Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

18.10.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свій позов позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] В зазначеному будинку зареєстрований з січня 2011 року відповідач [PERSON], на його прохання та з дозволу позивача, як тимчасовий мешканець. При реєстрації [PERSON] у будинок, між позивачем та відповідачем не укладались договори оренди чи угоди про безоплатне користування майном, чи будь-які інші правочини, які б надавали йому право проживати у будинку без згоди позивача. Відповідач є повнолітньою дієздатною особою, та не є її утриманцем. Між сторонами немає зареєстрованого шлюбу. Відповідач не є членом сім'ї і не є співвласником будинку. Однак сам по собі факт проживання [PERSON], на думку позивача, у будинку та наявність спільної дитини, ще не робить позивача і відповідача сім'єю. Протягом останніх двох років відповідач у спірному будинку не проживає, залишивши його в жовтні 2014 року із власної ініціативи. Всі «послуги» відповідача щодо обслуговування будинку «за рахунок його праці» оплачувались відповідачу як особі, що виконує роботу за замовленням замовника-власника. Відповідач ніколи не ніс витрати з утримання цього будинку з моменту введення його в експлуатацію в 2009 році і по сьогодні; відповідач ніколи не виділяв кошти для формування бюджету «сім'ї», не вів спільне господарство із позивачем. Факт реєстрації [PERSON] у будинку [PERSON] не може бути достатньою підставою для збереження за ним права користування житлом, якщо власник такого житла заперечує проти цього. В листопаді 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] .В, в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом вселення. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він проживав разом з відповідачкою однією сім'єю з липня 2004 року без реєстрації шлюбу та мають спільну дитину - [PERSON] [INFO]. Впродовж 2005-2008 років позивач та відповідач сумісними зусиллями та за рахунок спільних коштів збудували житловий будинок [ADDRESS] що був введений в експлуатацію в 2010 році та зареєстрований на праві власності за відповідачем Починаючи з моменту введення будинку в експлуатацію по червень 2015 року він разом з відповідачем почав проживати у вищевказаному будинку та зареєстрований в ньому, як член сім'ї. З листопада 2014 року сімейні стосунки між позивачем та відповідачем за зустрічним позовом погіршились, а з червня 2015 року відповідач перестала впускати позивача до вищевказаного будинку, в якому знаходяться його особисті речі і заощадження та почала чинити перешкоди у спілкуванні зі спільною дитиною. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю його та відповідача, а оскільки він є співвласником будинку то має право на здійснення користування та розпорядження вищевказаним будинком. Відповідач зазначає, що він ніколи не виїжджав із будинку добровільно, а факт його не проживання там носить вимушений характер, так як позивач [PERSON] створює йому перешкоди для вселення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Проти зустрічного позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, додатково зазначивши, що [PERSON] не є власником будинку, не має право посилатися на статті в обґрунтування свої позовних вимог, що захищають право власності. Позивач [PERSON] має законне право, яке вона реалізує, не допускати [PERSON] на територію належного їй на праві власності жилого будинку, так як він не є його співвласником. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала в повному обсязі, зазначивши наступне. З жовтня 2014 року відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку, зібравши свої речі, він добровільно покинув його. [PERSON] є батьком її дитини, з яким в неї ніколи не було відносин, притаманних сім'ї, він ніколи не здійснював будь-якого вкладу до сімейного бюджету, напроти весь час вимагав від неї надавати йому матеріальну допомогу, принижував, ображав її людську гідність, незважаючи на присутність дітей. Після чергового такого випадку, що стався в серпні 2015 році, коли [PERSON], прийшовши до спірного будинку, зчинив сварку, їхній син [PERSON], [INFO], отримав сильну психологічну травму, що негативним образом відобразилося на його психічному здоров'ї. В результаті цих подій, вона прийняла рішення не пускати [PERSON] на території котеджного містечка «Золоті ворота», попередивши про це письмово охорону, та звернулася до суду за захистом свої прав. В 2016 році в кінці липня, коли в будинку нікого не було вдома, [PERSON] проник на території її жилого будинку, про що її повідомила по телефону охорона, в результаті чого вона була змушена викликати поліцію. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали в повному обсязі та просили в задоволенні позову їй відмовити. Зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, з підстав наведених в зустрічній позовній заяві. [PERSON] додатково зазначив, що протягом 2014 року він проживав за адресою спірного будинку, нікуди не виїжджаючи, святкування Нового року 2015 теж проходило на [ADDRESS] В 2015 році він в зв'язку із написанням дипломної роботи нетривалий час проживав в м. Києві в квартирі свого приятеля [PERSON] та виїздив до м. Харкова, де в той час хворіла на онкологічне захворювання його мати. Влітку 2015 року [PERSON] перестала його пускати на територію будинку та категорично заборонила це охороні, в вересні 2015 року [PERSON] передала на охорону судове рішення про відмову у його вселенні, яке не набрало законної чинності та зобов'язала охоронців виконувати його. В 2015 році [PERSON] пообіцяла виплатити йому 80 000 доларів США, як компенсацію за вклад в будівництво спірного будинку, проте не виконавши обіцяного, в травні 2016 року звернулася до суду. [PERSON] наполягав, що їм із [PERSON] з 2004 року по 2015 рік були притаманні подружні стосунки, вони мають спільного сина [PERSON], [INFO], здійснили обряд вінчання, разом відпочивали, планувати сімейний бюджет, приймали участь у будівництві спірного будинку. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.11.2009 року (а.с. 13). Відповідно до довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 10.10.2016 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а. с. 24). Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Не дивлячись на те, що [PERSON] заперечує факту сумісного проживання з [PERSON] однією сім'єю в будь-який проміжок часу, наголошуючи на тому, що він є лише батьком її дитини - сина [PERSON], [INFO], а зареєстрований за її згодою у спірному житловому приміщенні, як тимчасовий мешканець, суд дійшов висновку про спростування її показів в цій частині сукупністю інших доказів, а саме. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що тривалий час він із своєю дружиною були друзі сім'ї, яка складалася із [PERSON] та [PERSON], неодноразово бували у них в будинку в с. Підгірці в гостях, майже кожний тиждень приїздили на вихідні, разом святкували свята, відправлялися у подорожі, для нього, вони вдвох, сприймалися, як господарі цього будинку. Він ніколи не сприймав [PERSON], як найманого робітника чи тимчасового мешканця в будинку [PERSON] Десь в 2014 році він став помічати, що між [PERSON] та [PERSON] ускладнилися відносини, в його присутності вони могли почати з'ясовувати відносини, пред'являти взаємні претензії, але він мав надію, що все виправиться. Влітку 2015 року йому стало зрозумілим, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розпався, з цього часу вони із дружиною в спірному будинку вже не бували. Аналогічні пояснення надала свідок [PERSON], зазначивши, що до весни 2014 року вона була доброю подругою [PERSON], [PERSON], починаючи з 2004 року сприймала, як її чоловіка, батька дитини [PERSON], із їхньої сім'єю проводили багато часу разом, зустрічалися на свята. Свідок [PERSON], яка працює з 2009 року по теперішній час прибиральницею в будинку [PERSON], не дивлячись на те, що зазначила про відсутність відносин між [PERSON] та [PERSON], притаманних подружжю, проте повідомила суду, що з 2012 року відносини між ними почали погіршуватися, [PERSON] переїхав в іншу кімнату на першому поверсі, постійно вимагав гроші від [PERSON] на відпочинок, бізнес, виплату заробітної плати найманих працівникам на його підприємстві. Свідок [PERSON] зазначила, що вона доводиться дружиною покійного батька [PERSON], при цьому [PERSON] знає, як співмешканку [PERSON], та матір його сина. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], який доводиться сином [PERSON], в частині заперечення факту проживання позивача із відповідачем однією сім'єю, так як в якості обґрунтування свого доводу він зазначає грубе, цинічне, корисливе ставлення [PERSON] до його матері, постійні приниження, образи, які їй довелося перетерпіти від нього. Проте, ці доводи, можуть свідчити лише про складність стосунків між сторонами та моральний облік відповідача, і не спростовують ознак, притаманних сім'ї в розумінні ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України. Окрім цього, цей факт підтверджується низкою письмових доказів: пам'яткою таїнства подружжя між позивачем та відповідачем (а. с. 177), випискою із домової книги, яз якої вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] одночасно знялися з реєстрації 16.12.2010 року за адресою: [ADDRESS] та одночасно втрьох зареєструвалися за адресою спірного будинку. Таким чином, суд, проаналізувавши сукупність наданих сторонами доказів, приходить до висновку, що [PERSON] набув сервітутне право користування спірним будинком за фактом набуття статусу члена сім'ї [PERSON], на підставі спільного проживання та ведення спільного господарства (Правова позиція Верховного суду України від 21.09.2011 р. ). Однією з підстав в обґрунтування свої позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач зазначає ст. 71 ЖК України, яка регламентує порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім громадянами протягом 6 місяців. Як вбачається із письмових доказів і було встановлено в судовому засідання на даний час спірний житловий будинок належить [PERSON] на праві приватної власності, в зв'язку з чим норми статті ЖК України застосуванню до спірних правовідносин не підлягають. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до абз. 4 п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК). Виходячи із зазначеного, суд повинен перевірити в даному випадку, враховуючи фактичні обставини справи, чи є підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України. Не дивлячись на те, що [PERSON] заперечує факт своєї відсутності у спірному житловому будинку до червня 2015 року, суд з огляду на сукупність узгоджених між собою доказів, вбачає в його показах невідповідності. Так, свідок [PERSON] зазначила, що ще влітку 2014 року побачила, що [PERSON] почав вивозити деякі свої речі із будинку, із гардеробної почав зникати одяг, коли з'являвся між ним та [PERSON] виникали скандали. Останній раз вона бачила відповідача під час святкування Нового року 2015. В кінці 2014 року від [PERSON] вона дізналася, що [PERSON] виїздить із будинку. В 2015 та 2016 роках [PERSON] не проживав в будинку. Свідок [PERSON] зазначив в судовому засіданні, що проживає у спірному будинку разом із матір'ю з лютого 2015 року і по даний час, у вказаний період [PERSON] у будинку не проживав. Свідок [PERSON] повідомив, що до початку 2015 року вважав, що [PERSON] проживає в селі Підгірці в будинку із [PERSON] Свято Нового року 2015 вони святкували в будинку в с. Підгірці. В січні 2015 року він надав [PERSON] ключі від своєї квартири, коли виїздив на гірськолижний курорт, і йому відомо від консьєржа, що [PERSON] в цей час проживав в його квартирі. Аналогічно, від дозволив пожити [PERSON] за адресою свого проживання в місті Києві і в період з кінця квітня і до кінця травня 2015 року, коли виїздив із сім'єю до м. Харкова. В проміжок цього, часу він знав, що [PERSON] проживає десь у друзів, частина речей [PERSON] знаходилася в нього в гаражі. Свідок [PERSON] зазначив, що познайомився із [PERSON] на Яворівському полігоні в кінці 2014 року, і останній запрошував його в гості до себе в будинок, що [ADDRESS] Таким чином, із наведених доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON] постійно не проживає в будинку, починаючи з січня 2015 року і до теперішнього часу. Ще однією обставиною, що підлягає встановленню при вирішенні спорів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, є поважність такої відсутності більше року. Аналізуючи ці обставини, суд приходить до наступного висновку. Зі слів позивача [PERSON] вбачається, що після зчиненого в серпні 2015 року скандалу в будинку в с. Підгірці [PERSON] вона заборонила охороні пропускати його на територію котеджного містечка «Золоті ворота», згодом вона надала охороні рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, яким [PERSON] було відмовлено у вселенні та рішення Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року про відмову [PERSON] у вселенні, що набрало законної сили. Влітку 2016 року [PERSON] без її дозволу у її відсутність проник на територію належного їй жилого будинку і вона була змушена викликати поліцію. Свідок [PERSON], який займає посаду голови правління котеджного містечка «Золоті ворота», та одночасно доводиться сусідом [PERSON], вказав, що вкінці літа 2015 року [PERSON] сказала йому, що залишила на охороні заяву про заборону входу на територію її будинку та котеджного містечка [PERSON] та повідомила, що в даний час між нею та відповідачем триває судовий спір з приводу його виселення із житлового будинку. Пізніше від [PERSON] він дізнався, що на охорону передано судове рішення, яким у вселенні [PERSON] відмовлено, і вже в 2016 році він дізнався про ще одне судове рішення про заборону [PERSON] з'являтися на території котедженого містечка. Влітку 2016 року йому повідомили охоронці про виклик ними Державної служби охорони та поліції, так як в будинок [PERSON] проник [PERSON], вхід якому заборонено рішенням суду. Із сукупності письмових доказів вбачається наступне. 19.08.2015 року [PERSON] звернувся до служби у справах дітей та сім'ї Обухівської районної державної адміністрації, в якому зазначив, що з червня 2015 року [PERSON] перестала пускати його у будинок у котеджному містечку «Золоті ворота» (а. с. 165). Відповідно до висновку по заяві [PERSON], затвердженого в. о. начальника Обухівського відділу поліції ГУ національної поліції в Київській області від 03.08.2016 р., 30.07.2016 року [PERSON], її колишній чоловік, зайшов до її будинку за адресою [ADDRESS] Згідно висновку по заявам [PERSON] та [PERSON], затвердженого в. о. начальника Обухівського відділу поліції ГУ національної поліції в Київській області від 27.12.2016 р., 11.12.2016 року [PERSON] намагався проїхати до містечка, [PERSON] заборонила впускати його, як особу, що намагається силою потрапити до приміщення (а. с. 169). 02.08.2016 р. за адресою спірного жилого приміщення була викликана поліція [PERSON] через намагання [PERSON] незаконно потрапити до будинку (а. с. 157). Суд також звертає увагу, що [PERSON] на охорону котеджного містечка «Золоті ворота» було передане рішення Обухівського районного суду від 24 вересня 2015 року, одразу після його ухвалення, відповідно до резолютивної частини якого, [PERSON] позбавлено права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку місця проживання. Вказане судове рішення не набрало законної чинності, було оскаржене в апеляційному порядку та згодом скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року. Проте [PERSON], будучи на той час головою кооперативу, майже рік, тобто до 29.09.2016р., використовувала це рішення з метою створення перешкод у проникненні [PERSON] на територію котеджного містечка «Золоті ворота». Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні належним на праві власності нерухомим майном відмовлено, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення також відмовлено з мотивів його недоведеності (а. с. 18-22). Проте, як вбачається із показів самого позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та свідка [PERSON] позивач знову надає вказане судове рішення від 29 вересня 2016 року на охоронний пункт і роз'яснює охоронцям про заборону впускати [PERSON] на території котеджного містечка. Уся сукупність зазначених доказів свідчить про те, що [PERSON], починаючи з літа 2015 року і по теперішній час створюються [PERSON] перешкоди у проникненні до спірного житла із залученням охорони котеджного містечка та посадових осіб кооперативу. І наслідком констатації цього факту для суду є висновок про непроживання [PERSON] більше ніж рік за адресою спірного жилого приміщення із поважних причин, тобто по причині створюваних позивачем перешкод. Таким чином позовні вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом обраного ним законного способу захисту. Судові витрати на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved