Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

17 липня 2020 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання недійсним правочин щодо здійснення МТСБУ страхового відшкодування шкоди в розмірі 54769 грн.50 коп. [PERSON] здійсненого внаслідок ДТП, що сталася 30 листопада 2016 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року постановлено цивільну справу направити до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] звернувся з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до МТСБУ з пропуском встановленого законом строку, у зв`язку з чим мав можливість навмисно або з необережності додатково пошкодити свій транспортний засіб, оскільки огляд пошкодженого транспортного засобу, представником страховика МТСБУ, відбувся 22 грудня 2016 року в умовах коли власник цього транспортного засобу не був в письмовій формі попереджений про обов`язок зберігати транспортний засіб у вигляді, в якому він був після ДТП. Єдиною підставою для визначення характеру та локалізації механічних ушкоджень і розміру збитків, заподіяних внаслідок ДТП. є звіт № SOS161216-03413 від 21 лютого 2017 року, складений ФОП [PERSON] , однак в даному звіті, датою оцінки пошкодженого ТЗ є 22 листопада 2016 року, тобто вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, визначався оцінювачем станом на 22 листопада 2016 року ( за 8 днів до ДТП. учасником якої був позивач). А тому він вважає, що автомобіль потерпілого отримав наявні механічні пошкодження в іншій ДТП яке відбулося 22 листопада 2016 року за участю іншої винної особи. У зв`язку із зазначеним вважає, що правочин з регламентного відшкодування шкоди, причиненою 30.11.2016 [PERSON] слід визнати недійсним. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення аналогічні до викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначив, що МТСБУ виплатило йому страхове відшкодування, проте останнього не вистачило на ремонт автомобіля. Інші відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини не явки не повідомили, правом подати відзив на позовну заяву не скористалися. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в справі в їхній сукупності, приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 30 листопада 2016 року о 16 годин 30 хвилин в Дніпровському районі, с. Старі Кодаки сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Део Ланос, державний номер [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] та автомобіля Хюндай Акцент, державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і на нього було накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 340 грн. 00 коп. З тексту даної постанови встановлено, що [PERSON] свою вину у спричиненій ДТП визнав частково просив суворо не карати. Цивільна відповідальність водія автомобіля Hyundai, була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал страхування» що підтверджується страховим полісом № АЕ/7322232. Позивач, в свою чергу, чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не мав. 13 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до МТСБУ із повідомленням про ДТП вх. №16938с на 4 арк. (а.с.18). 06 квітня 2017 року МТСБУ склало довідку №1 про розмір відшкодування з фонду захисту потерпілих, згідно якої сума до сплати складає 46 491 грн. 58 коп, яка була призначена згідно наказу МТСБУ № 3245 та виплачена відповідно до платіжного доручення № 3245рв. 20 червня 2017 року МТСБУ склало іншу довідку № 2 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, згідно якої сума до сплати становить 6 977 грн. 92 коп., яка була призначена згідно наказу МТСБУ №5256 та виплачена відповідно до платіжного доручення № 5256рв. Саме такі виплати оскаржуються позивачем у даній справі. При цьому в провадженні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №191/1267/20 за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про стягнення виплаченого страхового відшкодування порядку регресу. Фактом звернення до нього із позовом про стягнення виплаченого страхового відшкодування позивач обґрунтовує право вимоги у даній справі. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №61/26815/17, тлумачення статей 15, 16 ЦК України свідчить, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19, пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. Також за мотивами Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, провадження №14-67цс20: 61. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання; пункт 62. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аргументи та докази, які наводяться позивачем у даній справі можуть бути ним заявлені в межах справи №191/1267/20 за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про стягнення виплаченого страхового відшкодування порядку регресу. Безпідставність виплати страхового відшкодування, про яку вказує позивач, тобто відсутність права первинної вимоги, буде свідчити про відсутність й зворотної вимоги (регресу), а відповідно буде мати наслідком відмову в задоволенні позову у справі №191/1267/20. Відтак, для ефективного захисту позивача, немає необхідності в оскарженні здійснення страхової виплати Моторним (транспортним) страховим бюро України в користь [PERSON] . Виплата страхового відшкодування в користь [PERSON] сама по собі, без зворотної вимоги МТСБУ до позивача, не порушує прав останнього. Даний висновок наводиться й позивачем в позовній заяві «Доки МТСБУ не подало регресного позову, мої права не порушувалися». На противагу цьому, можливе задоволення позову у даній справі, призведе до надмірного втручання у правовідносини між МТСБУ та [PERSON] , припинить існування підстав отриманого останнім страхового відшкодування, а відповідно виникнення обов`язку його повернути. Відтак задоволення даного позову є недопустимим. Крім того, ініціювання даної справи фактично є подвоєнням судового процесу, що свідчить про недотримання принципу процесуальної економії. Ініціювання позивачем даної справи призводить до затягування розгляду реального (дійсного, наявного) спору у цивільній справі №191/1267/20, провадження у якій зупинено, за клопотанням представника відповідача, до розгляду даної справи. Відтак суд приходить до висновку про відсутність у позивача права вимоги у даній справі, відтак до висновку про відмову в задоволенні позову. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц. Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах справи №191/1267/20.

Outcome: dismissed