Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

17 березня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення невиплаченої на день звільнення заробітної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 1 лютого 2010 року по 9 жовтня 2015 року. Наказом №1285ку від 19 жовтня 2015 року він був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України у зв'язку із виходом на пенсію за власним бажанням. В порушення вимог статті 116 КЗпП України в день звільнення з ним не був проведений розрахунок. На неодноразові звернення позивача до публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» з надання відомостей про розміри і складову належних йому сум при звільненні відповідь йому надана не була. Позивач на підставі Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв*язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМ України №159 від 21 лютого 2001 року і наведеного ним розрахунку вважає, що відповідач повинен був виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строку виплати доходу 381 гривня 48 копійок, виходячи із розрахунку 19 074.01 х (102-100) : 100 = 381 гривня 48 копійок. Після уточнення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строку виплати доходу у розмірі 1 гривня. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року був задоволений позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа Головне управління держпраці у Донецькій області, про стягнення заробітної плати, а саме: з відповідача на користь позивача було стягнуто компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строку виплати доходів у сумі 1 гривня. Не погодившись із рішенням суду, відповідач приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову з наступних підстав: - вирішуючи питання про стягнення з підприємства на користь позивача згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв*язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМ України №159 від 21 лютого 2001 року, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вказаних норм права компенсація виплачується у разі затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців. Оскільки позивач був звільнений у жовтні 2015 року, а розрахунок з ним був проведений у листопаді 2015 року, то повного місяця затримки розрахунку не було і тому відповідач не повинен нести відповідальність за несвоєчасну виплату сум. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Крім того, представник відповідача пояснила, що заборгованість перед позивачем має три складові: компенсація за невикористану відпустку, середній заробіток за знаходження позивача на обстеженні у клініці професійних захворювань з 28 вересня 2015 року по 9 жовтня 2015 року, та допомога по тимчасовій непрацездатності. Підприємство не виплатило позивачу своєчасно суми, належні йому при звільненні, з тих підстав, що виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності залежить від перерахування коштів з Фонду соціального страхування, а довідку про знаходження позивача в клініці професійних захворювань ним було надано лише 19 жовтня 2015 року. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач і його представник не з'явились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені їм телефонограми та заява про розгляд справи у їх відсутність. Представник третьої особи Головного управління держпраці у Донецькій області не з*явився. Повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить телефонограма, зареєстрована у журналі телефонограм апеляційної суду і заява про розгляд справи у відсутність представника. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів, суд першої інстанції виходив із вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв*язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМ України №159 від 21 лютого 2001 року. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається. Позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем з 1 лютого 2010 року по 9 жовтня 2015 року. Наказом №1285ку від 19 жовтня 2015 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням з 9 жовтня 2015 року. Згідно із Довідкою від 8 квітня 2016 року, наданою відповідачем, на час звільнення позивачу було нараховані 24 003 гривні 98 копійок, які складаються із компенсації за невикористану відпустку за 41 день у розмірі 12 757 гривень 56 копійок, допомоги по непрацездатності за 26 днів у розмірі 8 053 гривні 50 копійок, компенсації середнього заробітку за 8 днів знаходження позивача у клініці профзахворювань у розмірі 3 192 гривні 92 копійки. Із нарахованої суми були утримані обов'язкові платежі у розмірі 4 929 гривень 97 копійок. До виплати позивачу підлягало 19 074 гривні 01 копійка. Спору щодо розміру не отриманих сум між сторонами немає. При звільненні з позивачем не був проведений розрахунок у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України, згідно із якою при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 19 жовтня 2015 року у свій пояснювальній записці на ім'я директора підприємства позивач зазначив, що не був на роботі з 10 жовтня 2015 року, «виправдальних» документів з цього приводу він не має і просив звільнити його з роботи з 9 жовтня 2015 року, а наказ про звільнення його з роботи просив видати 19 жовтня 2015 року (а.с. 127). Відповідно до Довідки Клініки професійних захворювань від 15 жовтня 2015 року позивач знаходився на обстеженні з 28 вересня 2015 року по 8 жовтня 2015 року, а 9 жовтня 2015 року мав приступити до роботи (а.с. 39). Роботодавець задовольнив клопотання позивача і наказом від 19 жовтня 2015 року звільнив його з роботи з 9 жовтня 2015 року. Суми, належні позивачу при звільненні у розмірі 19 074 гривні 01 копійка позивачу були виплачені двома платежами: 13 листопада 2015 року було виплачено 12 486 гривень 25 копійок - компенсація за відпустку та компенсація середнього заробітку за час знаходження у Клініці профзахворювань, а 19 листопада 2015 року - було виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 6 587 гривень 76 копійок. Із Довідки клініки професійних захворювань (яка знаходиться у м. Києві), виданою 15 жовтня 2015 року вбачається, що позивач знаходився на обстеженні в клініці професійних захворювань з 28 вересня 2015 року по 8 жовтня 2015 року (а.с. 39). Із аналізу наявних в матеріалах справи документів апеляційний суд приходить до висновку про те, що належні позивачу суми при звільненні повинні не були виплачені йому в день звільнення - 9 жовтня 2015 року, оскільки він в цей день не працював, а звернувся з заявою про звільнення 19 жовтня 2015 року, тобто у період з 9 по 19 жовтня позивач не працював. Належні позивачеві суми при звільненні були виплачені йому двома платежами: 13 листопада 2015 року - компенсацію за відпустку та за довідкою клініки профзахворювань у розмірі 12 486 гривень 25 копійок, та 19 листопада 2015 року було виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності 6 587 гривень 76 копійок. Згідно із наданими відповідачем документами 18 листопада 2015 року через акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» на рахунок публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» було здійснено фінансування для надання застрахованим особам матеріального забезпечення з тимчасової непрацездатності, а 19 листопада 2015 року позивачу було виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності (а.с. 59,128). Під час розгляду справи в апеляційній інстанції, представник відповідача пояснила, що позивач хворів тривалий час, про що свідчать три лікарняні листки: з 10 серпня по 19 серпня 2015 року, з 20 серпня по 1 вересня 2015 року, з 2 вересня по 27 вересня 2015 року, а з 28 вересня по 8 жовтня 2015 року позивач знаходився на обстеженні у клініці професійних захворювань. Перших п'ять днів знаходження позивача на лікарняному було оплачено підприємством (а.с. 139-141, 39). Згідно із пунктами 1 і 2 Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №439 від 06.05.2001 року оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності днів тимчасової непрацездатності застрахованій особі провадиться за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати за робочі дні (години) згідно з графіком роботи, що припадають на дні тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства. Позивач не оспорює, що за перші п'ять днів тимчасової непрацездатності йому було виплачено за рахунок коштів підприємства. Страховий стаж позивача (понад вісім років) надає право позивачу отримувати допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати, що свідчить про повну компенсацію йому його заробітної плати за час хвороби (статті 22 і 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»). Виходячи з наведених норм права виплата компенсації заробітної плати за час хвороби здійснює Фонд соціального страхування. Виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу була здійснена 19 листопада 2015 року - на наступний день після отримання коштів із Фонду соціального страхування. Компенсація заробітної плати за час хвороби не має постійного характеру, оскільки виплачується лише у разі хвороби робітника і при наявності відповідного страхового стажу. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно із статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Виходячи з наведеного, компенсація заробітної плати за час хвороби не є доходом щодо якого може бути застосований Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Що стосується компенсації втрати частини доходів щодо несвоєчасної виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку, то апеляційний суд виходить із наступного. Частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно із підпунктом «б» пункту 4 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 8 лютого 1995 року компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою. Таким чином, з наведених норм права вбачається, що Закон, на якій посилається позивач для виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, застосовується до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру, а компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою і тому не підлягає компенсації у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Що стосується несвоєчасної виплати позивачу середньої заробітної плати за 8 днів знаходження у клініці професійних захворювань, то при вирішенні цього питання необхідно виходити із наступного. Статтею 123 КЗпП України передбачені гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу. Відповідно до норми цієї статті за час перебування в медичному закладі на обстеженні за працівниками, зобов'язаними проходити таке обстеження (статті 169,191), зберігається середній заробіток за місцем роботи. Згідно із Довідкою клініки професійних захворювань від 15 жовтня 2015 року [PERSON] знаходився на стаціонарному обстеженні з 28 вересня по 8 жовтня 2015 року (а.с. 39). Пунктом 2.17 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я від 13.11.2001 р. №455, передбачено, що довідка довільної форми, засвідчена підписом головного лікаря і печаткою лікувально-профілактичного закладу, надається особам, які проходять обстеження з приводу встановлення причинного зв'язку захворювання з умовами праці, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України №5 від 31 січня 2004 року до складу фонду додаткової заробітної плати входить оплата за невідпрацьований час, що зберігається за працівником, який підлягає медичному огляду, за основним місцем роботи за час перебування в медичному закладі на обстеженні. З наведеного вбачається, що збереження позивачу середньомісячного заробітку за 8 днів знаходження у клініці професійних захворювань не є виплатою за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, що провадиться згідно з листком непрацездатності, а є виплатою, яка відноситься до складу додаткової заробітної плати і має разовий характер. За таких обставин, за несвоєчасну виплату середньої заробітної плати за 8 днів знаходження у клініці професійних захворювань не може бути застосована стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Правові наслідки недотримання вимог статті 116 КЗпП України щодо своєчасного розрахунку регулюються статтею 117 КЗпП України. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог постановлено із порушенням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

Outcome: partial