Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

18.06.2018 року до Заводського районного суду міста Миколаєва звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ «Соляні», в якому посилаючись на те, що позивач працював в ТОВ «Соляні» з 01.02.2015 по 05.03.2018 р.р. та був звільнений. Однак відповідач при звільненні не виплатив позивачу заробітну плату та компенсацію за не використані дні відпустки. В квітні 2018 року Заводським судом було винесено судовий наказ про стягнення заробітної плати та середнього заробітку, на підставі чого просить: 1. Стягнути з ТОВ «Соляні», на користь [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 13175,00 грн.; 2. Стягнути з ТОВ «Соляні», на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 50150,80 грн. В обґрунтування позову зазначив, що станом на 18.06.2018 року у відповідача залишилася несплачена заборгованість. Позивач [PERSON] про відкриття провадження була повідомлений, суду наддав відповідь на відзив. Представник ТОВ «Соляні» про відкриття провадження були повідомлені, суду наддали відзив. 16.07.2018 року представником ТОВ «Соляні» Кузнєцовим О.І. було подано відзив на позовну заяву про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому заявлені позовні вимоги не визнає в повному обсязі, суду пояснює. 01.02.2015 року, на підставі протоколу загальних зборів ТОВ «Соляні» та наказу №15-к від 01.02.2015 року [PERSON] було призначено на посаду директора ТОВ «Соляні». 05.03.2018 року протоколом загальних зборів ТОВ «Соляні», [PERSON] було звільнено з посади директора ТОВ «Соляні» за власним бажанням, на підставі його заяви від 19.02.2018 року. Заробітну плату [PERSON] на момент звільнення нараховувалося на підставі штатного розпису, затвердженого на 01.10.2017 року. Згідно довідки ТОВ «Соляні» від 13.07.2018 року, станом на момент звільнення позивача з посади директора, заборгованість перед ним складена 3185,60 грн. Отже, сума заборгованості в розмірі 13175,00 грн., яка заявлена позивачем у позовній заяві не збігається з даними бухгалтерського обліку відповідача. Остаточний розрахунок із позивачем на загальну суму 3185,60 грн. був здійснений в наступні терміни: 17.05.2018 року - 1000,00 грн., 18.05.2018 року - 500,00 грн., 11.07.2018 року - 1925,98 грн. Затримка у виплаті зазначеної суми (3185,60 грн.) пояснюється тим, що за результатами господарської діяльності ТОВ «Соляні» під керівництвом позивача, 31.01.2018 року, 19.03.2018 року, 17.04.2018 року та 29.05.2018 року, Центральним ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відносно відповідача були відкритті виконавчі провадження, внаслідок яких накладалися арешти на рахунки підприємства. Таким чином, відповідач на момент подання цього відзиву повністю розрахувалися із позивачем та не має заборгованості перед ним по виплаті заробітної плати під час звільнення. 03.08.2018 року позивачем [PERSON] було подано відповідь на відзив, в якому надають наступну відповідь. Щодо розміру заборгованості по невиплаченій заробітній платі, позивачем надано розрахункові листки за грудень 2017 року, січень-березень 2018 року, в яких чітко зазначено розмір нарахованої заробітної плати. Окрім того, позивачем надано виписки з карткового рахунку, в яких зазначено коли та в якому розмірі йому було перераховано заробітну плату. Не зважаючи на твердження відповідача про те що на момент звільнення заборгованість складала лише 3185,60 грн., можна з легкістю встановити дійсний розмір нарахованої заробітної плати по розрахунковим листкам, та розмір виплаченої заробітної плати по випискам з карткового рахунку. Посилання відповідача проте що він не міг перерахувати кошти у зв'язку з тим, що Центральним ВДВС м. Миколаїв були накладені арешти на рахунки підприємства, та те що позивач винен підприємству кошти які брав під звіт, взагалі не відносяться до суті спору. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі. [PERSON], працював в ТОВ «Соляні» з 01.02.2015 року по 05.03.2008 року. На підставі ст. 38 КЗпП України був звільнений із займаної посади 05.03.2018 року. Однак, відповідач, при звільненні позивача не виплатив йому заробітну плату та компенсацію за не використанні дні відпустки. В квітні 2018 року позивач звертався до Заводського районного суду м. Миколаєва із заявою про видачу судового наказу про стягнення заробітної плати та середнього заробітку. 20.04.2018 року дану заву було задоволено та видано судовий наказ. 04.06.2018р. на підставі заяви відповідача вказаний судовий наказ було скасовано. Як свідчить довідка, яка надана відповідачем, від 13.07.2018 року №б/н Про нараховану та виплачену зарплату [PERSON] за період березень 2015р. - березень 2018 р, заробітна плата за січень-березень 2018 року (далі - Довідка), позивачу не виплачена у день звільнення і складала заборгованість 36443,26 грн. Як зазначено у довідці вказані суми з урахуванням переплати виплачені позивачу у цьому році 23 березня, 25 квітня, 17 травня, 18 травня, 11 липня. Також у вказаній довідці зазначено про наявність переплат позивачу заробітної плати в сумі 9019,00 грн. за період з грудня 2015 року по вересень 2017 року. Згідно даних позивача, йому: - нараховано заробітної плати за період работи грудень 2017р. по березень 2018 року 48114,00 грн. ( грудень - 11669,47 грн.; січень - 11669,47 грн.; лютий - 11669,47 грн.; березень - 13104,73 грн.); - виплачено із зазначеної суми 29439,00 грн. - заборгованість складає 13175,00 грн. За даними відповідача, позивачу: - нараховано заробітної плати за період работи грудень 2017р. по березень 2018 року 48112,59 грн. ( грудень - 11669,33 грн.; січень - 11669,33 грн.; лютий - 11669,33 грн.; березень - 13104,60 грн.); - переплачено заробітної плати з грудня 2015 року по вересень 2017 року 9919,00 грн. - виплачено із зазначеної суми заборгованості 38433,97 грн. (за грудень - повністю в лютому 2018р.; за січень повністю в квітні 2018 року; за лютий в квітні 2018 року; за березень - повністю в липні 2018 року з урахуванням переплати в сумі 9919 грн.); - заборгованість станом на 13 липня 2018 року відсутня. Як вбачається з позовної заяви та відповіді на відзив, позивач заперечував факт переплат йому заробітної плати в сумі 9919 грн. за період з грудня 2015 року по вересень 2017 року. Жодного доказу на підтвердження фактів виплати позивачу заборгованості по заробітній платі позивачу відповідач не надав. Також він не надав доказів на підтвердження факту переплати позивачу заробітної плати в сумі 9919,00 грн. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ст. 116 КЗпП України). Доказів переплати позивачу заробітної плати з грудня 2015 року по вересень 2017 року в сумі 9919,00 грн. відповідач не надав, а тому вказана обставина не приймається судом до уваги. Спір стосується виплати заборгованості по заробітній платі, яка нарахована позивачу з грудня 2017 по день звільнення - 05 березня 2018 року. При вирішенні питання про розмір заборгованості на день звільнення позивача суд виходить з того, що обов'язок по нарахуванню заробітної плати покладається на підприємство. Спору з приводу розміру нарахованої заробітної плати між сторонами не має. Невеличкі розбіжності у розмірі заробітної плати, яка підлягає виплаті позивачу за грудень 2017-березень 2018 року стосується правильності нарахування податків та зборів, які належить утримати із заробітної плати. Оскільки правильність визначення такого розміру покладена на відповідача, то суд виходить з того, що й сумі, які підлягає виплаті позивачу після утримання вказаних податків та зборів правильно визначена саме відповідачем. Крім того, розбіжності з розрахунком позивача у визначенні вказаної суми стосуються копійок і не мають суттєвого значення. Таким чином позивачу з грудня 2017 по березень 2018 року нараховано до виплати 48112,59 грн. заробітної плати. За даними позивача йому виплачено із вказаної суми 29439 грн. Згідно Довідки позивачу виплачено із вказаної суми 38433,97 грн. (без урахування переплати в сумі 9919 грн.). Доказів виплати заробітної плати у вказаному розмірі відповідач не надав. Згідно обставин, визнаних позивачем і викладених позивачем в позовній заяві, забргованість за грудень 2017 року він отримав в сумі 5500 грн. Згідно виписки за картковим рахунокм [PERSON] за період з 13.02.2018 року по 15.06.2018р., наданого позивачем позивач отримав від відповідача заробітної плати в сумі 23939 грн. (10769,00 грн. - 25 квітня; 11670,00 грн. - 26 квітня; 1000 грн. - 17 травня; 500,00грн. - 18 травня). Таким чином позивачем не заперечується та доведено, що він отримав від відповідача 29439 грн. на погашення суми заборгованості за грудень 2017 - березень 2018 року. Доказів на підтвердження доводів про виплату позивачу заборгованості за вказаний період в більшому розмірі відповідачем не надано. Таким чином розмір заборгованості на день ухвалення рішення з урахуванням доказів, наданих сторонами та визнаних ними обставин складає 18673,59 грн. (48112,59 - 29439). Вказана сума на час постановлення рішення позивачу не виплачена. Позивач просив стягнути з відповідача 13175,00 грн. заборгованості. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене з відповідача на корписть позивача підлягає стягненню забргованість по заробітній платі в сумі заявленій позивачем 13175,00 (в межах позовних вимог). Що стосується тверджень позивача про наявність у позивача перед відповідачем заборгованості по тимчасовій поворотній фінансовій допомозі, то позивач не надав суду жодного доказу про умови такої допомоги, противправність дій відповідача з приводу надання йому такої допомоги, умов та спливу строку надання такої допомоги, а за такого факт вказаної заборгованості не має значення для вирішення цієї справи про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки її виплати. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач просив сятгнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по 18.06.2018 року у розмірі 50150,80 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку). У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за №13 від 24 грудня 1999 року розяснено, що середній заробіток стягується за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тобто при вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно установити: наявність заборгованості; відсутність спору щодо його розміру; вину підприємства; дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду. Таким чином, у разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Обґрунтовуючи такий висновок Конституційний Суд України виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (п.2.2 рішення КСУ). Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-616цс15 та від 06 квітня 2016 року у справі №6-409цс16. При цьому, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції ст.233 КЗпП України, Верховний Суд України дійшов висновку, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення вищезазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. На час звернення до суду позивача (18.06.2018р.) повний розрахунок з ним по виплаті заборгованості по заробітній платі з ним не проведено, що підтверджується і змістом відзиву відповідача з приводу перерахування позивачу заборгованості в липні 2018 року. Тому суд вважає, що передбачений ст.233 КЗпП України строк на звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не пропущений. Як встановлено судом, між сторонами існує спір про розмір сум, належних до виплати позивачу при звільненні, який, як зазначено судом вище, підлягає вирішенню на користь позивача, а тому є підстави й для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Середній заробіток позивача за січень-лютий 2018 року складає: 716,02 грн /день((14678,40 + 14678,40) : (21+20)). Кількість робочих дні затримки з дня наступного за днем звільнення до часу ухвалення рішення складає 69 день (17 у березні (з 06 по 31) + 19 у квітні + 21 у травні + 12 у червні (з 01 по 18)). Таким чином розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 49405,38 грн. Судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем існувала станом на 18.06.2018 року (час звернення до суду). Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в сумі 49405,38 грн. Посиланню відповідача на відсутність його вини у перерахуванні коштів з тих підстав, що його рахунки були арештовані на виконання інших рішень судів до уваги не приймається, оскільки вказане стало результатом гсподарської діяльності відповідача, а не непереборних обставин, які не залежали від волі відповідача. Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1762,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial