Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

18.03.2021 позивач звернувся до суду з позовної вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача, та зміну способу стягнення аліментів, на обґрунтування якої зазначила, що під час шлюбу [INFO] в них народився син [PERSON] . Після народження дитини, спільне життя сторін не склалось, сторони розлучились та вони почали проживати окремо. Дитина проживає разом з позивачем. Відповідач протягом останніх років участі у вихованні дитини не приймав участь, дитину не відвідує, не цікавиться її життям, матеріальну допомогу не надає, аліменти не платить. В 2019 році, коли відповідач відвідував дитину, він знущався з позивача, наносив їй тілесні ушкодження влаштовував бійки та суперечки, дитина боїться батька. В зв`язку з чим, просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, додатково зазначили, що коли відповідач приїжджав до позивача для зустрічей з сином він влаштовував суперечки, кричав, наносив позивачу тілесні ушкодження. Протягом останніх двох років, дитину не відвідує, взагалі не цікавиться його життям, матеріальну допомогу не надає. В зв`язку з тим, що відповідач не працює, має мінливий нерегулярний дохід, має значну заборгованість по аліментам, просять суд змінити спосіб стягнення аліментів на сплату твердої грошової суми. В судовому засіданні відповідач проти позову в частині позбавлення батьківських прав заперечив, вказав, що позивач не давала йому можливостей зустрічатись з сином, не виконувала рішення органу опіки щодо порядку його участі у вихованні дитини, влаштовувала бійки та суперечки, не давала можливості проводити зустрічі. Щодо зміну способу сплати аліментів, визнав позов частково у розмірі мінімального прожиткового мінімуму для дитини. Представник третьої особи, в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначено [PERSON] , та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 11.01.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 18.07.2018 з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) батька дитини щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 23.08.2018 Обухівська районна державна адміністрація винесла розпорядження про участь у вихованні малолітньої дитини, якою розглянула заяву [PERSON] та визначила його участь у вихованні його сина [PERSON] . Відповідно до довідки Дарницького районного відділу державної виконавчої служби, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання [PERSON] становить 54326,73 грн. 11.09.2020 Обухівська районна державна адміністрація надала висновок про місце проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] 06.01.2021 Обухівська районна державна адміністрація надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , в зв`язку з ухиленням від виконання ним своїх батьківських обов`язків. Відповідно до витягу з ЄРДР від 17.09.2018 розпочато досудове розслідування по факту нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] 21.08.2018. Відповідно до витягу з ЄРДР від 12.10.2019 розпочато досудове розслідування по факту не сплати аліментів [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , показали, що відповідач постійно вчиняв насильницькі дії відносно позивача, бив її погрожував. Часто поводив себе неадекватно, вживав алкогольні напої. Дитиною не цікавився, вихованням не займався,не допомагав. Приїжджав до дитини останні рази в 2019 році. Коли відвідував дитину постійно вчиняв сварки. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків як батька по відношенню малолітнього сина та позбавлення в батьківських прав та зміни способу сплати аліментів. Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Щодо письмових пояснень свідків, то суд дані докази не приймає, та визнає не належними та допустимими доказами, оскільки покази свідків повинні бути отримані безпосередньо в судовому засіданні. У відповідності до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 1-3 статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 2 статті 141 Сімейного кодексу України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до пункту 2 ч.1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно пунктів 15,16 Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав суд розглядає як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір і батька. Відповідно до ч.1,2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 1,2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов`язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім`ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначено, «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Такої обставини судом під час розгляду справи не встановлено та не наведено позивачем у позові і не підтверджено допустимими та належними доказами. Наявний конфлікт між матір`ю та батьком дитини так і часткова не сплата аліментів, не є безумовними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, в судовому засіданні відповідач висловив бажання приймати участь у вихованні дитини, допомагати їй. Таким чином, позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню, оскільки позов поданий до суду без достатніх правових підстав, вимоги якого немотивовані, не містять обґрунтувань порушення відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо виховання, розвитку та матеріального утримання дитини, які могли би вважаться судом такими, що дозволяють застосувати виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісну матір. Отже, позов в цій частині не підлягає до задоволення. Щодо зміну способу стягнення аліментів, суд виходить з наступного. домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Так як батько дитини, відповідач по даній справі, в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги, на утримання неповнолітнього сина, а він цього потребує, тому суд враховуючи, що відповідач не працює, має нерегулярний, мінливий дохід, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, матеріальне становище сторін, вважає за необхідне стягнути з відповідача кошти в розмірі 3000 грн., на користь позивача на утримання неповнолітнього сина. Таким чином, позов в цій частині підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial