Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

18 лютого 2015 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказував, що він уклав усну домовленість з [PERSON] та [PERSON] про те, що вони придбають за кордоном та приженуть автомобіль FIAT DOBLO за 31000 гривень. Позивач вказував, що він передав відповідачам кошти на придбання авто, але під час доставки автомобіля відповідачі повідомили йому, що машина суттєво зламалася в дорозі та потребує ремонту. Крім того позивач вказував, що відповідачі запропонували йому, що вони відремонтують автомобіль, а вже потім передадуть йому, але для цього слід оформити на його ім'я транспортний засіб належним чином в ДАІ та видати довіреність на ім'я відповідачів. Таким чином після оформлення згідно вимог закону автомобіля в ДАІ, позивач довіреністю від 27.08.2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу [PERSON], уповноважив [PERSON] та [PERSON] на право розпорядження транспортних засобом марки FIAT, модель DOBLO, рік випуску - 2001, д/н [NUMBER]. Позивач зазначив, що до теперішнього часу відповідачі не повернули йому ані відремонтований автомобіль, ані гроші за нього. В звязку з такими обставинами, він 14.08.2014 року скасував довіреність, посвідчену 27.08.2013 року приватним нотаріусом [PERSON] Світловодського міського нотаріального округу. З цього приводу позивач вернувся до правоохоронних органів з метою притягнення відповідачів до кримінальної відповідальності за їхні шахрайські дії відносно нього, однак йому було повідомлено, що в даному випадку вбачаються цивільно - правові відносини. Позивач вказував, що в результаті недобросовісної діяльності відповідачів він позбавлений права вільно користуватися та розпоряджатися власними коштами, які повинен був отримати від продажу автомобіля. На підставі викладеного позивач [PERSON] просив суд постановити рішення, яким : - Стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] грошові кошти за проданий автомобіль марки FIAT, модель DOBLO, рік випуску - 2001, д/н [NUMBER], на його користь. 22 червня 2015 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява в якій він просить суд: стягнути з відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 70000 (сімдесят) тисяч гривень на його користь, отримані за реалізацію автомобіля марки FIAT, модель DOBLO, рік випуску - 2001, д/н [NUMBER], кузов ZFA22300005074269. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та дату слухання справи був повідомлений належним чином. Письмово про причини неявки суд не повідомляв. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та вважав їх необгрунтованими. Представник відповідача [PERSON] [PERSON]В . в судовому засіданні вважав дану позовну заяву безпідставною із наступних підстав, позивач [PERSON] в позовній заяві надає завідомо неправдиву інформацію, а саме: позивач повідомляє про те, що він нібито передавав [PERSON] та [PERSON] кошти в розмірі 31000 гривень для придбання ними за кордоном для нього автомобіля, але це є неправдою. Ніяких грошей позивач відповідачу [PERSON] не передавав, ніяких договорів з [PERSON] не мав. Натомість позивач 21 травня 2013 року дав довіреність [PERSON]. В цій довіреності позивач уповноважив [PERSON] купити на своє ім'я в будь-якій з країн автомобіль, перегнати до місця проживання, отримувати всі документи пов'язані з митним контролем, отримувати посвідчення митниці, здійснювати розрахунки за придбаний автомобіль. Придбаний довіреною особою, а саме [PERSON] автомобіль згідно з митною декларацією заїхав на територію України через митний пункт пропуску Ягодин 04.07.2013 року, мав вартість 600 євро (6250,85 гривень) та був розмитнений Кіровоградською митницею 15.07.2013 року. Вартість розмитнення автомобіля становила 625,09 гривень та 1375,19 гривень (разом 2000,28 грн.) Наприкінці серпня 2013 року до [PERSON] телефоном звернувся громадянин, який назвався [PERSON] і запропонував купити в нього автомобіль. [PERSON] зустрівся з телефонувавшим йому чоловіком, якого [PERSON] бачив вперше, ним був [PERSON]. Після огляду автомобіля з'ясувалося, що двигун від нього був в розібраному стані через несправність, по кузову було безліч пошкоджень. Даний автомобіль в той час знаходився у [PERSON] [PERSON] запропонував позивачу купити в нього цей автомобіль за 3000$ (приблизно 24000 гривень) в такому стані, на що [PERSON] погодився і вони поїхали до ДАЇ міста Світловодська для реєстрації авто. В ДАЇ з'ясувалося що зареєструвати автомобіль можливо лише на [PERSON] так як автомобіль був розмитнений на позивача, крім того позивач мав сплатити кошти за первинну реєстрацію авто та ще штраф за несвоєчасну реєстрацію що становило близько 15000 грн. Позивач не мав цих коштів і за реєстрацію сплатив [PERSON] Коли позивач отримав технічний паспорт на автомобіль, то запропонував [PERSON] проїхати до нотаріуса, де він дав [PERSON] доручення на право розпорядження автомобілем і [PERSON], довіряючи позивачу, з ним повністю розрахувався. Одночасно із цим було визначено, що [PERSON] сплатить [PERSON] за ремонт двигуна. Після придбання цього автомобіля [PERSON] почав його ремонтувати а саме: зробив ремонт двигуна, повністю, перефарбував кузов автомобіля та ще змінив багато різних частин автомобіля на нові. [PERSON] вклав в цей автомобіль багато власних коштів та часу. Потім [PERSON], знову ж за власні кошти, переобладнав автомобіль з вантажного на пасажирський. В січні 2014 року [PERSON] вирішив продавати цей автомобіль. Після декількох тижнів продажу, [PERSON] знайшов покупця на автомобіль на автомобільному ринку міста Кременчука. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказував , що позивач [PERSON] під час розгляду справи в суді вказав, в супереч обставинам зазначеним у позовній заяві, про те, що він продав свій автомобіль [PERSON] Так, [PERSON] спочатку під час проведення судового засідання, яке мале місце 03.04.2015 року, у той час коли вирішувалося питання про долучення до матеріалів справи документів - митної декларації та довіреності, повідомив суду про те, що він продав свій автомобіль [PERSON] В подальшому під час проведення судового засідання, яке мало місце 14 травня 2015 року, після допиту свідка [PERSON], на запитання головуючого судді, позивач надав чітку відповідь з приводу того, що автомобіль він продав [PERSON], однак останній в повній мірі із ним не розрахувався. Фактично позивач сам вказав, що автомобіль він продав [PERSON] і тому він не вправі вимагати стягнення із [PERSON] на його користь вартість проданого автомобіля. У цьому випадку, якщо Боженко каже правду, то він має право вимагати на стягнення не до сплаченої суми за проданий ним автомобіль. в порядку глави 54 ЦК України, яка регламентує купівлю-продаж. Крім того представник відповідача вказував, що статтею 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Згідно ч.ч. 1, 3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, з системного аналізу наведених норм закону вбачається, що на відміну від договору або акту юридичної особи, які визначають переважно внутрішні відносини між представником та довірителем, довіреність має своїм призначенням встановлення зовнішніх відносин представництва, а саме відносин між довірителем та третьою особою за допомогою дій представника. Таким чином, викладені обставини, свідчать про те, що правовідносини, які виникли між сторонами по справі виникли з представництва, на яке поширюються положення ст.ст. 237,244 ЦК України, оскільки позивач на підставі нотаріально посвідченої довіреності за попередньою усною домовленістю уповноважив відповідача на його представництво перед третіми особами, у зв'язку з чим надав йому ряд повноважень, які він мав вчинити від його імені у якості його представника, що і було здійснено відповідачем під час продажу автомобіля, належного позивачу на праві власності. Докази того, що усна попередня домовленість, на підставі якої була довіреність, має ознаки договору доручення у матеріалах справи відсутні та не підтверджені позивачем, а тому до цих правових відносин не можливо застосування статей 1000,1006 ЦК України. Крім того, із змісту названої вище довіреності вбачається, що обов'язок по передачі коштів на [PERSON] не покладався, домовленість, яка була досягнута сторонами по справі до оформлення довіреності, має усну форму, а тому надання відповідачем доказів передачі позивачу грошових коштів у даному випадку не вимагається. З позицією позивача у справі, з приводу того , що відбувся двохсторонній усний правочин - договір доручення, з чим погодитися не можливо, в цьому випадку позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав: У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У даній справі позивачем не був наданий письмовий договір, таким чином, саме на позивача покладається обов'язок доказування всіх істотних умов договору, який був укладений між ним, з одного боку, та [PERSON] і [PERSON], з іншого. Згідно статті 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Таким чином, якщо має місце договір доручення то повинен бути або ж цей договір, або ж і договір, і довіреність, яка видана на підставі нього. На підтвердження істотних умов усного договору, позивач в своїй позовній заяві зазначив, що він надав кошти [PERSON] та [PERSON], для того щоб останні придбали за кордоном на його ім'я автомобіль. Ні [PERSON], ні [PERSON] ніякі кошти від позивача не отримували, транспортний засіб за кордоном не купували та не приганяли його на територію України. При цьому, позивач не надав письмових доказів на підтвердження факту передачі коштів. Згідно наданої до справи митної декларації саме [PERSON] в інтересах позивача придбав та розмитнив на території України транспортний засіб. Згідно ж копії довіреності позивач уповноважив це зробити саме [PERSON]. Ці обставини вказують на те, що позивач вводить суд в оману стосовно дійсних обставин, що склалися між ним та відповідачами, а отже він вже не довів всіх істотних умов договору, на який він посилається. При цьому, слід зауважити, що в час придбання автомобіля за кордоном [PERSON] знаходився на території України, що підтверджується копією його закордонного паспорту. Навіть, якщо прийняти до уваги позицію позивача, з приводу того, що був укладений усний договір, то позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Згідно із статтями 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до статті 240 вказаного Кодексу представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто; він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. За змістом частини 1 статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Положеннями статей 1003 та 1004 цього Кодексу передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє. Отже, з системного аналізу наведених норм закону вбачається, що за своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя, а довіреність є однією з підстав виникнення відносин представництва. Сутність останніх полягає в тому, що одна особа представляє у правовідношенні інтереси іншої, набуваючи для неї прав та обов'язків, розширюючи межі її юридичних дій. Як і в інших відносинах представництва, в даному разі виникає два види правового зв'язку - внутрішній між довірителем та повіреним) і зовнішній (між повіреним та третіми особами), що пояснює наявність двох видів правочинів, які опосередковують перший та другий вид юридичного зв'язку. Внутрішні відносини сторін опосередковуються договором доручення (двосторонній правочин), а зовнішні - видачею довіреності на здійснення певних юридичних дій (односторонній правочин). При цьому чинне законодавство не встановлює спеціальних вимог щодо того, де має бути зафіксований зміст доручення: у договорі доручення або у виданій на підставі нього довіреності, але при цьому якщо видавалася довіреність повинен бути і сам договір, як вимагає ст. 1003 ЦК України. При цьому, у будь якому випадку зміст доручення повинен бути чітко визначений чи то у договорі, чи то у довіреності. Так, позивач видав на ім'я [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, на право розпорядження належним позивачу на праві власності автомобілем. Зокрема, у довіреності зазначено, що позивач уповноважує відповідача продати автомобіль за встановленим законом порядком, зняти його з обліку та здати державні номери або поставити на облік в органах Державтоінспекції, укладати всі необхідні договори. На підставі цієї довіреності автомобіль був знятий з обліку для продажу і згідно довідки-рахунку відчужено іншому власнику, після чого автомобіль був зареєстрований на нового власника. За приписами статей 10 і 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, обравши способом захисту порушеного права пред'явлення позову про відшкодування збитків, позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову і фактичну підставу своїх вимог. Як вбачаться зі змісту виданої довіреності у переліку дій повіреного чітко не вказаний обов'язок останнього узгоджувати з довірителем продажну ціну автомобіля та порядок її визначення під час його продажу, як і не визначений обов'язок передачі коштів позивачу. Якщо позивач бажав, щоб кошти за продаж автомобіля були передані йому, то чому ж він про це не зазначив у виданій ним довіреності і про це не має жодного слова у ній. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Сторонам та їх представникам судом було роз'яснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі роз'яснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, за змістом ч.3 та 4 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, суд враховує, що за змістом ч. 1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Судом встановлено, що 21 травня 2013 року позивачем [PERSON] було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], відповідно до якої [PERSON], [INFO], уповноважив [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків-2472620274, що проживає за адресою: [INFO] ; бути його представником в органах брокерської контори, органах МРЕВ, ДАІ та митниці, в магазинах з торгівлі автомобілями або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, повязаних з купівлею автомобіля, а саме: - Купити на його імя за ціну та на умовах на свій розсуд у фізичної чи юридичної особи, в будь-якій з країн легковий або вантажний автомобіль будь - якої марки, або автобус; - Перегнати куплений на його імя легковий або вантажний автомобіль або автобус будь - якої марки, до місця його проживання: Україна, місто Світловодськ, Кіровоградська область. Відповідно до митної декларації придбаний довіреною особою, а саме [PERSON] автомобіль заїхав на територію України через митний пункт пропуску Ягодин 04.07.2013 року, мав вартість 600 євро (6250,85 гривень) та був розмитнений Кіровоградською митницею 15.07.2013 року. В судовому засіданні встановлено та не оспорювалося сторонами, що позивач [PERSON] за усною домовленістю продав [PERSON] автомобіль марки FIAT, модель DOBLO, рік випуску - 2001, шасі ( кузов, рама) ZFA22300005074269, реєстраційний номер № ВА 0135ВС. 27 серпня 2013 року позивач [PERSON] видав довіреність на розпорядження транспортних засобом, посвідчену приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], відповідно до якої [PERSON] за усним попередньо досягнутим договором з [PERSON] та [PERSON], цією довіреністю уповноважив їх укладати правочини щодо розпорядження ( продавати, передавати в оренду, позичку) за ціну та на умовах за власним розсудом, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, транспортним засобом: марки FIAT, модель DOBLO, рік випуску - 2001, шасі (кузов, рама) ZFA22300005074269, реєстраційний номер № ВА 0135ВС. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що ним в Литві був придбаний вантажний автомобіль марки FIAT, модель DOBLO, рік випуску - 2001, номер кузова - ZFA22300005074269. Однак на території України вказаний автомобіль зламався та за допомогою евакуатора був поставлений додому. Свідок вказував, що він домовився з [PERSON] в усній формі, що відремонтує автомобіль та лише потім передасть його [PERSON] Невдовзі [PERSON] привів до останнього [PERSON] та вказав передати автомобіль йому. Ремонт автомобіля здійснював [PERSON], що не спростовувалося сторонами. Факт ремонту автомобіля [PERSON] підтверджується розрахунком від 11.12.2013 року на проведення ремонтних робіт автомобіля FIAT DOBLO д.н. ВА 0135ВС 2001 року випуску, (№ кузова ZFA22300005074269) власник [PERSON] та Актом № ВЮ-0000022 здачі - прийняття робіт ( надання послуг) від 11.12.2013 року. 06 квітня 2014 року відповідачем [PERSON] було продано за 70000 гривень [PERSON] автомобіль FIAT DOBLO, д.н. ВА 0135ВС, 2001 року випуску, № кузова ZFA22300005074269, що підтверджується довідкою Центру ДАІ 5302 з обслуговування м. Кременчука та Кременчуцького району від 18.06.2015 року за № 5302/3599, довідкою рахунком № 213776 та не оспорюється сторонами по справі. 14 серпня 2014 року [PERSON] скасував довіреність посвідчену 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом [PERSON] Світловодського міського нотаріального округу за реєстрованим № 5161 від уповноважив [PERSON] та [PERSON], на право розпоряджатися транспортним засобом марки FIAT, модель DOBLO, рік випуску - 2001, шасі (кузов, рама) ZFA22300005074269, реєстраційний номер № ВА 0135ВС, що підтверджується заявою посвідченою приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованою в реєстрі за № 1770. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі , не підлягають доказуванню. За змістом ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч.3 вказаної статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Як зазначено в ч.1 ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до ч.3 цієї статті довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Враховуючи, що главою 17 «Представництво» Цивільного кодексу в повній мірі не врегульовані права та обов'язки довірителя та представника та наслідки їх не виконання, суд керується вимогами ч.8 ст.8 ЦПК України, відповідно до якої, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). В даному випадку, суд прийшов до висновку, що слід застосовувати положення глави 68 «Доручення» Цивільного кодексу України, якою врегульовані подібні за змістом правовідносини. Так, відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Виходячи з положень ч.1 ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Так, позивач видав на ім'я [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, на право розпорядження належним позивачу на праві власності автомобілем. Зокрема, у довіреності зазначено, що позивач уповноважує відповідача продати автомобіль за встановленим законом порядком, зняти його з обліку та здати державні номери або поставити на облік в органах Державтоінспекції, укладати всі необхідні договори. На підставі цієї довіреності автомобіль був знятий з обліку для продажу і згідно довідки-рахунку відчужено іншому власнику, після чого автомобіль був зареєстрований на нового власника. За приписами . 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, обравши способом захисту порушеного права пред'явлення позову про відшкодування збитків, позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову і фактичну підставу своїх вимог. Як вбачаться зі змісту виданої довіреності у переліку дій повіреного чітко не вказаний обов'язок останнього узгоджувати з довірителем продажну ціну автомобіля та порядок її визначення під час його продажу, як і не визначений обов'язок передачі коштів позивачу. Якщо позивач бажав, щоб кошти за продаж автомобіля були передані йому, то чому ж він про це не зазначив у виданій ним довіреності і про це не має жодного слова у ній. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed