Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

17 червня 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про визнання недійсними пунктів договору, розірвання договору, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 08 травня 2013 року між нею та ФОП [PERSON] був укладений договір № FQ-305І, відповідно до якого відповідач взяла на себе зобов'язання організувати роботи по виготовленню та передачі у її власність ПВХ конструкцій, а вона зобов'язалася оплатити та прийняти готові вироби. Відповідно до пункту 2.1. договору загальна вартість виробів складає 21162 гривні, з яких, згідно пункту 2.2. договору, задаток складає 20349 гривень, а решта - 763 гривні підлягала сплаті відповідачу до передачі виробів у власність. Зазначає, що менеджером відповідача їй було запропоновано умови оплати виробів, відповідно до яких вона може сплатити 20349 гривень задатку на умовах безвідсоткової розстрочки протягом 36 місяців без жодних переплат, на що вона погодилася підписавши договір № 2003731312 з ПАТ «ОТП Банк». Наступного дня, прочитавши уважно Договір № 2003731312 з ПАТ «ОТП Банк» вона зрозуміла, що підписала не договір розстрочки, як запевняла менеджер відповідача, а договір про надання споживчого кредиту на 36 місяців. При цьому загальна сума, яку вона повинна сплатити ПАТ «ОТП Банк» за вироби, з урахуванням комісії банку склала 38299 гривень 93 копійки, що майже в 2 рази більше тієї суми, за яку вона мала намір придбати вироби. Крім того, прочитавши договір з відповідачем, вона звернула увагу на те, що відповідач не несе жодної відповідальності за якість встановлених ПВХ конструкцій. Враховуючи те, що 9 та 10 травня були вихідними днями, в перший же робочий день - 11 травня 2013 року вона звернулася до відповідача з проханням розірвати договір у зв'язку з тим, що кінцева ціна 38299 гривень 93 копійки є значно більшою від тієї ціни, за яку вона мала намір придбати вироби та тим, що відповідач не несе згідно договору відповідальності за якість ПВХ конструкцій. Також, 11 травня 2013 року на адресу відповідача було направлено рекомендованого листа з проханням розірвати договір, так як фактично на той момент роботи по виготовленню виробів розпочаті не були, авансовий платіж, відповідно до договору також не був перерахований ПАТ «ОТП Банк», проте менеджер відповідача відповів категоричною відмовою. За інформацією ПАТ «ОТП Банк» грошові кошти відповідно до договору № 2003731312 від 08 травня 2013 року були перераховані на рахунок ФОП [PERSON] 13 травня 2013 року, тобто через 2 дні після її звернення до відповідача з заявою про розірвання договору. У відповідності до пункту 3.1. договору вона зобов'язана оплатити 21162 гривні, і тільки після цього відповідач на протязі 28 днів взяла на себе обов'язок передати у власність позивача готові вироби. Згідно пункту 4.1. договору в разі невиконання замовником пункту 3.1. договору даний договір вважається розірваним. Враховуючи те, що вона звернулася до відповідача з заявою про розірвання договору до моменту перерахування авансу в розмірі 20349 гривень на рахунок відповідача, вона не мала реального наміру виконувати пункт 3.1. договору. Вважає, що договір має бути розірваний з 11 травня 2013 року, а тому сума задатку в розмірі 20349 гривень, яка отримана відповідачем безпідставно, має бути повернута. 17 травня 2013 року та 29 травня 2013 року її представник звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення грошових коштів, проте відповіді на ці вимоги отримано не було. Також вважає, що згідно зі ст. 867 ЦК України умови пункту 7.6. договору, яким передбачено неможливість розірвання договору замовником є нікчемними. Враховуючи те, що заява про розірвання договору надіслана відповідачу 11 травня 2013 року, тому вона зобов'язана відшкодовувати відповідачу тільки ті витрати, які понесені ним та документально підтверджені до 11 травня 2013 року включно. Крім того, посилається на лист Інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві, згідно якого під час перевірки було встановлено, що відповідачем були порушені вимоги ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 7 «Правил побутового обслуговування населення», а отже і її право на необхідну та достовірну інформацію про запропоновані роботи, їх види та особливості, про ціну та форму оплати роботи. Стаття 6 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплює право споживача на належну якість продукції - продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Оскільки відповідно до пункту 7.8. договору поява конденсату на вікнах не може бути підставою для претензій до якості ПВХ конструкцій, вона вважає такі умови договору порушенням її законних прав на придбання продукції належної якості. На виконання вимог ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем не було повідомлено про рівень опору теплопередачі замовлених виробів та було введено її як споживача в оману стосовно умов придбання виробів і кінцевої ціни. У результаті цього властивості виробів та їх кінцева ціна абсолютно не задовольняють її вимоги як споживача продукції. Усі дії відповідача відповідають ознакам нечесної підприємницької практики, яка заборонена ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона була введена в оману щодо запропонованої відповідачем форми оплати за вироби у вигляді розстрочки, щодо дійсної ціни виробів та їх якості. Також відповідно до ст. 18 цього Закону вважає несправедливими умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. З огляду на таке, умова договору, передбачена пунктом 4.1., про неможливість повернення сплаченого авансу є несправедливою, оскільки не передбачає її право на отримання відповідної компенсації від відповідача, а тому має бути визнана судом недійсною. Також зазначає, що діями відповідача їй було завдано моральної шкоди внаслідок неправомірної відмови розірвати договір, вона зазнала душевних страждань, була змушена змінити свій звичний ритм життя, звертатися до юристів, державних органів за допомогою у відновленні справедливості та вирішенні питання повернення сплачених нею грошових коштів. Просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним пункт 4.1. договору № FQ-305І від 08 травня 2013 року, укладеного між нею та ФОП [PERSON]; - розірвати договір № FQ-305І від 08 травня 2013 року, укладений між нею та ФОП [PERSON], з 11 травня 2013 року; - стягнути з ФОП [PERSON] на її користь суму сплаченого задатку за договором № FQ-305І від 08 травня 2013 року, укладеним між нею та ФОП [PERSON], в розмірі 20349 гривень; - стягнути з ФОП [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 15000 гривень. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась. З письмових заперечень, що містяться в матеріалах справи вбачається, що проти задоволення позову вона заперечує. Зазначила, що 29 травня 2013 року отримала від позивача заяву з проханням розірвати договір та вже 31 травня 2013 року нею було надіслано відповідь про неможливість розірвання договору в зв'язку з тим, що замовлення № FQ-305І є виконаним, що підтверджується відповіддю виробника ПВХ конструкцій ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУП». Також вона повідомила позивача про готовність ПВХ конструкцій. Позивач була належним чином ознайомлена з умовами кредитного договору. З її сторони не було жодних умовлянь та примушувань до укладення цього договору. Вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що її дії містять ознаки нечесної підприємницької практики, оскільки позивачу було надано в повному обсязі інформацію про характеристику виробів, їх якості, ціни, й позивач не мала жодних претензій щодо умов договору на момент його підписання. Вважає, що умови п. 7.8. договору не порушують права позивача на придбання продукції належної якості, оскільки стандарти допускають появу конденсату на внутрішній стороні склопакету. Також, на її думку, позивачем не було надано жодних доказів спричинення їй моральної шкоди. Треті особи: Інспекція з питань захисту прав споживачів у місті Києві та ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явились, по час та місце розгляду справи судом повідомлялись. Суд за згодою позивача та її представника ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Судом встановлено, що 08 травня 2013 року між [PERSON] (замовник) та ФОП [PERSON] (виконавець) укладено договір (індивідуальний номер замовлення) № FQ-305І, за умовами якого замовник доручив, виконавець зобов'язався організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкцій по цінам виконавця, а замовник зобов'язався оплатити і прийняти готові вироби і роботу згідно з умовами цього договору (а.с. 10). Відповідно до розділу 2 договору, вартість виробів становить 21162 гривні. Завдаток 20349 гривень. Борг до передачі у власність 763 гривні. З метою оплати завдатку за договором № FQ-305І від 08 травня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2003731312 від 08 травня 2013 року, за умовами якого банком перераховано кошти в сумі 20349 гривень на користь продавця в рахунок оплати товару та послуг. Кредит надано на строк 36 місяців з відсотковою ставкою 0,01 % річних (а.с. 12-13). Довідкою ПАТ «ОТП Банк» від 16 травня 2013 року № 031/3-772 підтверджено відсутність заборгованості по кредитному договору № 2003731312 від 08 травня 2013 року (а.с. 29-30). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначала, що менеджером відповідача їй було запропоновано умови оплати виробів, відповідно до яких вона може сплатити 20349 гривень задатку на умовах безвідсоткової розстрочки протягом 36 місяців без жодних переплат, на що вона погодилася підписавши договір № 2003731312 з ПАТ «ОТП Банк». Проте, прочитавши наступного дня уважно цей договір, вона зрозуміла, що підписала не договір розстрочки як запевняла менеджер відповідача, а договір про надання споживчого кредиту на 36 місяців, і загальна сума, яку вона повинна сплатити ПАТ «ОТП Банк» за вироби, з урахуванням комісії банку склала 38299 гривень 93 копійки, що майже в 2 рази більше тієї суми, за яку вона мала намір придбати вироби. Враховуючи наведене, вважає, що відповідач ввела її в оману та її дії відповідають ознакам нечесної підприємницької практики, яка заборонена ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Вона була введена в оману щодо запропонованої відповідачем форми оплати за вироби у вигляді розстрочки, щодо дійсної ціни виробів та їх якості. Такі посилання позивача не заслуговують на увагу з огляду на таке. Пунктом 3.11. зазначеного кредитного договору підтверджено, що підписання позичальником цього договору засвідчує, що позичальнику була надана вичерпна інформація про послуги, що йому надаються та повністю роз'ясненні всі питання, що має позичальник по цьому договору. Згідно з п. 3.14. цього договору позичальник отримав детальний розпис сукупної вартості кредиту. Відповідно до п.п. «а», «г», «з», п. 3.15. кредитного договору, підписанням цього договору позичальник заявляє, гарантує та підтверджує, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконання, зміст статей 6, 207, 627 ЦК України позичальнику роз'яснено; що банк надав позичальнику в письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01 грудня 2005 року; банк ознайомив позичальника з умовами кредитування та орієнтовною вартістю кредиту. Також наприкінці кредитного договору міститься примітка про те, що «Я, позичальник, [PERSON], підтверджую, що перед укладенням цього договору банк повідомив мене у письмовій формі про особу та місцезнаходження банку, кредитні умови (мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як комісії, витрати на страхування, юридичне оформлення, консультаційні витрати, тощо), строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Один з оригінальних примірників цього договору та додаток № 1 «Графік платежів» до цього договору отримав». Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким чином, посилання позивача на його не поінформованість з умовами кредитування, спростовується її особистим підписом на договорі, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про її згоду зі всіма його умовами. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Стороною позивача не надано суду будь-яких належних доказів про те, що менеджер, який запропонував їй укласти кредитний договір, є працівником ФОП [PERSON], як і не надано доказів на підтвердження факту навмисного введення її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно характеристики виробів, їх якості, ціни, прав та обов'язків замовника, зазначених у договорі. Позивач не мала претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчила свою згоду підписом, тому дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики. Крім того, позивачем не заявлялася вимога про визнання недійсними кредитного договору та договору № FQ-305І, зокрема, з підстав, передбачених ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Заявляючи вимоги про розірвання договору та повернення коштів, [PERSON] посилається на те, що вона звернулася до відповідача з заявою про розірвання договору до моменту перерахування авансу в розмірі 20349 гривень на рахунок відповідача. Вона не мала реального наміру виконувати пункт 3.1. договору та вважає, що договір має бути розірваний з 11 травня 2013 року, а тому сума завдатку в розмірі 20349 гривень, яка отримана відповідачем безпідставно, має бути повернута. Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У п. 3.1. договору сторони погодили, що замовник зобов'язався сплатити вартість виробів, що складає 21162 гривні, а згідно п. 3.2. договору, після виконання пункту 3.1. виконавець зобов'язується передати у власність замовника виготовлені вироби на протязі 28 робочих днів з моменту укладення договору. Згідно з п. 4.1. договору, в разі невиконання замовником пункту 3.1., даний договір вважається розірваним, і всі його умови недійсними. Довідкою ПАТ «ОТП Банк» від 10 грудня 2013 року № 77-77-13-68-2-1/15235 підтверджено, що кошти в розмірі 20349 гривень було перераховано 14 травня 2013 року на рахунок продавця (а.с. 144). 11 травня 2013 року позивач звернулася до відповідача з заявою про розірвання договору від 08 травня 2013 року № FQ-305І, в якій зазначила, що на даний момент роботи не розпочаті, скло не нарізане і не розкроєне, тому вважає, що п. 7.6. договору не має юридичної сили (а.с. 19). Зазначена заява отримана відповідачем 06 червня 2013 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 21). Аналогічний лист було відправлено позивачем через кур'єрську службу 13 травня 2013 року, який отримано відповідачем 14 травня 2013 року (а.с. 20-21). 17 травня 2013 року позивач направила повторну вимогу про розірвання договору та повернення грошових коштів, яка мотивована тим, що вона звернулася до відповідача з проханням розірвати договір раніше, ніж був сплачений аванс на виконання умов договору, тому відмова розірвати договір є неправомірною та необґрунтованою (а.с. 22-25). Зазначений лист отримано відповідачем 06 червня 2013 року (а.с. 26). Частиною 2 ст. 867 ЦК України передбачено, що замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними. Враховуючи вимоги даної статті позивач вважає, що вона зобов'язана відшкодовувати відповідачу тільки ті витрати, які понесені ним та документально підтверджені до 11 травня 2013 року включно, тобто до моменту надіслання заяви про розірвання договору. Листами від 31 травня 2013 року та 07 червня 2013 року ФОП [PERSON] відмовила в задоволенні вимоги позивача про розірвання договору та повернення коштів, мотивуючи це тим, що замовлені ПВХ конструкції були виготовлені в строки, встановлені договором, а також висловила прохання виплатити борг у розмірі 763 гривні до передачі у власність замовлення (а.с. 92-96). Твердження відповідача про виконання замовлення в повному обсязі підтверджується листом ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП» від 06 червня 2013 року № 35, відповідно до якого замовлені конструкції, згідно договору № FQ-305І виготовлені (а.с. 91). На запит суду ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП» надано відповідь № 2 від 19 лютого 2014 року щодо замовлення FQ-305І. З відповіді вбачається, що замовлення надійшло на завод 10 травня 2013 року. Робота почалася після надходження замовлення на ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП» 10 травня 2013 року, так як не передбачає авансу або повної оплати. Кошти за замовленням FQ-305І були внесені на рахунок ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП» 15 травня 2013 року. Замовлення FQ-305І було виготовлено 16 травня 2013 року (а.с.157). Таким чином, встановлено, що робота по виконанню замовлення FQ-305І почалася 10 травня 2013 року, так як не передбачає авансу або повної оплати й замовлення було виготовлено станом на 16 травня 2013 року, тому вимога про повернення коштів та розірвання договору задоволенню не підлягає. Позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що на час її звернення до відповідача була виконана лише частина роботи, і яку саме частину виконаної роботу вона погоджується оплатити. При цьому суд враховує, що предметом замовлення були ПВХ конструкції, які виготовляються відповідно до замірів замовника і не можуть бути реалізовані виробником іншому замовнику, процес виробництва таких конструкцій не може бути здійснений протягом одного дня. Крім того, за умовами договору № FQ-305І від 08 травня 2013 року між відповідач зобов'язалася лише організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкцій, а безпосереднім виконавцем робіт є ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП», якому банком перераховані кошти. Вимоги до цією юридичної особи позивач не заявляла. Також не є підставою для розірвання договору та повернення коштів посилання позивача на ст. 6 Закон України «Про захист прав споживачів», яка закріплює право споживача на належну якість продукції, а саме те, що продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Оскільки відповідно до пункту 7.8. Договору поява конденсату на вікнах не може бути підставою для претензій до якості ПВХ конструкцій, тому вона вважає такі умови договору порушенням її законних прав на придбання продукції належної якості. У п.7.8. договору роз'яснюється, що так як вироби із ПВХ профілю, на відміну від виробів з дерева, відрізняються підвищеною щільністю запирання, то при цьому можлива поява «парникового ефекту» (виникає поява капель повітряної вологи (роси) на склопакетах зі сторони приміщення). Це явище не є причиною для претензій до незадовільної якості виробів з ПВХ і усувається звичайним провітрюванням, а також справною вентиляційною системою в квартирі, належним опаленням. Встановлено, що відповідно до п. 3.3. договору № FQ-305І від 08 травня 2013 року перед придбанням вищезазначеної продукції замовник зобов'язаний самостійно ознайомитися з споживацькими властивостями товарів і послуг, наданих йому виконавцем у вигляді нормативних документів фірми-виробника, у відповідності з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також у договорі зазначено, що замовник ознайомлений зі споживацькими властивостями товарів і послуг, наданих виконавцем, у вигляді набору нормативних документів виробника, у відповідності з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначене підтверджує те, що позивач ознайомилась з відповідними нормативними документами та була згідна із споживчими якостями товарів та послуг, про що свідчить підпис позивача на договорі. Якість замовленого відповідачем профілю ІМЕХ, підтверджується сертифікатом якості та Висновком державної санітарно-епідеміологічної експертизи (а.с. 87-89), тому посилання позивача щодо надання відповідачем неякісної продукції є недоведеними та необґрунтованими. Крім того, зазначеним договором передбачено, що замовник попереджений стосовно того, що згідно ДБН В.2.6-31:2006 мінімально допустиме значення опору теплопередачі конструкції, що огороджує громадські будівлі (вікна, балконні двері, вітрини, вітражі і світлопрозорі фасади) має бути не менше 0,6 м2 С/Вт для 1 кліматичної зони, що відповідає метало пластиковому вікну з трикамерного профілю з двокамерним склопакетом з енергозберігаючим склом. Температура в приміщенні має бути не нижче +20°С, відносна вологість повітря 40-50 %. Позивач посилається на лист Інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві, згідно якого під час перевірки відповідача було встановлено, що останнім порушені вимоги ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 7 «Правил побутового обслуговування населення», а саме зазначено, що у приміщенні, де проводиться приймання та видача замовлень, не розміщено інформацію про повне найменування виконавця, його адреса, номери телефонів, прізвище, ПІБ власника, інформацію про працівників, які обслуговують замовників, номери телефонів органів виконавчої влади, територіальних органів Держспоживзахисту, книги заяв та пропозицій. Суд погоджується з посиланнями в письмових запереченнях відповідача на те, що дане правопорушення з боку не стосується договору, укладеного між сторонами, між ними було досягнуто згоди за всіма його істотними умовами, було попереджено про можливість появи конденсату, поява якого допускається стандартами, і зазначено рекомендації з метою уникнення цього явища. За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про розірвання договору та повернення коштів в повному обсязі, оскільки замовлення є виконаним, позову до виконавця робіт ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП» заявлено не було, а порушень з боку відповідача не встановлено. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] також просить суд визнати недійсним п. 4.1. договору № FQ-305І, посилаючись на те, що умова про неможливість повернення сплаченого авансу є несправедливою, оскільки не передбачає її право на отримання відповідної компенсації від відповідача, а тому має бути визнана судом недійсною. Пунктом 4.1. договору передбачено, що в разі внесення замовником завдатку, і наступним невиконанням п. 3.1. даного договору, завдаток замовнику не повертається (ч. 1 ст. 571 ЦК України). У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є умови договору, зокрема про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. На думку суду, така умова договору не є несправедливою, оскільки предметом договору є виготовлення індивідуального замовлення, за конкретними розміром, наданими замовником і сторони в силу статей 6, 628 ЦК України є вільними в укладенні договору, зміст якого становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Підписом на договорі позивач засвідчила свою згоду зі всіма його умовами, в тому числі з п. 4.1. договору. Крім того, визнання цього пункту договору недійсним, стосується прав виробника товару, який не є відповідачем у цій справі, а перебування відповідача в трудових відносинах з ТОВ «ПРЕСТИЖ ГРУПП» судом не встановлено. Оскільки основні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не підлягає задоволенню і вимога про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною від них. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed