Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

18 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про припинення права власності на нерухоме майно.В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що після смерті своїх батьків успадкував 262/300 частини домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2015 року. Відповідач є спадкоємцем майна покійного брата позивача [PERSON], який після смерті батьків успадкував 38/300 частин спірного домоволодіння. Спірне домоволодіння складається з житлового будинку загальною площею 59,5 кв.м, літньої кухні, гаражів, сараю, вбиральні огорожі. Оскільки частка відповідача від загальної площі житлового будинку складає 7,41 кв.м, то виділити таку площу відповідачу не є можливим. За таких обставин позивач просить припинити право власності [PERSON] на 38/300 частин домоволодіння [ADDRESS], визнати за позивачем право власності на 38/300 частин домоволодіння [ADDRESS]. Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явилися, проте представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без присутності позивача та його представника, підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, проте подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її присутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки кошти за належну їй частку отримала у повному обсязі у розмірі 62 500,00 грн. Відповідно до положень частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2015 року, що набрало законної сили 30 червня 2015 року, визнано в порядку спадкування за [PERSON] право власності на успадковане майно 262/300 домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 4). На спірне домоволодіння складений технічний паспорт (а.с. 5-7). Згідно висновку про вартість майна, вірогідна ринкова вартість будинковолодіння [ADDRESS] станом на 31 жовтня 2013 року складає 99 888,00 грн. (а.с. 8). Відповідач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (а.с. 14). З листа Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 15.12.2015 вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано на 2/6 частини за [PERSON] і [PERSON], на 4/6 частини цієї ж квартири за [PERSON] і [PERSON] (а.с. 22). У відповідності з висновком № 0031/04-2016 судової будівельно-технічної експертизи від 06 квітня 2016 року, вартість будинковолодіння [ADDRESS] становить 493 300,00 грн., вартість 38/300 частини будинковолодіння [ADDRESS] становить 62,488,00 грн., з технічної точки зору виділити в натурі у власність [PERSON] 38/300 частин будинковолодіння [ADDRESS] є неможливим (а.с. 34-60). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2016 року, що набрало законної сили 06 травня 2016 року, визнано за [PERSON] право власності на 38/300 частин домоволодіння по [ADDRESS] в порядку спадкування (а.с. 67-68). Відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] кошти у сумі 62 500,00 грн. як грошову компенсацію за належні їй 38/300 частин домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 69). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1-3 статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що зазначено частиною 1 статті 358 Цивільного кодексу України. Співвласник, як передбачено частиною 1 статті 361 Цивільного кодексу України, має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно частин 1-3 статті 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Частиною 1 статті 365 Цивільного кодексу України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. У пункті 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз'яснено, що оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками домоволодіння по [ADDRESS], їх частки у праві спільної сумісної власності є нерівними, оскільки позивачу належить 262/300, а відповідачу - 38/300. Відповідач у спірному домоволодінні не проживає, зареєстрована за іншою адресою, не користується зазначеною власністю та не утримує її. Зазначена частка у спільному майні є незначною та неподільною, спільне володіння та користування майном є неможливим. Позивачем здійснена оплата відповідачу вартості належної їй частки у розмірі 62 500,00 грн., виходячи з ринкової вартості 38/300 частки будинковолодіння, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи № 0031/04-2016 від 06 квітня 2016 року, що не оспорюється сторонами. За таких обставин суд вважає, що припинення частки відповідача у спільному майні: домоволодінні [ADDRESS] не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки відповідач повністю погоджується з позовом, отримала грошову компенсацію за її частку в зазначеному домоволодінні, не оспорює її розмір, не проживає у будинку та не користується ним. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що є підстави для припинення права власностівідповідача на 38/300 частин домоволодіння [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на 38/300 частин домоволодіння [ADDRESS], тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 41 Конституції України , статей 319, 358, 364, 365 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved