Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

18 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок під №33 по вул. О. Пухначова у м. Білопілля Сумської області. За вказаною адресою з 08 квітня 1992 року зареєстрований його рідний брат, [PERSON] З лютого 2005 року останній у зазначеному будинку не проживає, так як перебуває за межами території України, але в добровільному порядку з реєстрації знятися не бажає, чим чинить йому перешкоди у розпорядженні власністю. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування його будинком, розташованим за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. О. Пухначова, 33. Ухвалою від 24 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 28-29). У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а. с. 37). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Повідомлення про вручення поштового відправлення судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення у звязку з тим, що за місцем реєстрації останній не проживає. На підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд розглядає справу у відсутність відповідача (а. с. 36). У звязку з неявкою сторін суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не зявився без повідомлення причин, відзив на позов не подав, а також, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї користуватися займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Отже, за змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Крім того, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 21 липня 2015 року позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. О. Пухначова, 33 (а. с. 8-14). Відповідно до запису в будинковій книзі за вказаною адресою з 08 квітня 1992 року зареєстрований відповідач [PERSON], який є рідним братом позивача (а. с. 15-20). Згідно з довідками депутата Білопільської міської ради від 08 та 30 жовтня 2018 року, відповідач [PERSON] з 08 квітня 1992 року і на даний час зареєстрований у будинку, який належить позивачу на праві власності, за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. О. Пухначова, 33, але з лютого 2005 року за даною адресою не проживає, перебуває за межами території України, його особисті речі в будинку відсутні (а. с. 22, 35). Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є співвласником або наймачем житлового будинку №33 по вул. О. Пухначова в м. Білопілля Сумської області, який на праві власності належить позивачу [PERSON], з лютого 2005 року без поважних причин не проживає у ньому, а лише зареєстрований, не приймає участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, що належить [PERSON], порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у звязку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір, сплачений при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 704 грн. 80 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved