Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

18 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір № б/н, згідно якого позивач надав відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Однак отримавши кредит, відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 29 лютого 2020 року виникла заборгованість за кредитом у сумі 32914,46 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4944,00 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 25926,91 грн, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1543,55грн. Тому представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 серпня 2008 року в розмірі 32914,46 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року залучено до участі у справі в якості законного представника відповідача [PERSON] . Представником позивача в позовній заяві заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника банку, не заперечує проти винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] , його законний представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, про день розгляду справи сповіщені, про причину неявки не повідомили, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, за таких обставин суд вважає можливим розглянути позов за їх відсутності на підставі доказів, наданих у справі, постановивши заочне рішення, відповідно до ст.280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до укладеного договору № б/н від 18.08.2008 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000,00 грн. За умовами кредитного договору [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, а саме зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, за процентами, комісією, винагородою та інших витрат, щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж). Взяті на себе зобов`язання за договором № б/н від 18.08.2008 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши [PERSON] кредит у розмірі 5000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно по ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором наданим позивачем, [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 29.02.2020 року в нього перед АТ КБ «Приватбанк» утворилась заборгованість у розмірі 32914,46 гривень, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 4944,00 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 25926,91 грн, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1543,55грн. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Після відкриття провадження у справі, від Комунального закладу «Криничанський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради» надійшло повідомлення № 382 від 28.04.2020 р. про те, що відповідач [PERSON] знаходиться на повному державному утриманні та проживає в Криничанському психоневрологічному інтернаті на підставі путівки № 380, виданої Департаментом соціальної політики виконавчого органу Дніпропетровської державної адміністрації та наказу інтернату №184 від 03.07.2014 р. був направлений та зарахований на постійне місце проживання і повне державне утримання до КЗ «Криничанський ПНІ`ДОР». [PERSON] періодично перебував на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні (ПСО-2КУ «ДГБ №1 ДОС»), а з 06.04.2014 р. за висновками МСЕК являється інвалідом ІІ групи загального захворювання (шизофренія параноідна форма, безперервний перебіг хвороби, галюцінаторно-параноідальний синдром. Ремісія «С») на фоні виявленого змішаного типу дефекту.Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30.04.2013 р. відповідача [PERSON] , [INFO] визнано недієздатним в звязку з тим, що він страждає хронічним психічним розладом у формі шизофренії параноїчної, є інвалідом другої групи, непрацездатний, через психічну хворобу не розуміє значення своїх дій і не може ними керувати. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 31.10.2013 р. опікуном недієздатного [PERSON] , [INFO] призначено сина [PERSON] , [INFO] . Рішення суду набрало законної сили 11 листопада 2013 року. Згідно з положеннями ст. 41 ЦК України, над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 ЦК України) Так, відповідно до ч. 1 ст. 1184 ЦК України, шкода, завдана недієздатною фізичною особою, відшкодовується опікуном або закладом, який зобов`язаний здійснювати нагляд за нею, якщо він не доведе, що шкода була завдана не з його вини. Обов`язок цих осіб відшкодувати шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, не припиняється в разі поновлення її цивільної дієздатності. Оскільки з прийняттям судом рішення про визнання фізичної особи недієздатною пов`язується низка важливих правових наслідків (ст. 41 ЦК України), необхідно чітко встановити момент, з якого фізична особа є недієздатною. За загальним правилом, таким моментом є день набрання законної сили відповідним судовим рішенням, тобто день, наступний після дня закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Таким чином, опікуном недієздатного [PERSON] призначено [PERSON] , рішення суду набрало законної сили 11.11.2013 року. Закон не визначає, які правові наслідки обумовлюються судовим рішенням, в якому визначається день, з якого фізична особа є недієздатною. Оскільки інше не випливає з норм ЦК України , можна зробити висновок про формальне поширення недієздатності на усі наслідки, визначені ст. 41 ЦК України. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що суд, на дату яка вже минула, не може встановити над особою опіку і призначити опікуна. Відтак, опікун за ч. 4 ст. 41 ЦК України може нести відповідальність за діяння свого підопічного лише з моменту набуття ним повноважень, тобто з моменту вступу в законну силу рішення суду про визнання особи недієздатною, в якому зазначається про призначення опікуна (ч. 1 ст. 40 ЦК України). Таким чином, [PERSON] може нести відповідальність, за шкоду, яку може заподіяти (заподіяв) [PERSON] , лише з 11.11.2013 року, тобто дати набрання законної сили рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 31.10.2013 року . [PERSON] отримав кредит 18.08.2008 року, тобто на той час коли [PERSON] не був його законним представником, а тому останній не може відповідати за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за кредитним договором [PERSON] у період часу з 18.08.2008 року до 11.11.2013 року, оскільки не був законним представником і не був стороною правочину. [PERSON] не може бути належним відповідачем щодо позовних вимог з 18.08.2008 року до 11.11.2013 року з огляду на відсутність у нього на даний час дієздатності. Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в Постановах Верховного Суду. Опікун, який призначений пізніше, не несе відповідальність за дії вчинені підопічним до такого призначення. (Постанова ВС від 07.11.2018 року, справа № 204/7/15-ц, провадження № 61-12955св18) З положень ст. 41 ЦК України вбачається, що опікун несе відповідальність лише за шкоду завдану недієздатною особою. Кредитні правовідносини - відносини які випливають із договору, натомість заподіяння шкоди відноситься до деліктних правовідносин, наслідком яких деліктна відповідальність, яка за загальним правилом, настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З огляду на те, що [PERSON] був призначений опікуном пізніше 31.10.2013 року (рішення набрало законної сили 11.11.2013 року) ніж його підопічний [PERSON] уклав з позивачем кредитний договір 18.08.2008 року, з урахуванням обов`язку опікуна нести відповідальність лише з часу призначення останнього та тільки за шкоду завдану недієздатною (деліктні відносини), враховуючи, що спірні правовідносини виникають з договору, та не є деліктними, виходячи з того, що позивачем позовні вимоги про відшкодування шкоди не заявлені (підстави позову позивач не змінював, відповідну позовну заяву і заяву про поновлення пропущеного процесуального строку для зміни підстав позову не надав), беручи до уваги приписи ч.1 ст. 13 ЦПК України щодо меж судового розгляду - суд в задоволенні позовних вимог до [PERSON] - відмовляє. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи ( 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed