Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

17 жовтня 2016 року до суду надійшла вказана позовна заява. В позовній заяві позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 530 614, 81 грн. за договором позики, з яких: 465 300,00 грн. - сума основного боргу, що станом на дату подачі позову еквівалентно 18 000,00 дол. США, 13 614,81 грн. - 3% річних, 51 700,00 грн. - штраф, що станом на дату подачі позову еквівалентно 2 000,00 дол. США. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі розписки від 22.09.2015 року позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 18 000,00 дол. США, строком до 22.10.2015 року. Як зазначає позивач, відповідач не виконав належним чином умов розписки та кошти не повернув, а тому позивач звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 17.10.2016 року становить 18 000,00 дол. США, що в еквіваленті становить 465 300,00 грн., 13 614,81 грн. - 3% річних за період з 23.10.2015 року по 12.10.2016 року, штраф у розмірі 2 000, 00 дол. США, що в еквіваленті становить 51 700, 00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просив їх задовольнити. Крім того представник позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою представника позивача. Представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.09.2015 року між [PERSON] (далі - Позикодавець) та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено договір позики, що підтверджений розпискою. За даною розпискою Позикодавець надав Позичальнику гроші в сумі 18 000,00 доларів США із обов'язком повернути в строк до 22.10.2015 року. Розпискою передбачено сплата штрафу у розмірі 2 000, 00 грн. у разі несвоєчасного повернення коштів. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач в судове засідання не з'явився та не надав доказів, що він повернув кошти які отримав як позику. Таким чином, встановлено, що позивачем виконані умови договору в повному обсязі та кошти надані в користування, однак відповідач свої зобов'язання по зазначеній розписці належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості по позиці в загальній сумі 18 000, 00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент звернення до суду з позовом (12.10.2016 року) становить 465 300,00 грн., що є доведеною та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Крім того, так як відповідач не виконав зобов'язання у строки, визначені розпискою суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних в сумі 11 734,85 грн. за період з 23.10.2015 року по 12.10.2016 року (нараховано на суму 401 050,53 грн., що станом на 23.10.2015 року - день виконання зобов'язання по поверненню коштів еквівалентна 18 000,00 доларів США), та суму штрафу 2 000,00 дол. США, що за офіційним курсом на момент звернення до суду з позовом становить 51 700,00 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги y цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №. 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Граничний розмір таких витрат встановлений законом. Зазначені витрати, фактично понесені сторонами, підлягають розподілу між ними за правилами, встановленими ст.88 ЦПК України. Судові витрати - це фактичні грошові витрати, які несуть особи, які беруть участь у справі, у зв'язку зі зверненням до суду та розглядом справи в суді. Необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й при виконанні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також для надання правової допомоги вчиняються й інші дії, необхідні для розгляду справи, а саме складаються позовні заяви, є знайомлення з матеріалами справи, надаються консультації, несуться витрати у зв'язку з відрядженнями тощо. Згідно вимог ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у статті 1 визначає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представник позивача надавав правову допомогу в судових засіданнях на підставі довіреності. Проте, так як суду не було надано розрахунок витрат на правову допомогу, суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок таких витрат, не надано доказів сплати коштів, тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. У відповідності до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial