Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

18.02.2021 [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтувала тим, що [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Згідно з виданою довідкою № 547 від 09.02.2021 про склад сім`ї за адресою [ADDRESS] зареєстровані з 25.04.2013 син позивача [PERSON] , [INFO] , мати позивача з 30.04.2013 [PERSON] , [INFO] , колишній чоловік позивача з 25.04.2013 [PERSON] , [INFO] та з 28.10.2013 брат колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не проживає в житловому будинку з 19.01.2020, комунальні послуги не сплачує. [PERSON] взагалі ніколи не проживав у даному будинку, про що свідчить акт голови квартального комітету № 22. Позивач [PERSON] розірвали шлюб за згодою обох сторін, у встановленому законном порядку з [PERSON] 17.06.2020. Допомоги на утримання спільної дитини відповідач не надає. У зв`язку з тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] вже тривалий час (понад один рік) не проживають за місцем реєстрації, комунальні послуги не сплачують, не несуть інших витрат по його утриманню [PERSON] , як власник житлового приміщення вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, а саме отримати субсидію на оплату комунальних послуг. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначила, що має намір зняти з реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] оскільки вона виховує одна дитину та вони їй створюють перешкоду в отриманні субсидії. У зв`язку з чим, просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] суду показала, що є репетитором англійської мови дитини позивача. Заняття проводяться щотижня на протязі року. За весь цей час вона ніколи не бачила в будинку відповідачів [PERSON] та [PERSON] , будь-яких чоловічих речей в будинку немає. Проте зазначила, що якісь старі речі вона бачила в гаражі, натомість стверджувати що то за речі не може. Окрім того, зазначила, що їй відомо про ту обставину, що дитина позивача вже довгий час не спілкується з батьком зі слів дитини та матері. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] суду показала, що з родиною позивача вона спілкується вже тривалий час, а саме з моменту їх переїзду до будинку, де вони наразі проживають. [PERSON] та [PERSON] проживали разом, проте, на думку свідка [PERSON] поїхав на заробітки та вже понад рік вона його не бачила. Зі слів [PERSON] їй відомо ту обставину, що гроші відповідач [PERSON] позивачу не надає. До будинку позивача свідок приходить на свята та іноді приходить в гості. За час відвідування будинку позивача чоловічих речей свідок [PERSON] не бачила. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2021 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 18.03.2021. 18.03.2021 в судове засідання не з`явилися відповідачі, причин неявки до суду не повідомляли, клопотань про відкладення справи до суду не направляли. У зв`язку з чим, розгляд справи було відкладено на 01.04.2021. Разом з тим, на сайті «Судова влада України» було розміщено оголошення з викликом відповідача [PERSON] . Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2021 закрито підготовче судове засідання по справі та призначено справу до розгляду по суті на 07.04.2021. 01.04.2021 відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення останньому телефонограми, яка міститься в матеріалах справи (а.п.32). Окрім того, відповідачам неодноразово було направлено смс повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, проте останні до суду так і не з`явилися. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. 22.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Заслухавши в судовому засіданні покази позивача, свідків, дослідивши письмові докази суд приходить до наступного. Згідно з копією свідоцтва [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) 08.09.2007 у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Світловодськ Світловодського міськрайонного управління юстиції зареєстрували шлюб (а.п.35). Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.04.2013, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі під № 1149 [PERSON] придбала нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.п.3-4). П.10 даного договору передбачено, що на момент набуття права власності на вище зазначене нерухоме майно покупець перебувала у шлюбі з [PERSON] , який окремо надав згоду (а.п. 3 на звороті). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] 17.04.2013 набула права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.п.5). Згідно з рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2020 шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано (а.п.34). Відповідно до довідки № 547, № 1174 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, в будинку крім позивача, з 25.04.2013 син позивача [PERSON] , [INFO] , мати позивача з 30.04.2013 [PERSON] , [INFO] , колишній чоловік позивача з 25.04.2013 [PERSON] , [INFO] , з 28.10.2013 брат колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] (а.п. 6, 20). Згідно акту від 09.02.2021 підписаного головою квартального комітету №22 вбачається, що відповідач [PERSON] за зареєстрованою адресою по [ADDRESS] з 19.01.2020 не проживає. Відповідач [PERSON] взагалі ніколи не проживав (а.п. 7). Враховуючи ту обставину, що не можливо встановити місцезнаходження відповідачів судом було зроблено запит до ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області для надання відомостей щодо фактичного місця проживання відповідачів, або можливе місце перебування, відомі засоби зв`язку (а.п.51). 15.04.2021 з Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області надійшла відповідь на запит ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, відповідно до якої відповідача неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху (а.п. 62-63). Щодо місцезнаходження [PERSON] інформація не відома, останній перебуває у розшуку (а.п.64-65). Судом 07.04.2021 було зроблено запит до Державної Прикордонної служби України, щодо надання інформації перетину державного кордону України відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Натомість, 22.04.2021 надійшов лист відповідно до якого відповіді надано не було, оскільки неможливо поширити дану конфіденційну інформацію (а.п. 69). Таким чином, судом було встановлено, що позивач ініціювала питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, що перебуває у їх володінні, у зв`язку із безпідставним понесенням нею витрат на комунальні послуги, неможливістю отримати субсидію, а також не проживання за вказаною адресою відповідачів понад один рік. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». В зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що застосуванню до правовідносин, що склались між позивачем та відповідачем, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім`ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім`ї - ЖК УРСР. Так, згідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником. Отже, вказана норма ЦК України передбачає наявність одночасно трьох умов для втрати членом сім`ї власника права користування жилим приміщенням, а саме непроживання члена сім`ї власника в жилому приміщенні понад рік, відсутність поважності причин такого непроживання та відсутність домовленості між власником та членом його сім`ї щодо строків відсутності члена сім`ї власника. Аналізуючи зміст положення ст. 405 ЦК України, а саме: умови втрати членом сім`ї власника права користування жилим приміщенням, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів не проживання відповідачів за зареєстрованою адресою понад рік, доказів понесення витрат позивачем на комунальні послуги із розрахунку на зареєстрованих відповідачів, враховуючи, що відповідач [PERSON] був зареєстрованим позивачем та відповідачем [PERSON] у будинку, отже набув права користування жилим приміщенням на законних підставах, зокрема як член сім`ї, підстави для застосування ст. 405 ЦК України судом не вбачаються. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суд приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] , однак вказана обставина не впливає на вирішення справи по суті. Установивши, що спірний житловий будинок, придбаний під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про неможливість визнання [PERSON] , який є співвласником будинку, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] є співвласником будинку, а відповідач [PERSON] є його рідним братом, який був зареєстрований за спільною згодою подружжя, позивачем не доведено той факт, що відповідач втратив право на користування житлом, а відтак задоволення позову у відповідній частині буде порушувати право відповідача на користування будинком, що є неприпустимим. Враховуючи позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду №459/5027/13-ц від 30.03.2021, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed