Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

19 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що вона являється власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що даний будинок належить їй на підставі копії Витягу з Державного реєстру правочинів від 10.11.2011 року № 10628148, копії договору довічного утримання від 10.11.2011 року № 4732955, копії Свідоцтва про державну реєстрацію прав від 15.11.2011 року № 32043951 та довідки № 4871 від 20.11.2019 року виданої виконавчим комітетом Хотинської міської ради Чернівецької області. Зазначає, що у даному будинку зареєстрований відповідач - [PERSON] , колишній зять, але не проживає в ньому і ніколи не проживав. Позивач пояснює, що не має можливості розпоряджатися своїм майном і врегулювати дане питання можливо лише у судовому порядку. Підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але її представник [PERSON] на адресу суду надала заяву, в якій вона просить справу слухати у їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує, судовий збір залишає за собою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день та час слухання справи, про причини неявки не повідомив, відзив на позов та заяви про розгляд справи у його відсутності суду не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі копії Витягу з Державного реєстру правочинів від 10.11.2011 року № 10628148, копії договору довічного утримання від 10.11.2011 року № 4732955, копії Свідоцтва про державну реєстрацію прав від 15.11.2011 року № 32043951 та довідки № 4871 від 20.11.2019 року виданої виконавчим комітетом Хотинської міської ради Чернівецької області (а.с.11-14). Згідно довідки № 4831 від 20.11.2019 року та акту обстеження матеріально-побутових умов № 4897 від 22.11.2019 року виданих виконавчим комітетом Хотинської міської ради Чернівецької області підтверджується, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але не проживає і ніколи не проживав за цією адресою (а.с. 15, 16). Судом досліджено копію рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03.12.2018 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає і ніколи не проживав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. На підставі ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що відповідач [PERSON] не проживає і ніколи не проживав, однак є зареєстрований за вказаною адресою, а позивач згідно ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується заява позивача, з проханням судовий збір з відповідача не стягувати.

Outcome: approved