Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

19 березня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 29 березня 2019 року та 06 травня 2019 року до суду надійшли відповіді на запити суду, направлені у порядку частини шостої статті 187 ЦПК України /а. с. 31, 34/. Ухвалою судді від 16 травня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку загального позовного провадження /а. с. 36-37/. Засобами поштового зв`язку 02 липня 2019 року від Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації подано до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] /а. с. 51-52, 53-54, 55-61/. Відповідно до висновку, дитина проживає з матір`ю, умови проживання дитини задовільні, мати забезпечує умови для всебічного розумового, емоційного, психологічного та духовного розвитку, кімната облаштована необхідними побутовими приладами. Батько запрошувався до Служби, але не з`явився на засідання комісії 05 червня 2019 року та 19 червня 2019 року. Таким чином комісією зроблено висновок, що [PERSON] самоусунувся від виховання доньки та нехтує батьківськими обов`язками: не виявляє турботи до своєї дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям, не надає ні моральної, ні матеріальної підтримки, що суперечить принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам статей 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». 13 серпня 2019 року стороною позивача подано до суду заяву про збільшення розміру частини позовних вимог, а саме просила стягнути з відповідача суму додаткових витрат на дитину у розмірі 6 830, 00 грн, обґрунтовуючи тим, що позивачем було придбано путівку для оздоровлення доньки у Медичному реабілітаційному центрі «Тополя» Національної гвардії України, вартістю 5 100, 00 грн, а виходячи із принципу паритетності батьківства, з відповідача підлягає стягненню половина витрат, тобто 2 550, 00 грн /а. с. 63-67/. У підготовчому судовому засіданні 13 серпня 2019 року суд ухвалою, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, прийняв до спільного розгляду заяву позивача за первісним позовом про збільшення розміру позовних вимог у частині стягнення відшкодування додаткових витрат на дитину у розмірі 6 830, 00 грн /а. с. 69-70/. 28 серпня 2019 року відповідач подав до суду клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви із зустрічним позовом, та власне зустрічну позовну заяву, яку ухвалою, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання від 29 серпня 2019 року, суд прийняв до спільного розгляду із первісним позовом /а. с. 73-79, 80-98/. Посилаючись на те, що з усіх його доходів утримуються аліменти на доньку [PERSON] у розмірі 1/4 частки та він виплачує отриманий кредит, відповідач просив суд звільнити його від сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви. Ухвалою судді від 29 серпня 2019 року клопотання позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним) [PERSON] про звільнення його від сплати судового збору залишено без задоволення, проте відстрочено сплату судового збору у розмірі 768, 40 грн до ухвалення судового рішення у справі; вирішено викликати у судове засідання [PERSON] , 2011 року народження, для допиту у судовому засіданні в якості свідка, а також закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті /а. с. 103-104/. У судовому засіданні 07 жовтня 2019 року представником Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації подано до суду висновок щодо порушеного відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) питання про усунення перешкод у спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] . Згідно з вказаним висновком, батько [PERSON] запрошувався психологом до Міського центру дитини ССДС ВО КМР (КМДА) для проведення спільної роботи, але він не з`явився. Батьки дитини були особисто присутні на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній у м. Києві державної адміністрації та надавали пояснення з яких стало відомо, що батько протягом 6,5 років не зустрічався з дитиною, не цікавився її життям, не приймав участі у вихованні доньки. Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА вважає, що зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню /а. с. 116-123/. Допитана судом як свідок [PERSON] , яка є рідною тіткою позивача, 07 жовтня 2019 року надала суду покази, що сторони раніше сварилися, а зараз із її колишнім зятем [ [PERSON] ] ніякі відносини не підтримуються. З 2013 року, за показами свідка, позивач проживала з дитиною разом із нею, у 2017 році також разом переїхали у Бориспіль Київської області, щоб проживати у двокімнатній квартирі, а у 2018 році разом переїхали у Київ. Протягом цього часу батько дитини не цікавився донькою, навіть, коли позивач проживала в [PERSON] , батько також не приходив до дитини, а чотири рази подарунки на Новий рік для неї передав через родичів. У 2011 році відбувалося хрещення дитини, під час якого виник конфлікт з відповідачем, він ображав свою дружину позивача, а свідка штовхнув і вона впала /а. с. 124, 125-128/. 26 листопада 2019 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] виконав ухвалу суду щодо сплати судового збору у розмірі 768, 40 грн /а. с. 138/. Позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним) 19 лютого 2020 року подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності /а. с. 161/. 13 травня 2020 року від представника позивача за первісним позовом (відповідачем за зустрічним) до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони, позовні вимог з врахуванням збільшення їх розміру підтримуються у повному обсязі, а проти зустрічного позову сторона заперечує повністю. У зв`язку із розповсюдженням вірусного захворювання COVID-19, на допиті малолітньої доньки сторін заявник не наполягає. Також представником подано заяву про приєднання до матеріалів справи доказів витрат, понесених позивачем, на правничу допомогу у розмірі 13 150, 00 грн. Представник третьої особи у справі не з`явився у судове засідання, про яке повідомлявся належним чином, пояснення на позов або заяви з процесуальних питань до суду не надходили, у матеріалах справи містяться висновки щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача та щодо його участі у спілкуванні із малолітньою донькою [PERSON] . Позивачем [PERSON] надано суду пояснення щодо спору, в яких вказала, що відповідач єдиний раз, у 2013 році, попросив зустрітися із донькою і вони разом прогулювалися, після чого він дав 100 грн на ліки для дитини. Потім, починаючи з 2013 року, батько жодного разу більше не виявляв бажання побачити дитину. На початку жовтня 2017 року позивач з дитиною переїхала до м. Бориспіль Київської області, визнала, що не повідомляла відповідача про адресу проживання, а з липня 2018 року у м. Київ, де і зараз проживають у кімнаті гуртожитку, працює у військовій частині № [NUMBER] за графіком добових змін. У червні 2018 року позивач мала намір зареєструвати адресу місця проживання дитини, щоб влаштувати доньку до шкоди і менше сплачувати за проживання у гуртожитку, але відповідач відмовився надати дозвіл на перереєстрацію адреси дитини. Окрім того вказано, що висновків лікарів з діагнозом та рекомендаціями немає, невропатолога не відвідувала донька. Представником відповідача [PERSON] було надано суду пояснення, у яких первісний позов не визнано, підтримано вимоги зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з донькою. Також зазначено стороною, що відповідач любить свою дитину і не хотів її травмувати, тому не бачився з нею, відповідати на питання, чи намагався батько бачитися з дитиною та брати участь у її вихованні, представник відповідача відмовився. У своїх поясненнях суду представником третьої особи зазначено, що батькові [ [PERSON] ] пропонувалося з`явитися на засідання органу опіки та піклування щодо позбавлення його батьківських прав, у відповідь на що ним було подано заяву про встановлення графіку спілкування з дитиною. Комісія двічі переносилася через його неявку, а потім провела розгляд у його відсутність. 09 квітня 2019 року складено акт обстеження умов проживання дитини з матір`ю. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи та ухвалити рішення суду. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11 лютого 2013 року рішенням Яготинського районного суду Київської області від 01 лютого 2013 року /а. с. 9/. У подружжя [INFO] народилася донька [PERSON] /а. с. 8/. Свій позов у частині вимог позбавлення батьківських прав, [PERSON] обґрунтовує тим, що з часу окремого проживання сторін, тобто починаючи з грудня 2012 року, відповідач не цікавиться життям доньки, участі у її вихованні не бере, лише позивач займається її духовним, фізичним та моральним розвитком, а також матеріальним забезпеченням, дівчинка позитивно характеризується за місцем навчання та психологом за психоемоційним станом. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 01 лютого 2013 року присуджено аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки до досягнення нею повноліття у розмірі 30 % всіх видів заробітку, а також 20 % всіх видів заробітку на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку /а. с. 11/. Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) вказує, що 29 травня 2019 року він звернувся до третьої особи Служби у справах дітей із заявою про встановлення порядку спілкування з донькою, однак 19 червня 2019 року при розгляді питання про позбавлення батьківських прав відповідача його заява залишилася не розглянутою. Тому висновок третьої особи про доцільність позбавлення його батьківських прав через те, що він самоусунувся від виховання доньки та нехтує своїми обов`язками відносно неї: не виявляє турботи, не цікавиться її життям, здоров`ям, не надає ні моральної, ні матеріальної підтримки, він вважає протиправним. Так, обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] вказав, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зовсім обмежила його у спілкуванні з донькою: зразу після розлучення, близько року батько не мав можливості спілкуватися з донькою, потім колишня дружина позивач за первісним позовом перестала відповідати на його телефонні дзвінки, приводити доньку на зустріч із ним в узгоджений час та місце, і навіть на день народження доньки він був вимушений передавати подарунок для неї через родичів. Згідно з висновком № 127 від 18 червня 2019 року психологічного обстеження малолітньої [PERSON] , проведеного з метою визначення психоемоційного стану дитини, її особистісних характеристик, особливостей дитячо-батьківських відносин та її емоційної прив`язаності до батьків та інших членів родини, дівчинка є дружелюбною, самостійною, емоційною, позитивно спрямованою і активною, наразі для неї є актуальними потреби у стабільності, безпеці, теплому емоційному контакті, чутливому уважному ставленні, підтримці, увазі до її особистості, в [PERSON] сформований надійний тип прив`язаності до мами, яку вона сприймає як найближчу, рідну людину, з якою Настя ідентифікується, яку любить і довіряє, мама забезпечує потреби доньки у догляді, турботі, любові, дбає про неї, також визначається прив`язаність до бабусі та інших родичів та друзів родини, значимими є відносини з друзями. Враховуючи, що батько [PERSON] , не приймає участі у житті дитини та те, що у дівчинки не виявлено сформованої прив`язаності до батька, факт позбавлення батьківських прав, на думку психолога, не матиме травматичного впливу на психічний розвиток дитини /а. с. 56/. Як вбачається з довідки Яготинського ДНЗ № 3 від 30 січня 2019 року за № 1 малолітня [PERSON] відвідувала вказаний дошкільний навчальний заклад з червня 2013 року по травень 2017 року. Позивач разом зі своїми батьками в даний період опікувалась дитиною. Позивач приймала активну участь в заходах, які проводились в садочку, контролювала навчальний процес дитини, сплачувала витрати, пов`язані з відвідуванням закладу. Поки дитина відвідувала дитячий заклад Відповідача жодного разу ніхто не бачив /а. с. 12/. Згідно з довідкою № 12 від 30 січня 2019 року Яготинського НВК «Спеціалізована школа загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2» в період навчання дитини (01 вересня 2017 року 04 жовтня 2017 року). Відповідач на класні батьківські збори своєї дочки не з`являвся, ні в індивідуальному, ні в телефонному режимі не спілкувався з класним керівником і не цікавився навчанням та вихованням доньки /а. с. 13/. КНП «Яготинський ЦПМСД» надало на адвокатський запит відповідь вих. № 238 від 22 лютого 2019 року здоров`ям дитини [PERSON] постійно (в період проживання в м. Яготин) займалась мати /а. с. 14/. Бориспільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 7 на адвокатський запит представника позивача повідомила, що за період навчання у даному закладі (05 жовтня 2017 року 15 серпня 2018 року) на всіх зборах була присутня тільки мама учениці. За час навчання малолітньої [PERSON] батько жодного разу не відвідував школу, не цікавився навчанням дитини. Всі витрати, пов`язані з навчанням сплачувала мама. З навчання дитину також забирала мама /а. с. 15/. Згідно з відповіддю КНП «ЦПМСД № 3» Шевченківського району міста Києва від 06 січня 2019 року № 4654-115 малолітня [PERSON] спостерігається у вказаному закладі з серпня 2018 року. Медичний заклад дитина відвідує у супроводі матері. Здоров`ям дитини цікавиться мати, батько дитини жодного разу не відвідував медичний заклад /а. с. [ADDRESS] на адвокатський запит повідомила наступне. Малолітня [PERSON] зарахована до школи з 15 серпня 2018 року та продовжує навчання. Батьківські збори відвідує мати [PERSON] , саме позивач приймає участь у шкільних заходах за участю малолітньої, постійно контролює освітній процес, приводить та забирає зі школи доньку, а також [PERSON] , яка проживає разом з позивачем та дитиною /а. с. 17/. Позивач зазначала у позовній заяві, що у період з листопада 2018 року по січень 2019 року, у зв`язку з лікуванням доньки вона понесла додаткові витрати на дитину на загальну суму 8 560, 00 грн, що підтверджує рахунками та чеками про сплату /а. с. 18-23, 65-67/. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання дитини, позивач, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог у частині стягнення додаткових витрат, що датована 12 серпня 2019 року, поданої 13 серпня 2019 року, просила суд стягнути з відповідача половину понесених додаткових витрат на суму 6 830, 00 грн. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3, частиною другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з положеннями ст. 157 Сімейного кодексу України, передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шоста статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим доводи, наведені батьком [PERSON] щодо обґрунтування свого позову про усунення перешкод та одночасно як заперечення на позов про позбавлення його батьківських прав не підтверджено належними доказами, а доказування на припущеннях та не може ґрунтуватися, у зв`язку із чим суд ставить під сумнів їх правдивість і відмовляє у задоволенні вимог зустрічного позову у повному обсязі. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право р постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Оскільки батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку своєї доньки, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання дитиною належної освіти. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, не виявляє турботу, навіть цікавість щодо своєї дитини, тому позов у частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За частиною першою статті 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно з частиною другою вказаної статті, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Вирішуючи питання стягнення додаткових витрат на дитину суд керується наступним. Як вказано у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17, положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 Сімейного кодексу України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Разом з тим, позивачем не доведено будь-якими належними засобами доказування, що такі витрати мають систематичний характер. Таким чином у задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв`язку із його недоведеністю. При цьому позивачка не позбавлена права звернення до суду з позовом про стягнення вказаних витрат у разі надання суду доказів фактичного несення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у частині стягнення грошової суми з відповідача на додаткові витрати, пов`язані із утриманням доньки [PERSON] . Таким чином, оскільки судом встановлено підстави для часткового задоволення первісного позову, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 768, 40 грн за подання позову про позбавлення батьківських прав, та в дохід Держави суму у розмірі 768, 40 грн, оскільки за вимоги про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial