Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

19 грудня 2014 року [PERSON] звернувся з позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення п.8, який є третейською угодою, та складається з підпунктів 8.1, 8.2., 8.3 кредитного договору № R53700248403В, укладеного 27 квітня 2012 року між ПАТ «ВТБ-Банк» та [PERSON] Оскаржуваним рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 січня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення п.8 та підпункти 8.1, 8.2, 8.3 кредитного договору № R53700248403В, від 27.04.2012 між ПАТ «ВТБ-Банк» та [PERSON] Стягнуто з ПАТ «ВТБ-Банк» в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. В апеляційній скарзі ПАТ «ВТБ-Банк» просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на грубе порушення норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди», на який послався суд в своєму рішенні, як на підставу для задоволення позовних вимог, не містить заборони розгляду третейським судами спорів, які виникають у правовідносинах зі споживачами банківських послуг, а тільки тих спорів, предметом яких є захист права споживачів послуг банку. Отже, невірне тлумачення судом даного пункту призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а саме до застосування закону, який не поширюється на ці правовідносини. Крім того, апелянт окремо зауважує на ту обставину, що ані ЦК України, ані Закон України «Про третейські суди», ані Закон України «Про захист прав споживачів» не містять заборони щодо укладення третейської угоди за участю фізичної особи - споживача послуг банку. Апелянт зазначає, що кредитний договір було укладено із дотриманням вимог Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист прав споживачів». Сторони належним чином були повідомлені про час розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення 11.02.2015 та 12.02.2015 поштових відправлень. В заявах від 12.02.2015 та 17.02.2015 позивач та відповідач просили справу розглянути без їх участі. Позивач надав письмові заперечення на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу відповідача відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «ВТБ-Банк» 27 квітня 2012 року було укладено кредитний договір № R53700248403В, відповідно до якого позивачу надано споживчий кредит у розмірі 76000 грн на строк до 27 квітня 2016 року зі сплатою 31% річних та щомісячного погашення заборгованості з основного зобов'язання та відсотків. Звертаючись з даним позовом, [PERSON] просив визнати недійсним п.8 та підпункти 8.1, 8.2, 8.3 даного кредитного договору, які містять третейське застереження, які за своїм змістом являються третейською угодою в розумінні ст.12 Закону України «Про третейські суди». Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України від 03.02.2011 року «Про внесення змін до ст.6 Закону «Про третейські суди», ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» доповнено п.14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Вказаний Закон набрав чинності 12.03.2011 , тобто ще до укладення кредитного договору між сторонами. Проте, з такими висновками не може погодитись колегія суддів апеляційного суду, зважаючи на таке. Відповідно до ст.17 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тим ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Рішенням Конституційного суду України від 10.01.2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, 3, п.9 ст.4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст.17 ЦПК України, ст.12 ГПК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України). За змістом абзацу 5 ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст.17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі за №6-50цс12 в постанові від 06.06.2012. В силу ст. 360-7 ЦПК України, дане судове рішення є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень. Однак суд першої інстанції дану обставину не врахував, що призвело до ухвалення невірного по суті рішення. Враховуючи викладене, рішення Ріпкинського районного суду від 14 січня 2015 року не може бути залишено в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог. В силу ст.88 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги (а.с.50).

Outcome: approved