Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

19.12.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкоди для нього та його доньки [PERSON] у користуванні 3-кімнатною квартирою [ADDRESS] шляхом його вселення з донькою [PERSON] у зазначену квартиру. В обґрунтування своїх вимог вказував на те, що власником 2/3 частини квартири в порядку спадкування є [PERSON], яка успадкувала цю частину після смерті своєї матері [PERSON], яка була власником всієї квартири. Крім цього, посилався на те, що він з донькою зареєстровані у спірній квартирі, однак відповідач, який є сином померлої, та її матір [PERSON] чинять їм перешкоди у користуванні квартирою та не дозволяють проживати у зазначеному житлі. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 11.01.2018 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі, призначено підготовче судове засідання. Згідно ухвали Київського районного суд м. Харкова від 12.03.2018 року закрито підготовче провадження, призначено судові засідання для розгляду справи по суті позовних вимог. В судовому засіданні позивач, надаючи також і показання в якості свідка, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві щодо перешкод у користуванні квартирою, просив позов задовольнити в повному обсязі . Представник позивача в судовому засіданні також підтримала доводи позивача, просила задовольнити позовну заяву. Відповідач [PERSON] проти позову [PERSON] та [PERSON] заперечував, зазначивши, що позивачу та його донці ніхто не перешкоджає проживати в квартирі, тобто спір з цього питання відсутній. Представник третьої особи в судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду, подав заяву про розгляд справи у їх відсутність та винесення рішення по справі з урахуванням інтересів дитини. Суд, дослідивши докази, заслухавши пояснення учасників справи, їх представників та свідків, допитавши позивача за його клопотанням у якості свідка, встановив наступне. Судом встановлено, що з 20.09.2003 року позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 20.09.2003 року (а.с. 7). [INFO] від цього шлюбу в них народилася донька - [PERSON], і цей факт підтверджується копією свідоцтва про народження від 09.09.2011 року (а.с. 8). 31.03.2017 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду міста Харкова з позовною заявою про розірвання шлюбу з позивачем (а.с.14-15), але шлюб не було розірвано через її смерть, яка настала [INFO]. Згідно наданих до суду доказів, спірна квартира [ADDRESS] належала позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 22.12.2006 року, і 05.05.2014 року [PERSON] подарував цю квартиру своїй дружині [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.03.2017 року та не заперечується сторонами. (а.с. 10-11). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 28.03.2017 року №386, що була видана КП «Жилкомсервіс», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] - з 24.12.2003 року, [PERSON] зі своїм сином [PERSON] - відповідачем по справі - з 06.09.2006 року, та [PERSON] - донька [PERSON] та позивача з 13.09.2011 року. Дана обставина відповідачем не оспорюється та підтверджується. Згідно наданих доказів, 10.01.2017 року [PERSON] вчинила заповіт, відповідно до якого належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] заповідала своїй донці - [PERSON], [INFO] (а.с. 79). 27.01.2017 року [PERSON] вчинила інший заповіт, фактично скасувавши попередній, відповідно до якого належну їй спірну квартиру заповідала таким чином: 2/3 частки - своїй дочці - [PERSON], 1/3 частку квартири та все інше своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось заповідала своєму сину - [PERSON] [INFO]. Заповіт посвідчений державним нотаріусом 8 ХДНК Денисюк Т.С. (а.с. 80). Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру від 03.08.2018 року містить інформацію про зазначені заповіти та підтверджує їх посвідчення (а.с. 81). Сторонами не оспорюється, що відповідач [PERSON] до смерті матері мешкав у своєї бабці [PERSON] в її квартирі [ADDRESS], яка відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.05.2017 року належить [PERSON] на праві власності (а.с. 12-13). Також судом встановлено, що через тяжку хворобу [PERSON] в спірній квартирі майже постійно почали знаходитись [PERSON] та [PERSON] і стосунки в сім'ї різко погіршились. Судом встановлено, що через конфліктну обстановку позивач у січні 2017 року змушений був з'їхати з квартири разом зі своєю донькою та винаймати житло. З інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.2018 року вбачається, що відповідач, [PERSON] 30.03.2018 року отримав у спадщину 7/24 часток спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що було видане 30.03.2018 року приватним нотаріусом ХМНО Конопацькою О.Б. Мати померлої [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частину квартири, серія та номер свідоцтва: 162 від 30.03.2018 року, видане приватним нотаріусом ХМНО Конопацькою О.Б. Право на спадщину 14/24 часток спірної квартири, які має успадкувати донька позивача [PERSON] за заповітом, на час розгляду справи не оформлено. Зазначаючи про даний факт, представник позивача вказує, що у зв*язку з неотриманням документів на квартиру від відповідача, дочка померлої - [PERSON] не може оформити право на спадщину. Судом встановлено, що [PERSON] проживає разом зі своїм батьком [PERSON] у винайнятому житлі. Доступ до спірної квартири ускладнений через конфліктні стосунки з відповідачем, що підтверджується наданими до суду доказами: висновком ДОП Дергачівського ВП ГУ НП у Харківській області від 02.04.2017 року, заявою про порушення кримінальної справи (а.с. 17, 19-22, зверненнями до поліції позивача та відповідями від жовтня 2018 року, грудня 2017 року, висновком та відповіддю Київського відділу поліції ГУ НП у Харківській області, показаннями позивача в якості свідка та пояснення відповідача в частині заміни замків в квартирі. З урахуванням обставин, встановлених судом на підставі доказів, наданих сторонами по справі, вирішуючи вимоги позивача, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки, суд враховує наступне. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною першою статті 18 Закону «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 3 ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 391 Цивільного кодексу України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно Конституції кожен має право на житло та ніхто не може бути примусово позбавлений житла не інакше як на підставі закону за рішенням суду. Враховуючі, що фактично 14/24 частин спірної квартири належить [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після померлої матері, і незавершення процесу оформлення спадщини не позбавляє спадкоємицю її майнових прав, вона та її батько [PERSON] - позивачі по справі мають зареєстроване місце проживання у спірній квартирі, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків, тобто дитина має проживати разом зі своїм батьком, оскільки батьківських прав він не позбавлений, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач [PERSON] та його неповнолітня донька [PERSON] мають право проживати у спірній квартирі, [PERSON] - співвласниця квартири, а її батько [PERSON] - член сім'ї співвласника. А оскільки відповідач чинить їм перепони у користуванні квартирою, оспорюване право підлягає захисту судом та перешкоди в користуванні мають бути усуненні шляхом їх вселення. Таким чином, [PERSON], маючи титул власника майна, отриманого на законних підставах, тривалий час була безпідставно позбавлена тріади повноважень власника, а саме правом користування, володіння та розпорядження своїм майном, внаслідок протиправних дій відповідача, що є неправомірними. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, а також обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що оскільки 14/24 частин спірної квартири належить саме [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після померлої матері, позивач [PERSON], який діє в її інтересах, та вона сама зареєстровані у спірному житловому приміщенні, а відповідач дійсно чинить їм перешкоди у користуванні ними спадковим майном, є обґрунтовані підстави вважати, що оспорюване право підлягає захисту судом, а перешкоди в користуванні мають бути усуненні шляхом їх вселення. Доводи відповідача про відсутність перешкод не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та є безпідставними. З урахуванням викладеного та на підставі зібраних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача, який діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved