Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

17 травня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача у якому просила суд розірвати шлюб, між нею та відповідачем [PERSON], зареєстрований 30.06.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції, актовий запис №7. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем [PERSON], 30.06.2007 року було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за №7. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, по причині несумісності характерів, вони перестали розуміти один одного, у них різні погляди на подружнє життя. Тому вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе. На даний момент вони з відповідачем сумісне господарство не ведуть, спору по вихованню дітей між ними немає. За клопотанням позивача, ухвалою 26 червня 2018 року Генічеським районним судом Херсонської області, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] було відкладено та зупинено, надавши сторонам час на примирення строком на 1 /один/ місяць. Через не примирення [PERSON] з [PERSON], ухвалою від 02 серпня 2018 року справу №653/1488/18 було поновлено. У підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON], вимоги викладені у позовній заяві підтримала повністю, за підставами, вказаними у позові. Наполягає на їх задоволенні. Вказує, що шлюбні відносини між сторонами припиненні та їх відновлення неможливе. Збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач, [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають у шлюбі з 30.06.2007 року, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції, актовий запис №7. Від спільного життя мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] вказує, що спільне життя у них з відповідачем [PERSON] не склалося, по причині несумісності характерів, вони перестали розуміти один одного, у них різні погляди на подружнє життя. Тому вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе. На даний момент вони з відповідачем сумісне господарство не ведуть, спору по вихованню дітей між ними немає. Відповідно до ст.. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст..112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень п. 10. 5. п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя . Враховуючи те, що сторони не проживають разом та наданим часом на примирення жодна зі сторін не скористалася, а також те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому позов необхідно задовольнити, розірвавши шлюб сторін. Згідно ст. 113 СК україни особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», розірвання шлюбу, здійснене судом після набрання чинності цим Законом, не підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану. У таких випадках, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що сторони припинили спільне проживання, спільного господарства не ведуть, на примирення не пішли та збереження сім'ї неможливе. Враховуючи відсутність у сторін морально-правової основи шлюбу, яка ґрунтується на почуттях взаємної поваги та любові, взаємній підтримці та допомозі, враховуючи фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом розірвання шлюбу, укладеного між сторонами.

Outcome: approved