Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

18.11.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки і піклування Адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року позовну заяву залишено без розгляду в зв`язку з виявленими недоліками. 12.12.2019 року позивачем частково усунені недоліки, виявлені судом 02.01.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 08.01.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 25.02.2020 року. 25.02.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений в зв`язку з неявкою сторін. Справа призначена до розгляду на 27.04.2020 року. 27.04.2020 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 29.07.2020 року. Фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалась відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 10 жовтня 2008 року року у відділі реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 135 та визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з нею за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 10 жовтня 2008 року був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем у відділі реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 135 В період шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Їх одруження виявилось невдалим. Протягом останнього часу їх сімейне життя поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. Майже пів року вони шлюбні відносини не підтримують та спільне господарство не ведуть та проживають окремо одне від одного. Причиною розірвання шлюбних відносин стало те, що вони мають різні погляди на життя через що між ними постійно виникали сварки. Відповідач не розуміє та не бажає розуміти сутності проблем, які виникають в їхній сім`ї, не піклується про побудову сімейних відносин між ними та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Вважає, що як сім`я вони перестали існувати. Тому продовження перебувати у шлюбних відносинах порушуватиме її інтереси та інтереси їхньої доньки. Оскільки між ними в добровільному порядку не вирішене питання про місце проживання доньки - [PERSON] , [INFO] , просить визначити місце проживання їхньої дитини разом з нею оскільки це буде сприяти повному та всебічному розвиткові, так як вона в змозі забезпечити житлом та піклуванням дитину і дитина прагне проживати з нею, що й стало підставою звернення до суду. В судове засідання позивач не з`явилась, подавши заяву розгляд справи у її відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позовну заяву не надав. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився подавши клопотання про розгляд справи у його відсутність та письмові пояснення про свою реорганізацію та про те, що позивачка просить визначити місце проживання дитини, яке територіально не належить до м. Кам`янське. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2008 року. Шлюб між сторонами був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини. За доводами позивача судом встановлено, що з протягом шести місяців сторони шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання сторони припинили. Відповідач будь-яких заперечень даного факту не надав, тому суд вважає даний факт встановленим. Причиною розпаду сімейних відносин стало те, що між сторонами відсутнє взаємопорозуміння в результаті діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, через що у сторін виникають постійні сварки та конфлікти, що створило неможливі умови для спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, - чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознаками раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання шлюбу. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, шлюб між сторонами потрібно розірвати так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини. Оскільки за наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що припинення шлюбних відносин між сторонами має стійкий характер і шлюбні відносини та спільне проживання позивачка не бажає відновлювати, та відсутні докази того, що сторони вживали належних заходів для примирення. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України - Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України - Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Так як позивачка настоює на розірванні шлюбу, тому виходячи із принципу добровільності (вільної згоди чоловіка і жінки) шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше перебування сторін у шлюбі буде мати наслідком примушення позивача до шлюбних відносин, та втратить одну з основних його підстав - добровільність. За даних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Після розірвання шлюбу суд у відповідності до вимоги позивачки, викладеної в позовній заяві вважає за можливе відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Враховуючи вину обох із сторін у розірванні шлюбу, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору в сумі 384 грн. 20 коп. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивачку. Витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану суд вважає за потрібне покласти на відповідача. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дітей, суд виходить з наступного . Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України - Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України - Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.1.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» - Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. З наданих суду доказів, судом встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, донька залишилась проживати з матір`ю в м. Кам`янське, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 10.12.2019 року. Доказів того, що між сторонами існує стосовно визначення місця проживання дитини суду не надано, оскільки відповідач відзив на позовну заяву не надав та будь-яких заперечень того, щоб дитина проживала разом з матір`ю не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України - При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Позивачка залучила до участі в розгляді справи орган опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради проте просить визначити місце проживання в [ADDRESS] . Орган опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради послався на те, що не має можливості надати висновок щодо доцільності визначення місце проживання дитини з позивачкою, оскільки позивачка просить визначити місце проживання дитини, яке територіально не належить до компетенції даного органу опіки та піклування. Самостійно замінити третю особу суд не мав можливості оскільки для цього необхідна згода позивачки, яка в жодне судове засідання не з`явилась. Хоч суд викликав позивачу в судові засідання та неодноразово відкладав розгляд справи в зв`язку з її неявкою. Також відповідно до ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року позивачка зобов`язувалась судом надати в судове засідання висновок органу опіки і піклування про визначення місця проживання дитини разом з нею та попереджалась про наслідки ненадання доказів відповідно до положень ч. 10 ст. 84 ЦПК України. Проте позивачка висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місце проживання дитини разом з нею суду не надала. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України - У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Крім того судом встановлено, що на час розгляду справи донька сторін досягла 10 річного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України - Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 160 СК України при визначенні місця проживання дитини, яка досягла 10 років, враховується думка і самої дитини, з ким із батьків вона бажає проживати. Натомість, позивачка сама не з`являлась в судові засідання, призначені по розгляду даної справи, а також не забезпечила явку дитини для з`ясування її думки з ким із батьків дитина бажає проживати. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати за позовними вимогами про визначення місця проживання дитини в сумі 768 грн. 40 коп., покладаються на позивача оскільки судом ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial