Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

19 липня 2019 року позивач\~\~ [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2018 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Зазначає, що до придбання нею вказаної квартири в ній проживали та були зареєстровані попередній власник помешкання [PERSON] та його батьки [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до укладеного між нею та відповідачем [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2018 року, продавець зобов`язався до 12 грудня 2018 року виселитись з квартири, зняти з реєстрації місце проживання всіх зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, сплатити комунальні платежі за період фактичного проживання. Однак вказаний пункт договору був порушений. На день звернення до суду з таким позовом відповідачі залишаються зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , що порушує її права власника, зумовлює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. Також вказує, що відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі, не сплачують комунальні послуги. З огляду на наведене та на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 27 серпня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, відзиву на позов не подали та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2018 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5-8,10). За змістом договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2018 року [PERSON] купила, [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.4 вказаного вище договору продавець зобов`язався до 12 грудня 2018 року включно виселитись з квартири, зняти з реєстрації місце проживання всіх зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, сплатити комунальні платежі за період фактичного проживання. Згідно з інформацією про реєстрацію місця проживання особи з Реєстру територіальної громади міста Луцька від 30 липня 2019 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Факт не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується відповіддю Луцького ВП ГУНП у Волинській області № 3/3232 від 27 червня 2019 року (а.с.9). Суд встановив, що відповідачі не є членами сім`ї власника житла і, згідно ст.64 Житлового кодексу України,\~дані про укладення з ними договору найму квартири також відсутні. Відповідач [PERSON] зареєстрований у помешканні позивача як колишній власник квартири, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] як члени сім`ї колишнього власника. При цьому, норма закону, яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім`ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема,\~ЖК України\~та\~ЦК України\~не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема,\~ст. 405 ЦК України. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] втратили інтерес до житла, в якому зареєстроване їх місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживають, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймають, а тому вони втратили право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин їх відсутності понад рік, наявність між ними і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх таким, що втратили право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 гривень, що підтверджується квитанцією (а.с.1). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, а саме: по 256,13 гривень з кожного.

Outcome: approved