Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

19 листопада 2013 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду у м. Дніпропетровську з позовом до [PERSON], треті особи - [PERSON], державний нотаріус П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужва Т.М. про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності (т.1 а.с.2-5) Позивач у позовній заяві та його представники у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, посилались на те, що батьку позивача - [PERSON], який помер [INFO], на підставі права власності належало домоволодіння [ADDRESS]. 21.07.1998 року батько склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно своїм дітям, а саме: позивачу, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Навіть без заповіту всі члени родини знали про волю батька та між ними не виникало питання про те, що будинок буде поділений в майбутньому між дітьми померлого. Після смерті батька позивач разом з іншими родичами провели поховання батька та прийняли спадщину. Позивач в шестимісячний строк прийняв спадщину після померлого батька та вступив в управління спадковим майном, шляхом утримання будинку в належному стані та володінням речами померлого. В 2011 році померла сестра позивача [PERSON], спадкоємцем якої є її донька [PERSON], а у 2013 році померла [PERSON](дружина [PERSON] та мати позивача). 08.10.2013 року [PERSON] звернувся в П'яту Дніпропетровську державну нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], після чого була відкрита спадкова справа за №214/2013. В цей же день державним нотаріусом позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину з причини пропущеного терміну для прийняття спадщини, оскільки він постійно не мешкав із спадкодавцем та не подав заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини. Відповідач по справі [PERSON] та третя особа [PERSON], відмовили позивачу в його праві на спадкове майно, тому він змушений був звернутись до суду з позовними вимогами про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], визнати за ним право власності на 1/3 частку (ідеальної долі) спадкового майна на житловий будинок по [ADDRESS](т.1 а.с.94-97) Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що на день смерті [PERSON] разом з ним проживали та були зареєстровані його дружина (бабуся відповідача) [PERSON], та мати відповідача - [PERSON]. Таким чином, відповідно до положень ст. п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р. який діяв на день смерті діда) вони фактично прийняли спадщину. [PERSON] та [PERSON] не вчинили жодний дій для прийняття спадщини, тож відповідно до вимог ч. 2 ст. 553 ЦК України (в редакції 1963 р. який діяв на день смерті діда) є такими, що відмовились від спадщини. Враховуючи, що якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка б належала спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках, таким чином, єдиним спадкоємцем за заповітом на усе майно, визначене заповітом, була мати відповідача - [PERSON] На день смерті [PERSON] разом з нею проживали та були зареєстровані відповідач та [PERSON], які прийняли спадщину по 1/2 частини відповідно до вимог чинного законодавства. Після смерті [PERSON], спадкоємцями за законом після її смерті є [PERSON], [PERSON] та відповідач за правом представлення в силу вимог ст. 1266 ЦК України. Всі зазначені спадкоємці в шестимісячний строк звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, при цьому [PERSON] відмовилась від своєї частки спадкового майна після смерті матері на користь відповідача, тож вона є спадкоємцем 2/3 частин спадкового майна, котре належало померлій [PERSON] Крім того, позивач з задовго до дня смерті діда жодного дня не мешкав у спірному будинку, ніколи не приймав участі у догляді за будинком, не надав ніяких коштів. Похованням діда займались [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Позивач був лише присутнім на похованні, жодних фінансових затрат не поніс, жодних речей або майна діда не взяв, тому просили суд відмовити у задоволені позову (т.1 а.с.40-42) Третя особа [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала позицію відповідача та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Третя особа - П'ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора свого представника у судове засідання не направила, але надала заяву з проханням розглядати вказану цивільну справу без їх участі(т.1 а.с.79) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть.(т.1 а.с.8) Встановлено, що 21.07.1998 року [PERSON] за життя залишив заповіт, згідно якого заповів все своє майно своїм дітям: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, який був посвідчений державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужвою Т.М. та зареєстровано в реєстр 2-4779, що підтверджується копією вказаного заповіту та свідоцтвами про народження (т.1 а.с.50-51,55,68) Також встановлено, що [PERSON], який помер [INFO], з 17.09.1950 року до смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та поясненнями сторін у судовому засіданні(т.1 а.с.51) У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві власності належало домоволодіння [ADDRESS], загальною площею 57,7 кв.м., який складається з: А-1 - житловий будинок, І поверх, 1 - коридор площею 4,1 кв.м, 2 - кухня площею 5,4 кв.м., 3 - житлова кімната площею 10,4 кв.м., 4 - житлова кімната площею 7,9 кв.м., 5 - житлова кімната площею 12,5 кв.м., 6 - житлова кімната площею 17,4 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності від 23.01.1990 року виданим Кіровським відділом комунального господарства на підставі рішення Кіровської ради народних депутатів № 1620 від 15.12.1989 року, копією технічного паспорту та відповіддю КП «ДМБТІ» ДОР (т.1 а.с. 54,144-148, 200, 204-206) Встановлено, що після смерті [PERSON] позивач разом з іншими родичами провели його поховання та на протязі шестимісячного терміну він здійснював ремонт паркану, фронтону та даху будинку в домоволодінні, неодноразово був в домоволодінні померлого, поніс матеріальні витрати на придбання будівельних матеріалів та взяв речі батька в своє користування (інструменти у металевому ящику, куртку, плащ-накидку, ключі від воріт та будинку, будівельну кельму з ебонітовою ручкою, слюсарні інструменти, сорочку, рукавиці) проти чого ніхто із родичів не заперечував, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON],[PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні 12.03.2014 року та дослідженням зазначених речей у судовому засіданні(т.1 а.с.108-110,122-128, т.2 а.с. 15-16) [INFO] померла [PERSON], яка була донькою [PERSON] та матір'ю відповідача [PERSON], спадкова справа після смерті не заводилась, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть, народження та шлюб(т.1 а.с.49,51-52) Встановлено, що на момент смерті [PERSON], разом з нею в домоволодінні [ADDRESS] проживали [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією довідки від 28.05.2013 року, копією домової книги та поясненнями сторін(т.1 а.с.53, 172-186) [INFO] померла [PERSON], яка була дружиною [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть(т.1 а.с.68) Встановлено, що 03 липня 2013 року П'ятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 214/2013 після смерті [PERSON], який помер [INFO], та з заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини пропущеного терміну для прийняття спадщини( постійно не мешкав із спадкодавцем та не подав заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини), що підтверджується копією спадкової справи (т.1 а.с.47-64) Також, встановлено, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO], до П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] подала до нотаріальної контори 21.09.2013 року заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON]. Але свідоцтва про право на спадщину жодному зі спадкоємців не видавалось, що підтверджується копією матеріалів спадкової справи (т.1 а.с. 67-78) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), Цивільного Кодексу України (далі - ЦПК України), Закону України «Про власність»( в редакції закону від 11.04.1995 року), Кодексом про шлюб та сім'ю України (в редакції від 01.04.1996) Суд враховує, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право пред'явити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати нею документа, який засвідчує право власності. Згідно ст.. 48 ЗУ «Про власність» Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом, арбітражним судом або третейським судом. Відповідно до ст.. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Згідно ст.. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст.. 16 ЗУ «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.. 28 Кодексу разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Суд при розгляді позовних вимог позивача виходив з того, що [PERSON], який помер [INFO], перебував у шлюбі з [PERSON], яка померла [INFO], а домоволодіння [ADDRESS] в силу приписів ст.. 16 ЗУ «Про власність» належало їм на праві спільної власності, а саме по 12 частині кожному відповідно до 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Отже, заповіт який склав [PERSON] та який був посвідчений державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужвою Т.М. та зареєстровано в реєстр 2-4779, міг включати в себе лише 12 частини домоволодіння. При цьому суд, враховує, що незважаючи на зміст заповіту та те, що [PERSON] заповів своє майно дітям, [PERSON] відповідно до ст.. 535 ЦК УРСР мала обов'язкову частку в спадковому майні, а саме 1/16 частку. Враховуючи зазначене, лише 7/16 частин будинку [ADDRESS] могло спадкуватися за заповітом спадкоємцями, а саме позивачем, [PERSON] та [PERSON] Виходячи з того, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що після смерті [PERSON] в шестимісячний строк всі спадкоємці прийняли спадщину шляхом фактично вступу в управління та володіння спадковим майном, в тому числі і позивач, який приймав участь у похованні батька та на протязі шестимісячного терміну здійснював ремонт паркану, фронтону та даху будинку в домоволодінні, неодноразово був в домоволодінні померлого, поніс матеріальні витрати на придбання будівельних матеріалів та взяв речі батька в своє користування (інструменти у металевому ящику, куртку, плащ-накидку, ключі від воріт та будинку, будівельну кельму з ебонітовою ручкою, слюсарні інструменти, сорочку, рукавиці) проти чого ніхто із родичів не заперечував, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли в спадщину після смерті батька в розмірі 7/48 частини домоволодіння (7/16 : 3 = 21/48 =7/48), а [PERSON] - 3/48 частину. Суд критично оцінює посилання відповідача та її представника на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.94р., оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, оскільки нотаріальним органом не може бути видано свідоцтво про право на спадщину через відсутність відповідного документу на підтвердження права на спадщину. Крім того, суд вважає за необхідним зазначити, що згідно судової практики у випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред'явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні. Отже посилання відповідача на той факт, що позивач пропустив строк для звернення з заявою про прийняття спадщини є необґрунтованими, а поновленню позивачу строк не підлягає. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що про існування заповіту складеного [PERSON] сторони дізнались лише після смерті [PERSON], оскільки такі твердження не підтверджені жодними доказами, а відтак за змістом ст.60 ч.4 ЦПК України не можуть бути покладені в основу рішення суду. Крім того, суд вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки вказаний строк починає спливати з моменту коли позивач дізнався про його порушене право, а як було встановлено у судовому засіданні про даний факт [PERSON] стало відомо лише після смерті матері [PERSON], яка померла у 2013 році. Даний факт підтверджується також тим, що всі сторони почали вчиняти дії щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] практично одночасно у 2013 році, а отже питання щодо спадкування між спадкоємцями [PERSON] до цього часу було формально визначено. Щодо домоволодіння [ADDRESS] та його технічних характеристик, враховуючи, що не можливо встановити підставу розподілу вказаного домоволодіння на [ADDRESS] та [ADDRESS], оскільки відповідно відповіді державного архіву Дніпропетровської області та аналізу переліків рішень Кіровської ради народних депутатів з грудня 1989 року по липень 1999 року записів про зміну номера будинку,адреси чи розподілу його не виявлено (т.1 а.с. 215, т.2 а.с. 1,14), суд вважає за можливим виходити з даних, що містяться у свідоцтві про право власності від 23.01.1990 року виданому Кіровським відділом комунального господарства на підставі рішення Кіровської ради народних депутатів № 1620 від 15.12.1989 року, технічного паспорту та відповіддю КП «ДМБТІ» ДОР. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], що склалась з 7/48 частин 7/48 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], а тому позовні вимоги позивача про встановлення вказаного факту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, як і частково вимога про визнання права власності. В іншій частині позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, характер та кількість позовних вимог, частину в якій вони задоволені та обсяг сплаченого позивачем судового збору, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок повернення судових витрат - 260 грн. При цьому суд не приймає до уваги квитанцію надану позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу, оскільки з неї не вбачається, що саме по вказаній цивільній справі була надана вказана допомога. На підставі викладеного,

Outcome: approved