явився. Завідувач держнотконтори Ковальова Л. Б. подала заяву про розгляд справи без участі їх представника, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду (а. с. 22). Заслухавши заявницю [PERSON] , її представника Давидова А. Г. , свідків [PERSON] та [PERSON] , повно, всебічно і об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. У відповідності з п. 21 вищевказаної постанови при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також: інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 лютого 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Згідно з вимогами ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи [PERSON] зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. Судом встановлено, що 13 лютого 1996 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу останній відновлено дошлюбне прізвище «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 8). З будинкової книги вбачається, що з 15 серпня 1978 року по теперішній час [PERSON] зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] , (а. с. 11-12). Відповідно до договору дарування від 16 січня 1996 року [PERSON] подарував заявниці 1/4 частину жилого будинку за вказаною вище адресою, який належав йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Білопільською нотконторою 22 лютого 1986 року за реєстровим номером 412, зареєстрованого в БТІ за №4017 (а. с. 9-10). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в м. Білопілля Сумської області (а. с. 8). З довідки Білопільської міської ради вбачається, що заявниця мешкає в [ADDRESS] . Разом з нею проживав [PERSON] , 1941 року народження, який помер [INFO] . Поховання останнього здійснила [PERSON] (а. с. 13). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу до дня смерті останнього, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, вели спільне господарство. Після смерті [PERSON] , [PERSON] здійснила його поховання та продовжує проживати в будинку, частина якого належала спадкодавцю. Підстав сумніватись у показах зазначених вище свідків у суду немає, так як вони не суперечать один одному і узгоджуються з дослідженими судом матеріалами справи в їх сукупності. Як зазначила в судовому засіданні заявниця [PERSON] , встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим [INFO] [PERSON] їй необхідно для прийняття спадщини після останнього. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення вимог заявника та встановлення юридичного факту того, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 13 лютого 1996 року до дня смерті останнього [INFO] за адресою: [ADDRESS] , тобто понад п`ять років до часу відкриття спадщини. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». На підставі викладеного

Outcome: approved