Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

17 березня 2017 року та заявою від 12.05.2017 року збільшивши позовні вимоги, [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що в період з 24.10.2012 року по 28.09.2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. За час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано автомобіль марки «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований на ім'я відповідача. Позивач звернулася до відповідача з вимогою виплатити їй грошові кошти в розмірі ? частини вартості автомобіля, але [PERSON] повідомив, що вказаний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя та належить іншій особі. Так, 26.02.2016 року спірний автомобіль було відчужено на користь рідного сина відповідача від першого шлюбу [PERSON] Відповідач без відома та письмової згоди позивача продав спірний автомобіль, залишивши всі кошти від продажу собі. В зв'язку з чим, просить визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], в порядку розподілу спільного майна подружжя ? частину вартості проданого автомобіля марки «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], в розмірі 175210,00 грн., що був уточнений під час розгляду справи з врахуванням проведеної по справі судової товарознавчої експертизи. Позивач в судове засідання не з'явилася, в письмовій заяві просила справу розглянути без її участі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з вищевикладених підстав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Надав письмові заперечення, в яких зазначив, що в період з 24.10.2012 року по 28.09.2016 року він знаходився в шлюбі з [PERSON], яка ніде не працювала ні до укладення шлюбу, ні у період шлюбу. У вересні 2011 року він придбав автомобіль марки Volkswagen Transporter 2.5, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. У грудні 2012 року він продав даний автомобіль своєму знайомому [PERSON] за 5000 тисяч доларів США, проте договір купівлі - продажу вони не оформляли, оскільки не хотіли робити зайві фінансові витрати. Крім того, з [PERSON] він знайомий досить давно, а тому обмежилися розписками. Згодом у січні 2013 року він придбав за особисті кошти, отримані від продажу автомобіля марки Volkswagen Transporter 2.5, 2007 року випуску, автомобіль JEEP Grand Cherokeе, 2001 року випуску, за 5000 доларів США. Вважає, що спірне майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя незважаючи на те, що придбане в період шлюбу, проте є його особистою приватною власністю, оскільки набуте ним за час шлюбу, за кошти які належали йому особисто. Позивачем не надано доказів вкладення у спірне майно як спільних коштів подружжя, так і її власних коштів. Автомобіль він придбав через 2 місяці після укладення шлюбу з позивачем, тобто за такий період вони не могли назбирати 5000 доларів США для придбання автомобіля. Сама позивач ніде не працювала, вносити кошти до сімейного бюджету не бажала. 26.02.2016 року він продав спірний автомобіль [PERSON] за договором купівлі - продажу, укладеному на товарній біржі, при цьому робилася оцінка його дійсної вартості в розмірі 10000 грн.. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, надав аналогічні відповідачу пояснення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає відповідача з дитинства, вони перебувають з ним в дружніх стосунках. В 2012 році він придбав у [PERSON] автомобіль «Фольцваген» за 5000 доларів США, про що він дав відповідачу розписку. Позивач також знає, що він придбав у відповідача даний автомобіль та їздить на ньому до цього часу. В техпаспорті на даний час зазначений [PERSON] Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що з 24.10.2012 року по 28.09.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Охтирського міськрайонного судку Сумської області (а.с. 8). Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності відповідно до ч. 2, ст. 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата та інші доходи, одержані одним із подружжя. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачені ч. 1, ст. 63, ч. 1, ст. 65 СК України. Статтею 69 Сімейного кодексу України встановлено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ч. 1, ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісною власності на майно, набуте за час шлюбу. Судом також встановлено, що під час шлюбу, [PERSON] придбав автомобіль марки «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Так, згідно облікових даних територіального сервісного центру №5943 регіонального сервісного центру МВС у Сумській області від 07.10.2016 року, 16.01.2013 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль марки «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], на підстав довідки - рахунку ДПІ №674078 виданої 11.01.2013 року ТОВ «Автотех - Стандарт» (а.с. 53). В зв'язку з чим, в силу ч. 1, ст. 60 Сімейного кодексу України, даний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. 25 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено довір купівлі - продажу транспортного засобу №242, за яким останній придбав автомобіль марки «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], за 10000,00 грн. (а.с. 100). 26 лютого 2016 року даний автомобіль перереєстрований на [PERSON] на підставі вищевказаного договору купівлі продажу, що підтверджується повідомленням територіального сервісного центру №5943 регіонального сервісного центру МВС в Сумській області (а.с. 7). Необхідно відзначити, що у наданих документах регіонального сервісного центру в Сумській області територіального сервісного центру №5943 не міститься інформації щодо надання згоди позивачем [PERSON] на продаж автомобіля. В судовому засіданні відповідач, а також його представник не заперечували того факту, що письмової згоди на продаж автомобіля [PERSON] не надавала. Відповідно до ч. 1, ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч. 2, ст. 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 1, ст. 65 Сімейного кодексу України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Суд вважає, що в даному випадку відчуження автомобіля «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], повинно було здійснюватись на підставі письмової згоди [PERSON], оскільки автомобіль був спільної сумісною власністю подружжя. В своїх запереченнях на позовну заяву [PERSON] посилається на те, що автомобіль «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], був придбаний ним за свої особисті кошти, отримані від продажу автомобіля Volkswagen Transporter 2.5, 2007 року випуску, проданого по розписці [PERSON]. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 4 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1, ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1, ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно п. 3, ст. 208 Цивільного кодексу України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена чинним на час виникнення правовідносин між сторонами Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.98 N 1388. Відповідно до п. 1 Порядку встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень (п. 2 Порядку). Пунктом 6 Порядку визначено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (далі - підрозділи Державтоінспекції). Пунктом 8 Порядку передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. В абзаці 2 п. 8 Порядку наведено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, якими є: довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб, митна декларація, акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Як видно із даного пункту, розписка чи довіреність не входять до переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. З аналізу наведених норм права вбачається, що договір купівлі-продажу транспортного засобу є укладеним з моменту його державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником автомобіля марки «Volkswagen Transporter 2.5», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який передав [PERSON], [PERSON] за нотаріальною довіреністю від 15.03.2017 року, уповноваживши їх керувати згаданим транспортним засобом, представляти інтереси [PERSON] з питань розпорядження транспортним засобом, управляти, розпоряджатися, зняти з обліку в органах Державтоінспекції, продати, обміняти, укласти договір позички, оренди, доручення, тощо. Довіреність видана строком на 10 років з правом передовіри (а.с. 76). Згідно з копіями розписок від 05.12.2012 року, [PERSON] продав за усною домовленістю належний йому автомобіль марки «Volkswagen Transporter 2.5», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], та передав технічний паспорт на даний автомобіль [PERSON], а той в свою чергу в якості оплати за автомобіль передав [PERSON] 5000 доларів США (а.с. 55, 56). Договір купівлі-продажу автомобіля, вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами продавцем і покупцем, засвідчений підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, який би містив усі істотні умови, необхідні для чинності такого договору, укладено не було, що підтвердив відповідач в судовому засіданні. Крім того, у встановленому порядку перед відчуженням автомобіль не був знятий з реєстрації, а [PERSON] не зареєстрував його за собою, що підтверджується. Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіля не може бути визнаний укладеним, а відповідно, відсутні підстави вважати, що [PERSON] набув право власності на автомобіль у встановленому законом порядку. При цьому розписка про одержання коштів за придбання автомобіля та довіреність не являються відповідно до закону підставами переходу права власності на транспортний засіб. [PERSON] продовжує залишатись власником зазначеного авто і на даний час. Суд вважає, що посилання відповідача на те, що автомобіль був придбаний за рахунок коштів, які він отримав від продажу іншого автомобіля, не має правового значення, оскільки згідно ч. 1, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а ч. 2 ст. 61 СК України встановлює, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. На підставі викладеного, суд вважає, що автомобіль «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], підлягає поділу, оскільки суд вважає, що даний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Згідно з ч. 1, ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, тобто становлять по 1/2 частки. Відповідно до ч. 1, ст. 71 Сімейного кодексу України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 4, ст. 71 Сімейного кодексу України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно п. 2, ч. 1, ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною. У відповідності до ч. 2, ст. 183 Цивільного кодексу України, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Автомобіль є річ неподільна, що є загальновідомим фактом, а тому, суд вважає, що вищевказаний автомобіль необхідно було б виділити одному з подружжя, а інший повинний був отримати грошову компенсацію частки його вартості. В пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що у випадку, коли один із подружжя здійснив відчуження майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, суд вважає, в даному випадку підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки про стягнення грошової компенсації з відповідача за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Згідно висновку судової авто товарознавчої експертизи №1795 від 17.01.2018 року, визначити дійсну ринкову вартість автомобіля марки (моделі) JEEP Grand Cherokeе 3.1D, 2001 року випуску, ідентифікаційний номер - [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], синього кольору, на 26.02.2016 року не видається за можливе, в зв'язку із відмовою [PERSON] у представленні на експертний огляд досліджуваного автомобіля. Середня ринкова вартість продажу ідентичного досліджуваному автомобіля марки (моделі) JEEP Grand Cherokeе 3.1D, 2001 року випуску, станом на 26.02.2016 року складає 350420,00 грн. (а.с. 127-137). На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості ? частки у спільній сумісній власності подружжя на автомобіль марки «JEEP Grand Cherokeе», 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], у розмірі 175210,00 грн. Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Із матеріалів справи вбачається що 19.01.2017 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] була укладена угода про надання правової допомоги, предметом якої є надання правової допомоги, захист та представництво [PERSON] за позовом до [PERSON] (а.с. 21). Відповідно до акту приймання - передачі виконаних робіт від 08.09.2017 року, до наданих адвокатом [PERSON] входить: підготовка та подання позовної заяви, участь у судовому розгляді справи, підготовка та подання заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 98). Згідно з оригіналом квитанції до прибуткового № б/н від 09.09.2017 року адвокат [PERSON] прийняв від [PERSON] згідно угоди від 19.01.2017 року 5000,00 грн. (а.с. 99). Частиною 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи зазначене, виходячи з обсягу виконаної представником позивача правової допомоги по справі, її характеру, що позивачем понесені витрати у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, яким фактично надавалась така допомога, суд вважає необхідним стягнути із [PERSON] компенсацію витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі задоволення позову судовий збір та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судовий збір в сумі 1000,00 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн., витрати за проведення експертизи в сумі 2376,00 грн., а всього 5876,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved