Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

17 листопада 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності, яка була розподілена судді Макаренко І.О. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 18.04.2018 року було закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18.07.2018 року ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 18.04.2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 24.07.2018 року зазначена справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва з апеляційної інстанції та була розподілена судді Притулі Н.Г. Під час слухання справи як третіх осіб було залучено [PERSON] та [PERSON] як осіб, які звернулись із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] ; ухвалою суду від 14.01.2019 року замінено відповідача Київську міську державну адміністрацію на [PERSON] та [PERSON] . Крім того, під час слухання справи встановлено, що [PERSON] помер та його спадкоємцем є [PERSON] , а тому [PERSON] було виключено із складу відповідачів. В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну підстав позову від 10.01.2019 року позивач просить: визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач проживає в квартирі [ADDRESS] та несе витрати по її утриманню. З 1998 року зазначений будинок був на реконструкції та мешканців зазначеного будинку було відселено. Після реконструкції будинку квартиру [ADDRESS] було передано [PERSON] - тітці позивача. Як зазначає позивач, до реконструкції будинку її тітка проживала в зазначеному будинку, але в загальній квартирі [ADDRESS] . [INFO] тітка померла та не встигла оформити свідоцтво про право власності на квартиру так як на той час реконструкцію будинку не було завершено, а під`їзд №6 в якому здійснювалась реконструкція не було введено в експлуатацію. Лише в березні 2010 року відповідний під`їзд було введено в експлуатацію та внаслідок реконструкції було утворено однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 66,4 кв.м., в тому числі житловою 20,5 кв.м. замість квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої тітки, проте оформити спадкові права на квартиру не вдалось за можливе, так як квартира [ADDRESS] на праві власності була зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2004 року та за померлою право власності на квартиру не зареєстроване про що нотаріус зазначила у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.10.2017 року. В той же час [PERSON] , яка була зареєстрована до реконструкції в квартирі [ADDRESS] , була виділена однокімнатна квартира [ADDRESS] на третьому поверсі будинку. Так як [PERSON] було надано іншу квартиру - [ADDRESS] , тому позивач вважає, що [PERSON] не має законом передбачених прав на новоутворену квартиру [ADDRESS] . Позивач на підставі положень статті 344 ЦК України зазначає, що вона з грудня 2005 року проживає в квартирі, утримує її та сплачує житлово-комунальні послуги, а тому є законом передбачені підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, до суду надійшла заява представника позивача про слухання справи в їх відсутність в якій вона також просила задовольнити заявлені вимоги. [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив до суду не направив. [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, будь-які пояснення на заявлені вимоги не направив. [PERSON] в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 15.03.1994 року по 28.02.2006 року була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1996 року квартира [ADDRESS] , що становить 21/100 частин квартири належить на праві власності [PERSON] . В той же час як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1352 від 07.08.2000 року Радянській районній у м.Києві державній адміністрації та ДКП «Київжитлоспецексплуатація» було надано вказівку відселити у встановленому законодавством порядку мешканців будинку [ADDRESS] , житлова площа квартир яких зберігається після реконструкції будинку, у маневрений фонд на час проведення реконструкції будинку. На виконання зазначеного розпорядження Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація прийняла розпорядження №331 від 01.03.2005 року за яким надано у власність [PERSON] , одній, 1942 року народження однокімнатну квартиру [ADDRESS] за умови виконання п.3 цього розпорядження. Також зазначено, що [PERSON] зареєстрована в однокімнатній приватизованій квартирі [ADDRESS] , житлова площа надається для постійного проживання з метою відселення з будинку реконструкції. Згідно з цим же розпорядженням, надано у власність [PERSON] , одній, 1922 року народження однокімнатну квартиру [ADDRESS] за умови виконання п.3 цього розпорядження. Також зазначено, що [PERSON] зареєстрована в одній приватизованій кімнаті загальної квартири [ADDRESS] , житлова площа надається для постійного проживання з метою відселення з будинку реконструкції. В той же час Київському міському бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна враховуючи згоду, громадян, зокрема [PERSON] та [PERSON] на переселення, необхідно було анулювати реєстрацію права власності громадян на раніше займані жилі приміщення, зокрема і ті, що належали [PERSON] , а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] та ті, що належали [PERSON] , а саме: одну кімнатну в квартирі [ADDRESS] Згідно з п.4 Розпорядження Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації мало видати свідоцтва про право власності на жилі приміщення, після передачі відселюваними правовстановлюючих документів на раніше займані жилі приміщення. Актом державної приймальної комісії від 17.12.2009 року, 6-й під`їзд житлового будинку [ADDRESS] введено в експлуатацію після реконструкції. Розпорядженням Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 22.03.2010 року за №171 затверджено акт державної приймальної комісії від 17.12.2009 року та зазначено, що внаслідок реконструкції в 6-му під`їзді будинку [ADDRESS] , зокрема, 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,0 кв.м. замість квартири [ADDRESS] , а замість частини квартири [ADDRESS] та частини квартири [ADDRESS] . 24.07.2006 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження згідно з яким належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після її смерті була відкрита спадкова справа №265 Першою київською державною нотаріальною конторою. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини звернулись: -20.03.2006 року [PERSON] , за заповітом -01.06.2006 року [PERSON] , за законом (племінниця) -04.08.2006 року - [PERSON] Спадщину прийняла позивач, подавши заяву про прийняття спадщини та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад в банківській установі. З матеріалів спадкової справи вбачається, що заповіт на день смерті [PERSON] є чинним. Постановою [PERSON] , державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори від 24.10.2017 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] на тій підставі, що не надані правовстановлюючі документи на квартиру та у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності за померлою на вказану квартиру. Варто зазначити, що оскільки [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження згідно з яким належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON] , проте на даний час квартири не існує, замість неї створена після реконструкції інша квартира, на яку не було належним чином отримане свідоцтво про право власності, тому відповідно [PERSON] втратив законом передбачене право на отримання квартири в порядку спадкування за заповітом. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією актового запису про смерть. Згідно із копією спадкової справи №34-2012, яка заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. після померлого [INFO] [PERSON] . Матеріали спадкових справ не містять інформації, що спадкоємці виявили бажання отримати в спадщину квартиру в будинку [ADDRESS] . Із заявою про прийняття спадщини звернувся 11.10.2012 року [PERSON] та отримав в спадщину банківські вклади та земельну ділянку. Як встановлено в судовому засіданні, позивач проживає з 2005 року в квартирі [ADDRESS] та сплачує квартирну плату. В судовому засідання [PERSON] як свідок пояснила, що [PERSON] з 2005 року проживає в квартирі [ADDRESS] та будь-яких претензій від будь-яких осіб щодо користування квартирою не було. Свідоцтво про право власності на вказану квартиру ні [PERSON] , ні [PERSON] не оформлювалось. Як встановлено в судовому засіданні, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2004 року, тобто до здійснення реконструкції. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Зазначений висновок зробила Велика палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року справа № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] добросовісно заволоділа квартирою і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (з моменту прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - 22.03.2010 року) протягом десяти років, тому суд вважає, що є законом передбачені підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м. за набувальною давністю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved