Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

18.03.2020 року до суду надійшов позов АТ «Кредобанк» про стягнення з відповідача [PERSON] суми індексу інфляції і трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором, у загальному розмірі 55 468,02 грн. Позов обґрунтований тим, що згідно з укладеним між ПАТ «Фідобанк» і відповідачем кредитного договору № 1435653102801249 від 20.01.2014 року відповідач отримав кредит в сумі 48054,92 грн., строком повернення до 19.01.2017 року, зі сплатою комісії за обслуговування кредиту 3,99 відсотків, та зобов`язався погашати кредит в строки та в сумі відповідно до погодженого графіку. Однак, позичальник своїх зобов`язань по кредитному договору не виконав, внаслідок чого станом на 13.02.2020 року у нього утворилась заборгованість в сумі 152 413,89 грн. 10.08.2018 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), ПАТ «Фідобанк» та ПАТ «Кредобанк» уклали договір про відступлення прав вимоги від 10.08.2018 року № 20-34025-678/18, відповідно до умов якого позивач набув право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1435653102801249 від 20.01.2014 року. На підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу індекс інфляції в розмірі 41777,60 грн. та 13 690,42 грн. три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду позивач вказує, що невиконання зобов`язання відповідачем має триваючий характер, а тому банк має право на стягнення індексу інфляції і трьох відсотків річних за весь час прострочення, обмежуючись трьома роками, які передували зверненню з позовом. Ухвалою судді від 23.03.2020 року відкрито спрощене позовне провадження і справа призначена до розгляду на 17.04.2020 року з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 17.04.2020 року розгляду справи відкладено на підставі заяви відповідача про надання йому можливості звернутись за безкоштовною правовою допомогою, наступне засідання призначене на 06.05.2020 року, витребувано у банку додаткові докази. Ухвалою суду від 06.05.2020 року розгляду справи відкладено на підставі заяви відповідача та через невиконання позивачем ухвали суду про надання доказів, призначене засідання на 26.05.2020 року. Ухвалою суду від 26.05.2020 року розгляд справи відкладено на підставі заяви представника відповідача - [PERSON] , призначеного Центром з надання безоплатної правової допомоги, для підготовки і направлення відзиву на позов, засідання призначене на 15.06.2020 року. Позивач в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи не подав, в матеріалах справи міститься заява, в якій представник банку просить розглядати справу за відсутності представника позивача (а.с. 37). Відповідач і його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 26.05.2020 року представник позивача [PERSON] надав відзив на позов, у якому просив у позові відмовити через пропуск банком строку позовної давності. На обґрунтування такої позиції представник послався на те, що кінцевий строк для повернення кредиту був 20 січня 2017 року. Таким чином, банк мав право звернутись до суду із вимогою про повернення кредиту та комісії до 20 січня 2020 року. Проте, банк звернувся до суду із пропуском вказаного строку, а вимоги за ч. 2 ст. 625 ЦК України є похідними від основного зобов`язання, і тому строк позовної давності до них також є пропущеним (а.с. 60-61). На виконання ухвали суду банком надані письмові пояснення, у яких позивач вказав, що при придбанні права вимоги, борг відповідача перед ПАТ «Фідобанк» складав 118 457,53 грн., з яких: 33351,58 грн. - сума тіла кредиту; 85125,94 грн. - сума комісії, 0,01 грн. - сума процентів. Заборгованість із трьох відсотків річних та індексу інфляції нарахована на загальну суму 152 413,90 грн., яка складається з: 33351,58 грн. - сума тіла кредиту, 85125,94 грн. - сума комісії (а.с. 54-55). Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з такого. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Під час розгляду справи судом встановлено, що 20.01.2014 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 1435653102801249 , відповідно до умов якого відповідач отримав від банку кредит в сумі 48054,92 грн., зі сплатою комісії за обслуговування кредиту 3,99 % за час користування кредитом, та відсотків в розмірі 0,0001. Пунктом 1.2 Договору встановлено остаточний строк для повернення кредиту - 19 січня 2017 року. Згідно з п. 1.7 Договору, відповідач зобов`язався погашати кредит на умовах і строки, відповідно до погодженого графіку, шляхом перерахування коштів на рахунок у банку. Відповідачем зобов`язання по сплаті кредиту не виконувались належним чином, внаслідок чого у відповідача перед банком утворилась заборгованість. На підставі Договору про відступлення прав вимоги від 10.08.2018 року і витягу з Додатку № 1 до нього, ПАТ «Кредобанк» придбав право вимоги до [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 1435653102801249 від 20.01.2014 року, на час підписання договору сума боргу вказана у розмірі 118457,53 грн., з яких: 33331,58 грн. - тіло кредиту, 85125,94 грн. - заборгованість за комісіями. Станом на 21.02.2020 року позивач нарахував відповідачу заборгованість в розмірі 152 413,90 грн., яка складається з: 33331,58 грн. - тіло кредиту, 119082,31 грн. - заборгованість за комісіями, 0,01 грн. - заборгованість по процентам. Згідно із наданим розрахунком, на вказану суму боргу банком нараховано відповідачу втрати від інфляції за період з березня 2017 року по січень 2020 року в розмірі 41777,60 грн., та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 24.02.2017 року по 21.02.2020 року в розмірі 13690,42 грн., а всього 55 468,02 грн. Саме сума втрат від інфляції і трьох відсотків річних в розмірі 55 468,02 грн. і заявлена банком до стягнення. В силу ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 525-527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону або договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, представником відповідача було заявлено про сплив строку позовної давності до основної вимоги, а також до вимог за ч. 2 ст. 625 ЦК України, які є похідними. В свою чергу, у позові банк послався на правові позиції Верховного Суду, у яких роз`яснено застосування позовної давності до вимог за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Надаючи оцінку заяві про сплив строку позовної давності, суд керується таким. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Вирішуючи, чи сплив строк позовної давності до основної вимоги, суд враховує, що кінцевий строк повернення кредиту встановлений 19 січня 2017 року, тобто трирічний строк позовної давності до основної вимоги закінчився 19 січня 2020 року. Оскільки з позовом банк звернувся тільки у березні 2020 року, то суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності до основної вимоги. Правова природа втрат від інфляції та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, полягає у їх компенсаторному характері, як відшкодування від знецінення грошових коштів (основного боргу). Відповідно, вимоги за ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть існувати без грошового зобов`язання, майновий інтерес в якому вони охороняють, а отже такі вимоги є додатковими до основного зобов`язання. Таким чином, на підставі положень статті 266 ЦК України, суд приходить до висновку, що оскільки строк позовної давності сплив для основного зобов`язання, він так само сплив і до додаткових зобов`язань, зокрема і до вимог за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд не погоджується з доводами позивача про застосування у даній справі наведених ним позицій Верховного Суду, зокрема у справі № 910/16945/14 від 10.04.2018 року, № 905/2324/17 від 30.01.2019 року, № 924/312/18 від 13.02.2019 року, № 127/15672/16-ц від 08.11.2019 року, оскільки у наведених справах не розглядалось питання застосування позовної давності до вимог за ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі спливу строку позовної давності до основного зобов`язання. У даних справах Верховним Судом вирішувались питання застосування позовної давності окремо до вимог за ч. 2 ст. 625 ЦК України за умови наявного рішення суду про стягнення основної суми боргу. У даній же справі, яка розглядається, банк не звертався до суду для стягнення основної суми боргу, що і призвело до пропуску строку позовної давності як до основної, так і до додаткової вимоги. На переконання суду, такі аргументи позивача, як те, що невиконання грошового зобов`язання є триваючим порушенням і втрати за ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховуються за весь час прострочення, не можуть нівелювати положення статті 266 ЦК України і не надають право на стягнення трьох відсотків річних і втрат від інфляції у разі відсутності права вимагати виконання основного зобов`язання через сплив строку позовної давності. Крім того, суд звертає увагу, що у наведених постановах Верховного Суду, зокрема від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, суд зазначив, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених в статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). З клопотанням про поновлення строку позовної давності банк не звертався, і не наводив причин, які би перешкоджали звернутись із позовом у межах строку позовної давності. Будь-яких угод про продовження строку позовної давності, які би підписувались відповідачем, банком суду надано не було. На цих підставах, суд вважає обґрунтованою заяву відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог, і на цій підставі в позові слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, через відмову в позові сума судового збору, понесена позивачем, стягненню з відповідача не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed