Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

18.12.2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 27.10.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та [PERSON] було укладено договір №29/10/10, про зарахування зустрічних однорідних вимог. Згідно п.1 Договору, [PERSON] і ТОВ «Аверс-Сіті», маючи одна до одної зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 27.10.2010 року, дійшли згоди на підставі ст.601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договорів, укладених між сторонами, а саме: п. 1.1. за Договором купівлі-продажу майнових прав №185/НП/2_ИП від 25.10.2010 року, п.1.2 за Договором купівлі-продажу майнових прав №170/ НП/2_ИП від 25.10.2010 року, п.1.3 за Договором купівлі-продажу майнових прав №194/ НП/2_ИП від 25.10.2010 року, п.1.4 за Договором купівлі-продажу майнових прав №2/84_ИП від 25.10.2010 року, [PERSON] має виконати грошове зобов'язання перед ТОВ «Аверс-Сіті» в сумі 339442,95 грн. 25.10.2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та [PERSON] було укладено договір уступки вимоги (цесії) №3. Згідно з п. 8 даного Договору, в якому боржником є - ТОВ «Аверс-Сіті»: за передане право вимоги до боржника позивач сплачує відповідачу суму у розмірі 339 442,95 грн. 27.10.2010 року або до цієї дати. Зокрема, п. 4.3. ст. 4 Договорів купівлі - продажу майнових прав від 25.10.2010 визначено, що [PERSON] здійснює розрахунок за Договорами в термін до 27.10.2010 року. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Строк виконання зобов'язання закінчився 26.10.2010 року, так строк виконання грошової вимоги вважається таким, що настав 27.10.2010 року. Проте, в Договорі цесії термін виконання зобов'язання визначений календарною датою закінчення якої та із спливом якої настає строк виконання зобов'язання, тобто строк вважається таким, що настав 28.10.2010 року. З огляду на вищезазначене, ТОВ «Аверс-Сіті» вважає, що Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить ст.601 ЦК України, а саме на момент укладення спірного правочину строк виконання зустрічних зобов'язань ще не настав. Тому, позивач просив, відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 203 ЦК України, визнати недійсним Договір № 29/10/10 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.10.2010 року, що укладений між ТОВ «Аверс-Сіті» (код ЄДРПОУ 33939099) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) . 19.01.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.04.2018 року, за клопотанням позивача, була призначена судова почеркознавча експертиза. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2018 року було відновлено провадження у справі. 20.02.2018 року відповідач [PERSON] подала до суду письмово викладенні заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що вважає позовну заяву необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Позивач зазначає, що Договір №29/10/10 від 27.10.2010 року про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить ст.601 ЦК України, а саме на момент укладення спірного правочину строк виконання зустрічних зобов'язань ще не настав. Згідно Договору уступки права вимоги від 25.10.2010 р., за передане право вимоги до боржника позивач сплачує відповідачу відповідну суму коштів до 27.10.2010р. (або до цієї дати). За Договорами купівлі-продажу майнових прав від 25.10.2010р. відповідач сплачує позивачу відповідну суму коштів також до 27.10.2010р. Тобто, строк виконання зобов'язань за обов'язком позивача перед відповідачем та відповідача перед позивачем - 27.10.2010 р. Твердження позивача стосовно недійсності правочину є безпідставними. Строк (термін) виконання зобов'язань у вигляді календарної дати - 27.10.2010 року - встановлений Договорами купівлі-продажу майнових прав та Договором уступки права вимоги (цесії). Тобто, зобов'язання за цими договорами повинні бути виконані саме 27.10.2010 року. За загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України, початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Будь-яка юридична особа самостійно несе свої зобов'язання та відповідальність перед третіми особами і посилання позивача на, начебто, порушені ще в 2013 році кримінальної справи та відсутність актів приймання-передачі документів «новим» керівництвом - щонайменше викликають подив та не має бути належним доказом пропуску строку позовної давності. Строк позовної давності починає відлік з 25.10.2010 року (дата укладання Договору). Загальний строк позовної давності у 3 роки, сплив 25.10.2013 року, а позовну заяву було подано аж у 2017 році, тому просила застосувати строк позовної давності та відмовити в повному обсязі у задоволенні позову. Позивач представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника ТОВ «Аверс-Сіті», позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, подала до суду відзив із запереченнями проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Згідно зі ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 25 жовтня 2010 року між сторонами були укладені договори купівлі-продажу майнових прав №№185/НП/2_ИП; 170/НП/2_ИП; 2/84_ИП. Як вбачається з п. 4.3. Договору купівлі-продажу майнових прав №185/НП/2_ИП від 25.10.2010 року (а.с.23-29) покупець [PERSON] здійснює розрахунок за даним Договором в наступному порядку та в такі строки: 37 738,80 грн. в термін до 27.10.2010 року. З п. 4.3. Договору купівлі-продажу майнових прав №170/НП/2_ИП від 25.10.2010 року (а.с.30-36) вбачається покупець [PERSON] здійснює розрахунок за даним Договором в наступному порядку та в такі строки: 130 968,75 грн. в термін до 27.10.2010 року. З п. 4.3. Договорору купівлі-продажу майнових прав №2/84_ИП від 25.10.2010 року (а.с.37-43) покупець [PERSON] здійснює розрахунок за даним Договором в наступному порядку та в такі строки: 119 528,75 грн. в термін до 27.10.2010 року . Також встановлено, що 25.10.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та [PERSON] було укладено договір уступки вимоги (цесії) № 3/АС. (а.с.44-46). При укладанні спірного правочину сторони керувались положеннями ст. 512-519 ЦК України. Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством Згідно з п. 1 Договору цесії, в порядку та на умовах визначених цим Договором, цедент передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право інвестора, належне цедентові, і стає замовником за наступними Договорами: п.1.1 інвестиційний договір №170/НП/2 від 20.09.2008 року; п.1.2 інвестиційний договір № 194/НП/2 від 27.09.2008 року;п.1.3 інвестиційний договір №185/НП/2 від 13.09.2008 року; п.1.4 інвестиційний договір № 2/84 від 13.09.2008 року. Відповідно до п.3 даного Договору (а.с.44) право вимоги за вказаними в п.п.1.1.-1.4. договорами належить Цеденту на підставі того, що під час ліквідаційної процедури Першого інвестора, право вимагати від боржника нерухоме майно, кошти на яке було про інвестоване Першим інвестором за переліченими Інвестиційними договорами, перейшло до Цедента ([PERSON]) на підставі Акту розрахунку з кредитором, що укладені між Першим інвестором та Цедентом (додаток №5 до цього Договору). Як вбачається з п. 8 даного Договору (а.с.45) за передане право вимоги до боржника цесіонерій сплачує цеденту суму у розмірі 339 442,95 грн., в т.ч. ПДВ-20% - 56573,83 грн. 27 жовтня 2010 року або до цієї дати. Так, договором цесії передбачено, що грошова вимога до боржника уступається цедентом в обмін на грошові кошти 339 442,95 грн., які цесіонарій зобов'язується сплатити першому, тобто за умовами договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не же бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 515 ЦКК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє. Нормами ЦК України не встановлено заборони щодо платності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно передачі вимог. Сторони погодились з умовами договору та підписали його. Відповідач визнає, що був укладений договір уступки вимог (цесії), а позивач даний факт не спростував та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження викладених обставин справи. Позивач вказував на те, що дізнався про те що Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог №29/10/10, який порушує його права, лише із клопотання [PERSON] про доручення документів у справі №367/5964/16-ц за позовом ОСББ «Коцюбинка» до [PERSON], третя особа: ТОВ «Аверс-Сіті», про визнання права власності на усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Однак, дане твердження не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Також, позивач в позовній заяві посилається на те що в них наприкінці 2012 року відбулася заміна керівництва. Як вбачається з копії наказу ТОВ «Аверс-Сіті» №24/11-12-1 від 24.11.2012 року (а.с.48) з посади генерального директора 23.11.2012 року на підставі протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «Аверс-Сіті» №15/11-12 від 15.11.2012 року був звільнений [PERSON] З копії наказу ТОВ «Аверс-Сіті №24/11-12 від 24.11.2012 року (а.с.49) вбачається, що з 24.11.2012 року на посаду генерального директора був призначений [PERSON], на підставі протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «Аверс-Сіті» №15/11-12 від 15.11.2012 року. Зміна керівництва позивача, на яку він посилається як на підставу, начебто, відсутності документів, не є правовою підставою уникнення відповідальності нового керівника юридичної особи. Якщо внутрішньої перевіркою при передачі справ виявлено порушення, комісія повинна витребувати від директора або головного бухгалтера письмові пояснення. Якщо документ пропав або знищений, необхідно письмово повідомити про це правоохоронні органи. Позивач в позові посилається на те, що колишнім директором [PERSON] не були передані новому керівнику [PERSON] фінансово-господарські документи ТОВ «Аверс-Сіті». Як вбачається з повідомлення про початок досудового розслідування від 24.04.2013 року (а.с.50) заява представника ТОВ «Аверс-Сіті» про те, що в період з 24.11.2012 року попереднім керівником підприємства [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] до теперішнього часу не передані фінансово господарські документи новому керівництву ТОВ «Аверс-Сіті» [PERSON], а саме документи що стосуються господарської діяльності ТОВ «Аверс-Сіті» з ТОВ «Міксбуд» за липень-серпень 2010 року, ТОВ «Міксбуд» за серпень 2012 року, ТОВ «Будівельна компанія «Стандарт С» за квітень 2012 року, ТОВ «Укрплюсбуд» за період липень 2012 року, яка надійшла до слідчого відділу Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області 23.04.2013 року, розглянута. Відомості про кримінальне правопорушення внесено відповідно до вимог ч.1 та ч.4 ст.214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013100040001192 від 23.04.2013 року. За клопотанням позивача судом було призначено почеркознавчу експертизу для підтвердження обставин справи, а саме: що підпис в договорі № 29/10/10 про зарахування однорідних зустрічних вимог від 27.10.2010 року не належить директору ТОВ «Аварс- Сіті» [PERSON], однак експертиза не була проведена оскільки сторонами не було надано оригіналів оспорюваного договору. З матеріалів справи (а.с.136) вбачається, що відповідач [PERSON] 01.02.2019 року надала до суду пояснення [PERSON] від 17.04.2018 року, в якій він підтвердив, що він, як директор від імені ТОВ «Аверс-Сіті» підписував договори, які були укладені ТОВ «Аверс-Сіті», а саме: Договір 25.10.2010 року купівлі-продажу майнових прав №84/ТП/2_ИП, нотаріально посвідчений Договір від 21.07.2011 року купівлі-продажу квартири №84, Договір від 30.11.2010 року про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу майнових прав №2/84_ИП, Договір від 25.10.2010 року купівлі-продажу майнових прав №2/84_ИП, Договір від 27.10.2010 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, Договір від 25.10.2010 року уступки вимоги №3/АС. Дати укладання (підписання) вказаних вище договорів відповідають датам, що вказані в них як дати укладання. Слід зазначити, що за наслідками вчинення правочину кожен правочин має відображення в бухгалтерському обліку. Якщо факт укладення оспорюваного правочину не мав відображення - законодавством встановлено, що відповідальність за неправильне ведення бухгалтерського обліку несуть підписанти, однак це не звільняє підприємство від можливих санкцій при перевірках. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним з підстав застосування ст. 215, 203 ЦК України, а саме, що при його укладенні не було дотримано всі вимоги чинного законодавства та його укладання не відповідало волі сторін договору. В своїх запереченнях відповідач просила суд застосувати строк позовної давності до даного позову (а.с.62). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі 6-75цс15 від 03.02.2016 року: «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа могла довідатися про вчинення цього правочину». В постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469цс16 зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Обізнаність особи про стан своїх суб'єктивних прав та обов'язків презумується. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України по справі № 6-152цс14, в постанові ВСУ по справі №6-17цс17 та в постанові від 08.02.2018 року по справі 61-2119св18. Отже, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи, що договір відступлення прав вимоги був підписаний сторонами 25 жовтня 2010 року, тобто з вказаного строку позивач довідався про порушення свого права, і саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності тривалістю у 3 роки, а отже строк закінчився у жовтні 2013 року. У позивача була об'єктивна можливість знати про обставини порушення його прав, але даний позов був поданий до суду лише 18.12.2017 року, тобто після закінчення строку позовної давності. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed