Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

19.03.2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилається на те, що позичальник [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 23.05.2011 року, та відповідно до якої отримав кредит у розмірі 4800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 25.12.2018 року відповідач має заборгованість в розмірі 34887,43 грн., яка складається з: 1352,78 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3821,31 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 27575,84 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання. Просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість на загальну суму 34887,43 грн. та судові витрати в розмірі 1921,00 копійок. 06.05.2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідачє ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій, та сумами зазначеними в розрахунку, оскільки вважає їх завищеними та надуманими. Крім того, зазначає, що копія анкети позичальника не може підтверджувати існування боргу, оскільки вона є лише пропозицією укласти договір, а для укладення договору є прийняття цієї пропозиції, відсутність якого підтверджується матеріалами справи, що свідчить про не існування договору між сторонами, також у вказаній анкеті відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання, а саме в акеті відрізняється сума грошових коштів від тієї суми, яку зазначає позивач в позові, відсутня умова про надання позивачем тієї чи іншої суми, відсутній строк надання грошових коштів та строк повернення цих коштів, відсутні будь-які посилання на картку, з якої відповідач міг отримувати кошти, відсутня умова про отримання цієї картки відповідачем. Також зазначає, що умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не можуть підтверджувати факт існування боргу, оскільки вони не підписані ним, що свідчить про те, що вони на відповідача не розповсюджуються. Крім того, зазначає, що розрахунок заборгованості за період з 23.05.2011 року по 25.12.2018 року не може підтверджувати факт існування боргу, оскільки в такому не зазначено інформацію про те, по якій саме картці і по якому саме рахунку або первинних документах такий формується. Також не погоджується із сумою нарахування пені, оскільки строк, в межах якого можливе стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховуюється, у межах сроку позовної давності за основною вимогою. Тому, заявляє про застосування загального та спеціального строку позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення штрафних санкцій, як однієї з підстав для відмови в задоволенні позову. 20.06.2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якому, позивач просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладене у відповіді на відзив. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Клопотань про розгляд справи із повідомленням сторін та заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін до суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 23.05.2011 року відповідач [PERSON] підписав заяву № б/н, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 4800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Із матеріалів справи встановлено, що відповідач підписав заяву та погодився з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», фактично уклав з Банком Договір. Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. В зв`язку з чим, згідно розрахунку заборгованості за договором, станом на 25.12.2018 року відповідач має заборгованість в розмірі 34887, 43 грн., яка складається з: 1352,78 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3821,31 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 27575,84 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання. В свою чергу, відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на викладене у відзиві. Проте суд не погоджується із позицією відповідача, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, з чого слідує, що відповідач підписавши вказану заяву, ознайомився та згідний з умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованими на сайті банку. Тарифами банку, які разом з цією заявою складають договір банківського обслуговування. Як встановлено судом, заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами банківських послуг, тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку складають між сторонами договір про надання банківських послуг, складовими якого виступають заява, умови та правила надання банківських послуг, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в заяві. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, заява разом з умовами та правилами зі зразками підписів та відбитком печатки, тарифами складають договір про надання банківських послуг відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого була пластикова картка, яку відповідач отримав. Таким чином суд вважає, що оскільки банк надав кошти відповідачу шляхом встановлення кредитного ліміту, а тому між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. При цьому, судом встановлено, що банк при наданні коштів шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок надав відповідачу картку, що підтверджується фото з карткою, яке надано суду на вимогу суду, з чого слідує, що між банком та позичальником було укладено кредитний договір. Крім того, із виписки по рахунку вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Також судом встановлено, що в заяві - анкеті клієнта, зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак згідно умов договору визначено (п. 2.1.1.2.3), що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт, з чим і погодився відповідач під час укладення договору. Щодо строку строку позовної давності, то судом відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору встановлено, що строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. При цьому, судом встановлено, що кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Також судом встановлено, що згідно виписки по рахунку, відповідач [PERSON] до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором, а тому посилання відповідача на те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування судом до уваги не приймаються. Отже, як встановлено судом, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови, а отже вони досягли згоди. Пунктом 21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Як встановлено судом, у вказаному договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, а тому зобов`язання з надання кредиту є дійсним з моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача суму боргу в розмірі 5174,09 гривень, 1352,78 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3821,31 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками. Проте, суд, не погоджується із вимогами позивача про стягнення з відповідача 27575,84 гривень - нарахованої пені за прострочене зобов`язання, та вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути суму пені за прострочене зобов`язання за період з 27 липня 2018 року по 25 грудня 2018 року 634,24 гривень, в задоволенні решти суми пені відмовити. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову в частині стягнення 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1637, 50 грн. - штраф (процентна складова) слід відмовити. Таким чином з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути: загальну суму заборгованості за договором, станом на 25.12.2018 року в розмірі 5808,33 гривень, яка складається з: 1352,78 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3821,31 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, та 634,24 гривень нарахована пеня за прострочене зобов`язання. Таким чином суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовна заява Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню частково і з відповідача слід стягнути на користь позивача суму заборгованості в розмірі 319,82 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Враховуючи викладене вище, на підставі ст. ст. 509, 525, 526, 549, 550, 551, 553, 610 - 612, 624, 625, 629, 1046 - 1050, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial