Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

19 грудня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 16.04.2015 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,669 га, розташованої на території Нововязівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області. У встановлений законом строк позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але під час оформлення спадкових прав [PERSON] зясувала, що 08.05.2014\~року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Нововязівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, відповідно до якого все своє майно заповіла [PERSON] На підставі зазначеного заповіту 12 вересня 2016\~року державний нотаріус Юрївської державної нотаріальної контори видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину у вигляді земельної ділянки. Однак, [PERSON] вважає, що вказане свідоцтво видано нотаріусом з порушенням її права на спадщину, оскільки на момент смерті [PERSON] позивачка досягла пенсійного віку, тому відповідно до закону мала право на обовязкову частку у спадковому майні як непрацездатна донька спадкодавиці. На підставі викладеного, позивачка змушена звернутись до суду та просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,669 га, кадастровий номер 1225982500:01:003:1067, розташованої на території Нововязівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, видане [PERSON] 12.09.2016 року державним нотаріусом Юрївської державної нотаріальної контори, а також визнати за нею право власності на ? частку вказаної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 16.04.2015 року. Ухвалою суду від 15 січня 2018 року у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження. 14 лютого 2018 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що зі змісту заяви № 284, поданої позивачкою до Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 07.09.2015 року, виходить, що вона звернулась до нотаріуса з метою прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] за заповітом, натомість з заявою про прийняття спадщини за законом [PERSON] у встановлений законом строк до органів нотаріату не зверталась. Між тим, відповідач під час оформлення своїх спадкових прав за заповітом повідомляв нотаріуса про наявність спадкоємця за законом [PERSON] Оскільки право на обовязкову частину у спадщини встановлено законом, на думку відповідача, позивачка як спадкоємиця, яка не проживала зі спадкодавцем на день його смерті, для оформлення спадкових прав на обовязкову частку у спадщині мала звернутись до органів нотаріату з заявою про прийняття спадщини саме за законом, а не за заповітом. Враховуючи, що [PERSON] вказаної заяви нотаріусу не подала, в силу статті 1272 ЦПК України вона вважається такою, що не прийняла спадщину, у звязку з чим позовні вимоги є безпідставними. Ухвалою суду від 26 лютого 2018 року у цивільній справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 15.03.2018 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та зобовязано Юрївську державну нотаріальну контору надати до суду для огляду в судовому засідань оригінал спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] 29 березня 2018 року ухвалою суду залучено до участі у справі рідного брата сторін, [PERSON], як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. 02 квітня 2018 року через канцелярію суду надійшли пояснення [PERSON] щодо позову, в яких останній зазначив, що після смерті своєї матері, [PERSON], не звертався до нотаріальної контори за оформленням спадщини та проти задоволення позову в повному обсязі не заперечує. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши докази, заслухавши учасників справи, а також зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 16 квітня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 614930, виданим виконавчим комітетом Нововязівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області 17\~квітня 2015 року (а.с. 11). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,669\~га, розташованої на території Нововязівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, яка належали померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 037779, виданого Нововязівською сільською радою Юрївського району Дніпропетровської області 06 грудня 2001 року (а.\~с.\~39). Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статей 1217, 1223, 1233 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. З матеріалів оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 81/2015, заведеної після смерті [PERSON], встановлено, що 22 травня 1997 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 457. Згідно з вказаним заповітом все належне їй майно, усі майнові права та обовязки спадкодавиця заповіла [PERSON] (а.с. 14). Однак, 08 травня 2014 року [PERSON] склала новий заповіт, посвідчений секретарем Нововязівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 04, з яким все належне їй майно, усі майнові права та обовязки заповіла [PERSON] (а.с. 13) При цьому, в Спадковому реєстрі відсутня інформація про інші заповіти та спадкові договори, складені [PERSON] після 08 травня 2014 року (а.\~с. 28). За положеннями статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. З огляду на досліджені докази, обставини та норми права, суд доходить обґрунтованого висновку, що заповіт, складений [PERSON] 08\~травня 2014 року, повністю скасував заповіт, складений нею 22 травня 1997 року. Таким чином, [PERSON] як спадкоємець за заповітом від 08 травня 2014 року отримав право на спадкування всього майна [PERSON] після її смерті. 20 липня 2015 року [PERSON] подав до Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом, складеним спадкодавицею 08 травня 2014 року (а.с. 9). В свою чергу, [PERSON] 07 вересня 2015 року також звернулась до Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини, в якій зазначила, що приймає спадщину та просить видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, складеним [PERSON] 22 травня 1997 року (а.с. 10). Крім того, в матеріалах спадкової справи № 81/2015 відсутні відомості про інших спадкоємців за законом або заповітом, які звернулись до нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 6-45). Згідно з ч. 1 ст. 1296, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON]П після відкриття спадщини звернулась до Юрївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] 08 травня 2014\~року, проте, ухвалою суду від 18\~липня 2016 року на підставі відповідної заяви позивачки позов залишено без розгляду, а також скасовано заходи забезпечення позову, вжиті судом ухвалою від 20 жовтня 2015 року, у спосіб заборони Юрївській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області видавати свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с. 29). Отже, після набрання законної сили вищезазначеним судовим рішенням відповідач отримав можливість оформити свої спадкові права за заповітом, тому 12 вересня 2016 року звернувся до Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,669\~га, кадастровий номер 1225982500:01:003:1067, розташованої на території Нововязівської сільської ради Юрївсь кого району Дніпропетровської області (а.с.\~30, 43). В той же час, у звязку з видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом в цілому на все належне померлій майно порушено право позивачки на отримання обовязкової частки у спадщині. Так, відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Тобто, право на обовязкову частку у спадщині це особисте майнове право непрацездатних спадкоємців першої черги отримати визначену законом частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241\~ЦК України, є вичерпним. Згідно з частиною першою статті 1\~Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування\~від 9 липня 2003 року № 1058IV (з наступними змінами), у редакції станом на час відкриття спадщини, тобто на 16 квітня 2015 року, до непрацездатних належать, зокрема, особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку. З наявних в матеріалах справи доказів, а саме свідоцтва про народження серії І-КИ №\~559164, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Юрївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 01 жовтня 2015\~року, а також свідоцтва про шлюб серії ІІ-КИ № 306500, виданого Нововязівською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області 06 вересня 1980 року, виходить, що [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с. 15, 18). Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії ААЗ № 067885, виданого Пенсійним фондом України, [PERSON] з 01.03.2013 року являється пенсіонером за віком (а.с. 53). Таким чином, на час відкриття спадщини позивачка була непрацездатною донькою померлої, на підставі чого мала право на обовязкову частку у спадковому майні після смерті своєї матері [PERSON] Разом з тим, суд не бере до уваги твердження відповідача, що [PERSON] не прийняла спадщину за законом, оскільки звернулась до нотаріальної контори саме з заявою про прийняття спадщини за заповітом, та з приводу цього зауважує таке. Порядок прийняття спадщини, а також відмови від прийняття спадщини, визначений у статтях 1268 1270, 1273 ЦК України. За положеннями статей 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (стаття 1272 ЦК України. Згідно зі статтею1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Аналіз вищевикладених норм права дає підстави для висновку про те, що поведінка спадкоємця, яка виражає його намір прийняти спадщину, може виявлятися в активних діях шляхом складення певного документа (заяви), адресованого органам нотаріату, або ж у пасивний спосіб шляхом постійного проживання зі спадкодавцем. Натомість відмова від прийняття спадщини навпаки має бути здійсненна шляхом цілеспрямованих дій, які чітко виражають намір спадкоємця стосовно правонаступництва майна померлого. Тому, заяви про прийняття спадщини чи відмову від спадкування у широкому розумінні являються актами волевиявлення особи, спрямованими на набуття або відмову від спадкових прав та обовязків. Право на обовязкову частку майна у спадщині є обмеженням встановленого ЦК України принципу свободи заповіту і полягає у наділенні окремих категорій осіб частиною майна у випадку, коли вони не були визначені у заповіті. Така частка є правом певного кола осіб, але не обовязком її отримання, тому важливе значення у правонаступництві майна померлого за правом на обовязкову частку є факт прийняття спадкоємцем спадщини. Як зазначалось вище, 07 вересня 2015 року [PERSON] подала нотаріусу відповідну заяву, в якій вказала, що бажає прийняти спадщину після смерті [PERSON] та просить видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Отже, вказаною заявою позивачка чітко заявила про прийняття спадщини після смерті [PERSON], доповнивши її також проханням видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Водночас, виходячи зі структурного розташування та змісту правових норм Книги 6 ЦК України, положення щодо здійснення права на спадкування виділено в окрему главу, що стосується як порядку спадкування за законом, так і порядку спадкування за заповітом. Закон наділяє спадкоємців і за законом, і за заповітом, які бажають одержати спадщину, правом прийняти її (ст. 1268 ЦК України).\~ При цьому, ні нормами ЦК України, ні будь-яким іншим законодавчим актом не передбачено вимог щодо форми та змісту заяви про прийняття спадщини, а також обовязку спадкоємця вказувати у такій заяві підстави закликання до спадкування (за законом чи за заповітом). Зрештою, звертаючись до нотаріальної контори з завою про прийняття спадщини, спадкоємець не завжди знає про наявність заповіту, або ж про його скасування спадкодавцем, інші обставини, які впливають на визначення виду та порядку спадкування, а сама заява по суті є лише актом волевиявлення спадкоємця на отримання спадщини. Тому, занадто формальний підхід до змісту та порядку оформлення вказаної заяви може призвести до позбавлення спадкоємця права на спадкування в порушення таких загальних засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність і розумність, що є неприпустимим. Підсумовуючи все вищевикладене, суд зауважує, що оскільки заява про прийняття спадщини являється одностороннім правочином, тобто цілеспрямованою дією спадкоємця, що виражає його волю набути спадкових прав та обовязків, а законодавчими актами не встановлено обовязкових вимог до такої заяви, зокрема, наявності застереження щодо виду спадкування, подання [PERSON] заяви про прийняття спадщини разом з клопотанням про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом не може обмежувати її право на успадкування майна померлої за законом. З огляду на викладене, позивачка являється спадкоємицею за законом після смерті [PERSON], на час відкриття спадщини мала право на отримання обовязкової частки у спадковому майні як непрацездатна донька останньої, а також у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса з відповідною заявою, отже, вважається такою, що про прийняла спадщину. Аналізуючи зміст статті 1241 ЦК України, можна дійти висновку, що при визначенні розміру обовязкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини. До того ж, вищезазначене підтверджується й положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, за якими при визначенні розміру обовязкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241\~Цивільного кодексу України\~встановлено, що обовязкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обовязкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. При визначенні розміру обовязкової частки враховується все спадкове майно (пункти 5.10, 5.11 глави 10). В ході судового розгляду справи зясовано, що окрім позивачки та [PERSON] до кола спадкоємців за законом після смерті [PERSON] належить також син спадкодавиці [PERSON], якого ухвалою суду від 29.03.2018 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Оскільки в судовому засіданні жодна сторін не заперечувала того, що [PERSON] являється їхнім рідним братом та сином померлої [PERSON], з урахуванням всіх наявних у справі доказів та встановлених обставин у суду немає обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цього факту, тому відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України вказана обставина доказуванню не підлягає. У письмових поясненнях щодо позову [PERSON] повідомив, що за оформленням своїх спадкових прав після смерті [PERSON] до органів нотаріату не звертався, при цьому проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував. Таким чином, при визначення розміру обовязкової частки у спадщині, що відкрилась після смерті [PERSON], суд бере до уваги наявність трьох спадкоємців за законом, які являються дітьми померлої, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та вважає, що позивачка має право на 1/6 частку у спадковому майні. Відповідно до частини 1 статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Порушення спадкових прав інших осіб у звязку з видачею свідоцтва може мати місце, зокрема, при порушенні права на обовязкову частку у спадщині, передбаченого статтею 1241 ЦК України. Разом з тим, для осіб, права яких порушує свідоцтво про право на спадщину, визнання його недійсним повинно мати наслідком перерозподіл спадщини, однак слід зауважити, що законом питання про наслідки недійсності цього документа жодним чином не врегульовано. Згідно з нормами частини 3 статті 1267 ЦК України спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Проте, укладення такої угоди можливе лише до видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Отже, оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку визнати за позивачкою право на обовязкову частку у спадщині, у разі визнання судом свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, через недостатнє нормативне врегулювання питання про зміну розміру частки у спадщині після видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] позбавлена можливості в позасудовому порядку реалізувати право на перерозподіл спадщини та оформити свої речові права на земельну ділянку. За частиною 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). За таких обставин, враховуючи, що право [PERSON] на обовязкову частку у спадщині порушено у звязку з видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину в цілому на все майно померлої, суд вважає необхідними визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровсьої області 12 вересня 2016 року на імя [PERSON], в частині права власності на 1/6 частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,669\~га, кадастровий номер 1225982500:01:003:1067, розташованої на території Нововязівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, а також визнати за позивачкою право власності на 1/6 частку вказаної земельної ділянки. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір, сплачений позивачкою за подання позову до суду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 870,40\~грн.

Outcome: partial