Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

18 березня 2021 року на адресу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, яка здана на пошту 17.03.2021 (згідно штампу поштового відділення). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 серпня 2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого мають сина - [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх декількох років стосунки між подружжям розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сімейне життя не ведуть, проживають окремо. Позивачка вважає примирення неможливим. Крім того, подальше їх перебування у шлюбі суперечить інтересам дитини, спору щодо місця проживання якої у подружжя немає, та інтересам позивачки. Спору щодо поділу майна станом на день подачі позову у подружжя немає. Крім того, дитина сторін у справі - [PERSON] фактично проживає з позивачкою. Відповідач, всупереч вимогам статті 180 Сімейного кодексу України, з 2014 року не бере участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини, інших осіб на утриманні не має, працездатний, отримує дохід та має нерухоме майна у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , приміщення за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб MERSEDES VITO, [NUMBER] 2008 року. Стан здоров`я відповідача дозволяє працювати, а тому позивачка вважає, що він може сплачувати аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). Позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , прізвище залишити - [PERSON] ; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини. Ухвалою суду від 23 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та з метою встановлення зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача [PERSON] , як особи, яка переміщується, від Міністерства соціальної політики України витребувані відомості, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. 13 квітня 2021 року на запит суду з Міністерства соціальної політики України надійшов лист від 23 березня 2021 року, за змістом якого відповідач [PERSON] , за даними ЄІБД ВПО станом на 31 березня 2021 року перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, зареєстрованим фактичним місцем його проживання є: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що встановлене зареєстроване місце проживання/перебування відповідача не відноситься до територіальної підсудності Красноармійського міськрайонного суду Донецької області ухвалою суду від 20 квітня 2021 року справу передано за підсудністю на розгляд Бориспільському міськрайонному суду Київської області. 21 липня 2021 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла відповідь з Реєстраційної служби Бориспільської міської ради щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, згідно якої встановлено, що інформація про зареєстроване місце проживання [PERSON] відсутня. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2021 року справу передано до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, для розгляду за підсудністю оскільки суд дійшов висновку, що підстави для пред`явлення даного позову саме до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, як по територіальній, так і по предметній підсудності - відсутні. Враховуючи факт неприйняття Бориспільським міськрайонним судом Київської області справи до свого провадження за встановленим фактичним місцем проживання/перебування відповідача, положення частини першої статті 32 ЦПК України щодо недопущення спорів між судами про підсудність, а також з метою уникнення порушення права позивача на справедливий суд, ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач до судового засідання не з`явилась, в прохальній частині позовної заяви просила розглянути справу без її участі. Відповідача було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи шляхом надіслання судової повістки-повідомлення про виклик на судове засідання за місцем його фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] та розміщено інформацію про судові засідання на сторінці Красноармійського міськрайонного суду Донецької області офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет. Однак, відповідач в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, відзив на позов не подав. Відповідно до частини 3 статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; Частина 4 цієї статті передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частина 1 статті 280 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку 29 серпня 2003 року, актовий запис №255 (а.с.8). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9) Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, проживають окремо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не можливе. Стаття 110 СК України передбачає право позивача на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного Кодексу України, суд може розірвати шлюб, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушення до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки встановлені законом. Враховуючи викладене, суд вважає заявлені позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення аліментів на дитину суд зазначає наступне. Відповідач, як батько дитини, ухиляється від обов`язку його утримувати та не надає будь-якої матеріальної допомоги. Стаття 79 Сімейного Кодексу України передбачає, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. За статтею 80 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. У статті 180 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частина 2 статті 182 СК України передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачем не наведено суду фактів, які б свідчили про неможливість сплати аліментів на дитину. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на дитину. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що згідно штампу поштового відділення, позовна заява направлена позивачкою до суду 17.03.2021. Тому аліменти повинні бути стягнуті саме з цієї дати. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн., оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від вказаних витрат при подачі до суду позову про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved