Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

19.09.2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом [PERSON], [PERSON], в якому просить виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить 2/3 частин квартири [ADDRESS]. Однак позивач позбавлена права користування частиною вказаної квартири, оскільки [PERSON] з березня 2011 року безпідставно перешкоджає доступу спеціалістам БТІ в квартиру для огляду та державної реєстрації, спір з [PERSON] продовжується з 2003 року. Підставами позову вказані заявником ст.ст.382,383,387 Цивільного кодексу України. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, пояснив суду, що відповідачі не проживають за адресою: [ADDRESS], з 2003 року та просив задовольнити позов на підставі ст.ст.382,383,387 Цивільного кодексу України. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши представника позивача та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно довідки колективного підприємства «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 20.01.2014 року станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 08.12.1998 року відділом обліку та розподілу житлової площі. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2014 року [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS], на підставі актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затверджених начальником відділу державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції. З року 15.07.2013 року у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON], [INFO], також у вказаній квартирі було зареєстровано місце проживання [PERSON], [INFO], однак 22.10.2013 року [PERSON] знята з реєстрації за вказаною адресою (а.с.23-24). Згідно розписок працівника колективного підприємства «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 24.03.2011 року та 21.05.2012 року доступ в квартиру [ADDRESS] не надано. Позивач просить виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] без надання іншого житлового приміщення на підставі ст.ст.382,383,387 Цивільного кодексу України. Право позивача на зміну підстав та предмету позову представнику позивача судом роз'яснено, а також судом роз'яснено вимоги ст..60 Цивільного процесуального кодексу України. Стаття 382 Цивільного кодексу України визначає квартиру як об'єкт права власності, а положення ст.383 ЦК України встановлює права власника житлового будинку, квартири. Відповідно до ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Позови про витребування майна з чужого незаконного володіння належать до речових способів захисту права власності. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. При цьому відповідно до ст. 387 ЦК України позов може бути пред'явле ний тільки тоді, коли відповідач незаконно заволодів річчю, зокрема тоді, коли майно відповідачеві передавав не пози вач, а інша особа. До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що 2/3 частин квартири [ADDRESS] перебувають на час розгляду справи у фактичному володінні інших осіб, [PERSON], [PERSON], також суду не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] не має можливості здійснювати фактичне володіння своєю власністю. Тобто позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи вищенаведене та з огляду на пояснення представника позивача, докази, надані у справі, суд приходить до висновку про безпідставність вимог виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] без надання іншого житлового приміщення на підставі ст.ст.382,383,387 ЦК України.

Outcome: dismissed