Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

17 липня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (надалі - АТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просять стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 66079,86 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 20 липня 2011 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався Умовами та Правилами надання банківських послуг, де зазначено, що відповідач дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням, ініціативою банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання, друга сторона не може пропонувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на офіційному банківському сайті, що діють на дату нарахування, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Договору. Також, відповідно до п.2.1.1.7.6 Договору при порушені позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплати банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від ціни позову. Позивач зазначає, що зі своєї сторони виконав умови кредитного договору, надав відповідачеві кредитні кошти у зазначеному вище розмірі, а відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором, слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту у встановлений строк не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.05.2018 року виникла заборгованість у розмірі 66079,86 грн., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом - 2734,53 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 55644,32 грн., заборгованість за пенею - 4078,16 грн., штраф - 500,00 грн. (фіксована частина), штраф - 3122,85 грн. (процентна складова). Зазначену суму заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майної Г.Є. від 01 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.94-95). У зв`язку із закінченням повноважень судді Майної Г.Є. протоколом повторного автоматизованого розподілу від 22.11.2018 року справу передано на розгляд судді Сорокі О.В. 14 березня 2019 року судом ухвалено заочне рішенням, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] задоволено, стягнуто з відповідача заявлену суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 20.07.2011 року в сумі 66079,86 грн., а також стягнуто з відповідача судові витрати у розмірі 1762,00 грн. (а.с.109-111). За результатами розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення, відповідною ухвалою суду від 13 січня 2020 року заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року скасовано, одночасно призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.136-137). В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у його відсутність, одночасно позовні вимоги підтримав, просить задовольнити їх у повному обсязі (а.с.43). Представник відповідача - адвокат Медведовська Л.М. в судове засідання не з`явилася, подала до суду відзив, у якому не спростовувала ту обставину, що в 2011 році відповідач отримав кредит в Приватбанку в сумі 2734,54 грн., однак зауважила, що позивач з 2011 року не звертався до суду з позовом до [PERSON] , чим пропустив строки позовної давності. Також, на думку представника відповідача, не може суд стягнути за борг в розмірі 2734,54 грн. суму різних штрафних санкцій, яка майже в сто разів перевищує суму боргу, а тому представник відповідача наполягає на застосуванні строків позовної давності та просить відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк». На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір №б/н про надання банківських послуг, який складається з Анкети - заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку. Відповідно до умов укладеного договору Банк надав відповідачу кредит в сумі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти(а.с.56-81). Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що відповідач зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, по перевитратам платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Так, відповідачем не оскаржувався розрахунок заборгованості по тілу кредиту у розмірі 2734,53 грн., як і не оскаржувалась та обставина, що при підписанні заяви позичальника 20.07.2011 року, остання складалася з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що боржник [PERSON] не виконав взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, в результаті чого станом на 31.05.2018 року виникла заборгованість по тілу кредиту у розмірі 2734,53 грн., яка підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк», виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. У відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Поряд з цим, вирішуючи позов в частині стягнення пені та комісії за користування кредитом у розмірі 4078,16 грн., суд дійшов до наступного висновку. Виходячи з розрахунку заборгованості наданого позивачем зазначена сума є пенею. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки - стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даному випадку, як свідчить поданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 4-6) останнє погашення заборгованості було вчинене відповідачем 28.04.2015 року. Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою передбачено, що він відкритий на невизначений строк, однак з наступного дня виникнення заборгованості до дня пред`явлення позову, позовна давність, визначена ст. 258 ЦК України, сплила, а тому сплив позовної давності та наявність заяви відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові в частині стягнення пені. Вирішуючи позов в частині стягнення заборгованості по відсоткам у розмірі 55644,32 грн., суд дійшов до наступного висновку. Так, у заяві - анкеті про надання банківських послуг від 20.07.2011 року (зворотній бік аркушу справи 56) процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена. У позові позивач вказує, що відповідачеві надано кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідає строку дії картки. Між тим, у розрахунку заборгованості позивачем зазначено, що з 01.09.2014 року відсотки за користування кредитом були збільшені до 34,80%, а з 01.04.2015 року - до 43,20% (а.с.5-6). Пунктом 1.1.3.2.3 наданих до суду Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин. При цьому, у відповідності до ч.3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Суду не надано достатніх та допустимих доказів того, що збільшення фіксованої процентної ставки відбувалося за погодженням з [PERSON] , як і не надано доказів того, з якими саме Умовами та правилами надання банківського кредиту (в якій редакції, з якими змінами) [PERSON] ознайомлювався при укладенні кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Відсутність позову про визнання кредитного договору в цій частині, як оспорюваного правочину, не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задоволенню не підлягає, суду не доведено розмір процентної ставки за користування кредитом, а також не доведено, що збільшення процентної ставки відбувалась за погодження та обізнаністю позичальника. Вирішуючи позов в частині стягнення штрафу у фіксованому розмірі та процентної складової, суд дійшов до наступного висновку. У своєму позові позивач, посилаючись на вимоги п.2.1.1.7.6 Договору, вказує, що при порушені позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплати банку штраф у розмірі 500,00 грн., а також + 5% від ціни позову. В тім, пункт 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, що містяться в матеріалах справи, визначає інші умови нарахування штрафу, а саме при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій. При цьому, з розрахунку заборгованості не можливо встановити, які ж саме умови для нарахування процентної складової застосував позивач. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в цій частині також задоволенню не підлягає, оскільки стягнення штрафу у фіксованому розмірі та процентної складової, яка визначається ціною майбутнього позову ще при укладенні договору, діючим законодавством не передбачена, а розмір нарахованих і прострочених відсотків та комісій з урахуванням яких здійснювалося б нарахування штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Договору, суду не доведено. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 1762,00 грн. (а.с.40). На підставі викладеного,

Outcome: partial