Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

19.05.2016 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Національного авіаційного університу, в якому просить визнати незаконним наказ т.в.о. ректора Національного авіаційного університету від 15.04.2016 № 334/к про його звільнення; поновити його на посаді завідувача кафедри міжнародної економіки Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту Національного авіаційного університету з 04.12.2015; стягнути з Національного авіаційного університету на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.03.2016 по день ухвалення рішення суду; стягнути з Національного авіаційного університету на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000, 00 грн. В обгрунтування позовних вимог серед іншого вказує на те, що він з 11.06.2015 обіймав посаду завідувача кафедри міжнародної економіки Інституту економіки та менеджменту університету, назва якого з 29.07.2015 змінена на Навчально-науковий інститут економіки та менеджменту, у зв'язку з обранням за конкурсом на період з 01.07.2015 по 30.06.2020. В подальшому наказом в.о. ректора Національного авіаційного університету Харченко В.П. від 03.12.2015 № 1078/к його звільнено з займаної посади з порушенням чинного законодавства України та Статуту НАУ, що було доведено в суді. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29.03.2016 наказ Національного авіаційного університету від 03.12.2015 №1078/к про його звільнення був визнаний незаконним та прийнято рішення про поновлення його на посаді завідувача кафедри міжнародної економіки Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту Національного авіаційного університету з 03.12.2015. На виконання зазначеного рішення суду відповідачем видано наказ від 15.04.2016 №333/к, яким скасовано наказ про його звільнення від 03.12.2015 р. №1078/к та поновлено на посаді завідувача кафедри міжнародної економіки з 03.12.2015 по 30.06.2020 зі збереженням строку обрання за конкурсом на умовах контракту за рішенням суду від 29.03.2016 по справі №760/22329/15ц. Окрім того, того ж дня відповідачем видано оскаржуваний наказ від 15.04.2016 №334/к про його звільнення з посади завідувача кафедри з 04.12.2015, посилаючись на поновлення на цій посаді з 04.12.2015 [PERSON] ст.40 п.6 КЗпП України. Згаданий наказ він вважає протиправним та незаконним. При цьому посилається зокрема на те, що згідно зі ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті). Він за наслідками свого попереднього незаконного звільнення, яке відбулося 03.12.2015, наступного дня 04.12.2015 потрапив у лікарню з діагнозом «астматичний напад». У зв`язку з цим вказує, що наказ від 15.04.2016 №334/к виданий з порушенням вимог ст.40 КЗпП України, оскільки його було звільнено у період його тимчасової непрацездатності. Крім цього, оскільки відповідачем звільнено його на підставі п. 6. ст. 40 КЗпП України, відповідно до вимог ст. 40 КЗпП України відповідач повинен був запропонувати йому переведення на іншу посаду за його згодою чи на іншу роботу, проте від керівництва університету йому не надходило жодної пропозиції щодо переведення на іншу посаду, а тому оспорюваний наказ є протиправним та незаконним і з цих підстав. Також вказує, що порушення його законних прав на працю згідно з професійними компетенціями та досвідом, яке відбулося в результаті повторного незаконного звільненні з роботи, призвело до моральних страждань його та його родини, втрати ним здоров'я, нормальних життєвих та професійних зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя і життя членів його родини. Таким чином протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, розмір якої він визначає з урахуванням своїх професійних здобутків, бездоганної роботи та бездоганної репутації у вищих навчальних закладах протягом тривалого часу, характеру порушення його прав, значного погіршення стану його здоров»я, тяжкості і істотності вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Ухвалою суду від 22.08.2016 позовні вимоги [PERSON] до Національного авіаційного університу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишені без розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи у відсутності представника відповідача та про причини його неявки до суду не надходило. При таких даних суд, врахувавши позицію позивача, у відповідності до положень ст.224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно наказом Національного авіаційного університету від 11.06.2015 №394/к [PERSON] переведено на посаду завідувача кафедри міжнародної економіки Інституту економіки та менеджменту університету у зв'язку з обранням за конкурсом на період з 01.07.2015 по 30.06.2020. На підставі заяви позивача від 11.06.2015 та у зв'язку з проходженням конкурсу з позивачем було укладено відповідний контракт з 01.07.2015 по 30.06.2020. 03.12.2015 наказом в.о. ректора Національного авіаційного університету Харченко В.П. за № 1078/к позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку з порушенням правил прийняття на роботу за конкурсом, на підставі ст. 7 Кодексу законів про працю України, п. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту», ч. 6 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту». Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29.03.2016 визнано незаконним наказ Національного авіаційного університету за № 1078/к від 03.12.2015 про звільнення [PERSON], поновлено [PERSON] на посаді завідувача кафедри міжнародної економіки Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту з 03.12.2015. Постановою старшого державного виконавця відділу державої виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві Гуріної Є.П. відкрито виконавче провадження №50785080 з примусового виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29.03.2016 в частині поновлення позивача на роботі. Наказом т.в.о. ректора Національного авіаційного університету Майснера А. від 15.03.2016 №333/к скасовано наказ про звільнення [PERSON] від 03.12.2015 (№1078/к) та поновлено [PERSON] на посаді завідувача кафедри міжнародної економіки з 03.12.2015 по 30.06.2020 зі збереженням строку обрання за конкурсом на умовах контракту з посадовим окладом 4285 грн. на місяць - 21 т.р. та встановлено доплати в розмірі: 25% від посадового окладу за науковий ступінь, 33% - за вчене звання, із зазначенням, що педагогічний стаж складає 20 рок. 09 міс. 27 днів. Наказом т.в.о. ректора Національного авіаційного університету Майснера А. від 15.04.2016 №334/к [PERSON] звільнено з посади завідувача кафедри міжнародної економіки Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту 04.12.2015, у зв'язку із поновленням на цій посаді [PERSON] з 04.12.2015. Суд вважає, що даний наказ, який оспорюється позивачем, не відповідає вимогам закону, а тому підлягає визнанню незаконним, з таких підстав. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Як видно зі змісту оспорюваного наказу правовою підставою для звільнення позивача відповідачем зазначено п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. За змістом згаданої норми, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, в тому числі, поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. В той же час, ч.ч. 2 та 3 ст. 40 КЗпП України визначають, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. З матеріалів справи вбачається, що з 04.12.2015 по 11.12.2015 позивач проходив стаціонарне лікування, що підтверджується листком непрацездатності від 11.12.2015 серія АГЗ №639274, копія якого долучена до матеріалів справи. Крім того, як пояснив у судовому засіданні позивач від керівництва університету йому не надходило жодної пропозиції щодо переведення на іншу посаду. Вищевказані обставини беззаперечно свідчать про те, що оспорюваний позивачем наказ т.в.о. ректора Національного авіаційного університету Майснера А. від 15.04.2016 №334/к був виданий з порушенням вимог ст. 40 КЗпП України. У відповідності до вимог до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з цим відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не направив, правом на подання доказів не скористався та будь-яких доказів на спростування позиції позивача суду не надав. При таких даних, вищезазначені обставини, а саме, щодо звільнення позивача з ініціативи відповідача в період його тимчасової непрацездатності, не пропонування позивачу переведення на іншу роботу суд вважає встановленими. Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про визнання незаконним наказу т.в.о. ректора Національного авіаційного університету Майснера А. від 15.04.2016 №334/к про звільнення [PERSON] з посади завідувача кафедри міжнародної економіки Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту 04.12.2015, у зв'язку із поновленням на цій посаді [PERSON] з 04.12.2015. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на те, що наказ про звільнення позивача визнаний судом незаконним, позовні вимоги позивача в частині поновлення його на посаді завідувача кафедри міжнародної економіки Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту Національного авіаційного університету з 04.12.2015 року є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.273-1 КЗпП України. Стаття 273-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 273-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 273-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що порушення відповідачем трудових прав позивача, яке полягало у його незаконному звільненні, завдало останньому моральних страждань, крім того останній був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя і відстоювання своїх прав у суді. Таким чином на відповідача має бути покладений обов'язок відшкодувати відповідачу моральну шкоду. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, тривалість порушення та його наслідки, ступінь вини відповідача, та вважає, що характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті, у відповідності до вимог розумності і справедливості відповідає розмір моральної шкоди у грошовому еквіваленті 2 000, 00 грн. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди належить задовольнити частково у вищевказаному розмірі. З огляду на висновки суду по суті позовних вимог, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути 1020 40 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial