Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

17 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, зазначивши, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2011 року, у шлюбі народилася дочка [PERSON], [INFO], відповідач є батьком дитини. На теперішній час спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач проживає окремо, дитина проживає з нею і дитина потребує коштів на утримання, але відповідач коштів на утримання дочки не платить. Тому позивачка звернулася до суду і просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітної платні (доходів) щомісячно, і до її повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судові витрати покласти на відповідача. (а.с. 2-3) Позивачка в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 23). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, заперечень на позов не надав (а.с. 21). Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2011 року, у шлюбі [INFO] народилася дочка [PERSON], відповідач є батьком дитини. На теперішній час відповідач проживає окремо від сім'ї, дитина проживає з матір'ю і потребує коштів на утримання, але відповідач коштів на утримання дочки не надає (а.с. 4-10). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з п.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків утримувати дитину встановлений на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до цієї правової норми батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, тобто обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ч.1 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками свого обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України, та роз'ясненням п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Згідно ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що відповідач працює Відокремлений підрозділ Київської дистанції колії «Південно-західна залізниця» монтер колії з поточного утримання й ремонту колії та за період з січня 2014 року по червень 2014 року загальна сума доходу становить 15 421 грн 72 коп (а.с. 22), інші стягнення на аліменти у відповідача відсутні, відповідач є молодою працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дочки, але коштів на утримання дитини добровільно не надає. Таким чином, по матеріальному стану відповідач має надавати матеріальну допомогу своїй дитині та з урахуванням інтересів дитини, суд задовольняє позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір суд компенсує за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved