Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

19.02.2016 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за правом представлення на ? частину житлового будинку (загальною площею 79,3 кв.м., житловою 54,3 кв.м.) з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], що належала [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування вказаних вимог зазначив, що [INFO] помер дідусь позивачки [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За життя померлим заповіт не складався. Спадкоємцями першої черги за законом є дружина померлого [PERSON] та син [PERSON] Крім того, спадкоємцями померлого в порядку представлення були його онуки [PERSON] та [PERSON] Дружина померлого прийняла спадщину, шляхом фактичного вступу, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на момент його смерті. [PERSON] та [PERSON] на протязі шести місяців заяву про прийняття спадщини не подавали до нотаріальної контори і проживали окремо від спадкодавця, а тому відповідно до ст. №1272 ЦК України вважаються таким, що не прийняли спадщину. Позивачка в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті дідуся. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння нотаріус їй відмовив, посилаючись на те, що воно не було зареєстровано у вставленому законом порядку та відсутній відповідний правовстановлюючий документ. Проте, факт наявності та володіння даного домоволодіння підтверджується відповідним технічним паспортом, витягом з господарської книги. З огляду на те, що іншої можливості оформити домоволодіння немає, позивач і звернулася до суду з вказаним позовом. В судове засідання позивачка не з'явилась, проте від її представника надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, а справу розглянути у його відсутність. Від відповідача Гірської сільської ради Бориспільського району, також надійшла заява за підписом голови Дмитріва Р.М., з проханням розглянути справу без участі представника сільської ради, при вирішенні спору покладаються на думку суду (а.с.42). Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] також надійшла сумісна заява, в якій вони просять справу розглянути у свою відсутність, свою думку щодо суті позову не висловили. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, по час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до ст..74 ЦПК України, пояснень по суті позову не надав. Суд, дослідив, проаналізував та оцінив всі зібрані по справі докази у їх сукупності виходячи з їх допустимості, та прийшов до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вставлено в судовому засіданні, [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.09.2011 року (а.с.9). Судом встановлено, що за життя померлим заповіт не складався. Згідно рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09.02.2016 року у справі № 359/7834/15-ц (2/359/153/2016) за позовом [PERSON], [PERSON] до Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, яке набуло чинності 22.02.2016 року, житловий будинок [ADDRESS] згідно з записом в погосподарській книзі виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області №0952 та даними Технічного паспорта на житловий будинок (а.с.16-17), був збудований у 1961 році та значиться зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON]. Проте в силу вимог ст.22 КЗпШС суд визнав, що з моменту створення даного будинку в 1961 році подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, по 1/2 частині кожний, отримали право на спірне домоволодіння незалежно від часу реєстрації права власності на нього. ( а.с. 51-54). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Крім того, в ході розгляду справи № 359/7834/15-ц (2/359/153/2016) судом встановлено, що після смерті [PERSON] відповідно до вимог ст.ст.1266,1268 ЦК України такими, що прийняли спадщину є: дружина померлого- [PERSON], яка на момент його смерті постійно була зареєстрована та проживала разом із спадкодавцем за вищевказаною адресою по [ADDRESS] та неповнолітня на той час онука померлого - [PERSON], після зміни прізвища - [PERSON] (позивач по справі), за правом представлення. Оскільки спадкоємці померлого [PERSON]: його дружина [PERSON] та онука [PERSON] в рівних частках прийняли спадщину, вони відповідно до вищенаведених вимог ст.1268 ЦК України в порядку спадкування за законом набули право на 1/4 частину спірного спадкового домоволодіння [ADDRESS], кожна. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або кримінальній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що в установлений законом строк, позивачка звернулася до Бориспільської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], в результаті чого нотаріусом було заведено та зареєстровано спадкову справу № 51781721, що підтверджується даними витягу (а.с.13). Проте, у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на частину будинку їй було відмовлено, оскільки позивачем не надано відповідний правовстановлюючий документ. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентарбюро. Як випливає з цього нормативного акту запис у погосподарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Таким чином, можливо прийти до висновку, що [PERSON] згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію володів спадковим будинком на праві спільної часткової власності зі своєю дружиною [PERSON] У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку». Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як передбачено ст.1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільного права, одним з яких є - визнання права. Враховуючи викладені обставини, та той факт що позивачка з об'єктивних причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину, її право підлягає судовому захисту, шляхом визнання за нею права власності на нерухоме майно в тій частині, що належало спадкодавцю на законних підставах, тому позов необхідно задовольнити. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно На підставі викладеного,

Outcome: approved