Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

17 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок. Позов мотивовано тим, що 05 січня 2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] домовились про укладення договору купівлі-продажу будинку, згідно з умовами якого позивач сплачує відповідачу кошти у розмірі 10\~000 доларів США за будинок [ADDRESS] , а вона передає [PERSON] будинок для проживання та у власність. Позивач у присутності приватного нотаріуса [PERSON] передав відповідачу вказані кошти, про що остання надала [PERSON] власноруч складену розписку. Крім того, [PERSON] передала позивачу ключі від будинку та господарських будівель, а також технічний паспорт на будинок та правовстановлюючий документ на її ім`я. Цього ж дня будинок було передано позивачу в натурі. 18 вересня 2012 року позивач був взятий під варту, і його було засуджено до позбавлення волі. [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі 20 травня 2019 року. Весь час перебування позивача у місцях позбавлення волі придбаний будинок стояв пусткою, без догляду, не опалювався. Електроенергію було від`єднано за борги. На сьогодні будинок потребує суттєвого капітального ремонту, для проживання фактично не придатний. З 2011 року, з моменту передачі будинку, відповідач ним не цікавилась. Звільнившись з місць позбавлення волі позивач зв`язався із відповідачем, яка підтвердила їхню домовленість, однак не приїздить у м. Вінницю. [PERSON] був переконаний у дійсності намірів [PERSON] , оскільки вона залишила нотаріально посвідчену довіреність на управління та розпорядження майном від 05 січня 2011 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Користуючись правами, які позивачу надала відповідач згідно з довіреністю, останній підготував усі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку. На сьогоднішній день позивач втратив можливість нотаріально посвідчити укладений з відповідачем договір, оскільки [PERSON] постійно ухиляється від такої дії. З підстав зазначених вище позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2020 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок, було залишено без руху (а.с. 23-24). Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2020 року, у даній цивільній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 28). 07 травня 2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява, у якій остання просить суд залучити її до участі у справі № 127/3963/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (а.с. 50-52). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2020 року, заяву задоволено, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] (а.с. 78). [PERSON] на адресу суду було подано заяву, у якій просила суд зупинити провадження у справі № 127/3963/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 127/9956/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 148-149). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2020 року, у задоволенні заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено (а.с.153-154). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2020 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 157). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували щодо задоволення даної позовної заяви. Допитаний в судовому засідання у якості свідка [PERSON] , суду пояснив, що відповідач доводиться вітчимом. Підтвердив обставини, які позивач наводив у позовній заяві та додав, що частково допомагав відповідачу з оформленням будинку та земельної ділянки. Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у судовому процесі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до\~ч.ч.\~2,\~3\~ст.\~12\~ЦПК України,\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, загальною площею 59,3 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 06 вересня 2013 року, індексний номер 9066670 (а.с. 10) та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 14). Крім того, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №915797, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0691 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 13). 05 січня 2011 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 10\~000 доларів США, щоб [PERSON] проживав в будинку, який йому продала [PERSON] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 8). Позивач стверджує, що 05 січня 2011 року фактично сторонами було укладено договір купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] , на виконання якого ним були передані кошти в сумі 10\~000 доларів США. Натомість відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, що на думку позивача дає підстави для визнання договору дійсним відповідно до ч. 2 ст.220 ЦК України та визнання за ним права власності на цей будинок. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~220\~ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК України). Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1288цс17. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що він та [PERSON] домовилися щодо усіх істотних його умов та відбулося виконання договору з його сторони, але [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення вищезазначеного договору, що позбавляє позивача можливості зареєструвати набуте право власності на будинок. Як на підставу позову позивач посилається на те, що відповідач проживає разом із своїм чоловіком за адресою: [ADDRESS] , тобто на тимчасово окупованій території, а тому відповідач не має можливості з`явитись на територію України для посвідчення спірного договору у встановлений закон спосіб. Суд погоджується з тим, що Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією, адже це визначено у ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Проте, суд не погоджується із доводами позивач, що відповідач не має можливості з`явитись на територію України, оскільки відповідно до ст. 10 вказаного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач дійсно ухилилася від його посвідчення та втрачена така можливість. Відтак, суд вважає, що можливість посвідчення цього договору не втрачена. Суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки в такому випадку відбудеться «легалізація» такої угоди всупереч вимогам чинного законодавства, та в зв`язку з цим порушено публічний інтерес, який полягає в необхідності оплати договору купівлі-продажу необхідними платіжками та податками. Так як сторонами при укладенні договору купівлі-продажу не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення, а позивачем не доведено факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 18 травня 2020 року у справі № 125/1640/17. Таким чином, суд встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, зробив висновок про недоведеність і необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed