Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

19 квітня 2019 року з Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю надійшли матеріали позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді\~Ленінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~24\~квітня 2019\~року позов\~залишено без\~руху та\~запропоновано позивачу\~усунути недоліки\~з додержанням\~вимог п.\~5\~ч.\~3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 22 травня 2019 року поштою було направлено уточнену заяву, яка надійшла до суду 29 травня 2019 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року позовну заяву було прийнято до провадження суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилався на те, що 02 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DNHDGB0000000028, відповідно до умов якого позивач надав відповідачеві кредитні кошти у розмірі 35\~200 доларів США. За умовами кредитного договору відповідач зобов`язався повернути одержаний кредит у строк до 02 квітня 2028 року та сплатити відсотки за користування кредитом. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконує, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 04 лютого 2019 року складає 106\~031 долар США 98 центів, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 32\~174 доларів США 47 центів, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 23\~722 доларів США 38 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 1\~613 доларів США 91 центу, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 48\~521 долара США 22 центів. Ухвалою ВССУ від 07 жовтня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про виселення і зняття з реєстраційного обліку скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції, та рішенням від 23 травня 2018 року у задоволенні вказаної частини позовних вимог відмовлено. Вимагати погашення суми заборгованості в певній частині є правом позикодавця і законом не передбачено зобов`язання стягнення всієї заборгованості, так само як і реструктуризація боргу є правом, а не обов`язком банку. Також, при укладанні кредитного договору від 02 квітня 2008 року, сторони дійшли згоди, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.11 на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту, відсотків, винагороди, пені в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів, тому звернення до суду із позовом не є передчасним. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 32\~174 доларів США 47 центів, що за курсом НБУ станом на 04 лютого 2019 року складає 887\~050 гривень 14 коп., а також судові витрати. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву, а його представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що з метою забезпечення виконання кредитного договору № DNHDGB0000000028 від 02 квітня 2008 року відповідачем було передано банкові в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором у розмірі 37\~594 доларів США 08 центів звернуто стягнення на предмет іпотеки, яке в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зауважив, що стягнення заборгованості в частині заборгованості є неоднозначним, а відповідач на теперішній час намагається провести перемовини з банком з питання реструктуризації боргу, проте отримав відмову. Кінцевим строком виконання зобов`язання є 2028 рік, а позивач вже звернувся до суду з позовом. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 02 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено договір № DNHDGB0000000028,\~відповідно до\~умов якого\~позивач надає\~відповідачеві кредитні\~кошти шляхом\~видачі готівки\~на строк\~з 02\~квітня 2008\~року по\~02\~квітня 2028\~року включно\~у розмірі\~35\~200\~доларів США,\~а також\~7\~040\~доларів США\~на сплату\~страхових платежів,\~всього 42\~240\~доларів США,\~зі сплатою\~за користування\~кредитом відсотків\~у розмірі\~1,04\~%\~на місяць\~на суму\~залишку заборгованості\~за кредитом,\~винагороди за\~надання фінансового\~інструменту розмірі\~2,00\~%\~від суми\~виданого кредиту\~у момент\~видачі,\~а також\~винагороди за\~резервування ресурсів\~у розмірі\~0,96\~%\~річних від\~суми зарезервованих\~ресурсів (а.с. 11-13). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNHDGB0000000028 від 02 квітня 2008 року між сторонами цього ж дня було укладено договір застави майнових прав № DNHDGB0000000028, згідно з умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року (а.с. 52-53), зміненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року (а.с. 49-51), в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DNHDGB0000000028 від 02 квітня 2008 року станом на 15 липня 2013 року у розмірі 37\~694 доларів США 08 центів звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] ; виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] , із зняттям [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання про стягнення судових витрат. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року в частині позову про виселення і зняття з реєстраційного обліку скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог про виселення із зняттям з реєстраційного обліку позивачеві було відмовлено. Відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 04 лютого 2019 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 106\~031\~долара США\~98\~центів (а.с. 5-9). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.\~2\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням того, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 32\~174 доларів США 47 центів, а судом справа розглядається у межах заявлених вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту. Щодо посилання відповідача та його представника, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року, зміненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DNHDGB0000000028 від 02 квітня 2008 року, а стягнення заборгованості буде подвійним стягненням суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~7\~Закону України\~«Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно зі ст.\~33\~Закону України\~«Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості [PERSON] перед банком не було виконано, а предмет іпотеки не реалізовано, і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги банку про повернення кредиту залишається дійсним і підлягає судовому захисту. За змістом ст.\~33\~Закону України\~«Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Такої ж правової позиції Верховний Суд України дотримався, вирішуючи спір по справі № 6-1080цс15 у постанові від 3 лютого 2016 року. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 32\~174 доларів США 47 центів за кредитним договором № DNHDGB0000000028 від 02 квітня 2008 року. Разом з тим, що стосується гривневого еквіваленту наявного боргу судом зазначається наступне. Позивач у своїх вимогах просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості, яка за курсом 27 гривень 57 коп. за 1 долар США, відповідно до службового розпорядження НБУ від 04 лютого 2019 року складає 887\~050 гривень 14 коп. Згідно зі ст.\~524\~ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст.\~533\~ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст.\~533\~ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У даному випадку днем платежу фактично є дата ухвалення судового рішення, тому належна до стягнення сума заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом НБУ, встановленим НБУ станом на 11 листопада 2019 року (1 долар США = 24 гривні 50 коп.), становить 788\~274 гривні 52 коп. У задоволенні інших позовних вимог у цій частині позивачеві слід відмовити. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Згідно з ч. 2 ст.\~89\~ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість, яка [PERSON] добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № DNHDGB0000000028 від 02 квітня 2008 року у розмірі 32\~174\~доларів США 47 центів, що у гривневому еквіваленті по курсу, встановленому НБУ на 11 листопада 2019 року (1 долар США = 24 гривні 50 коп.), становить 788 274 гривні 52 коп. На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 11\~824 гривень 12 коп. (788\~274 гривень 52 коп. х 13\~305 гривень 75 коп. / 887 050 гривень 14 коп. = 11\~824 гривні 12 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial