Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

18 грудня 2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Меланчук І.В. звернувся до суду з позовом, про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» в порядку відшкодування моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я - 94 460,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] перебуваючи в трудових відносинах з шахтою ім.Орджонікідзе РУ ім.Леніна ДВО «Кривбасруда» працюючи на посаді підземного кріпильника, 11 січня 1989 року, знаходячись на гор.387 м. шахти ім. «Орджонікідзе», згідно наряду, вданого через гірничого майстра [PERSON] здійснював очистку дучки механічним способом шляхом скидання гірничої маси у підняттєвий. В момент виконання вказаних робіт, сталося обвалення породи з укосу, при цьому шматок породи відлетів у бік, де знаходився [PERSON] , тим самим спричинивши йому тілесні ушкодження у виді: «закритий осколковий подвійний перелом обох кісток лівої гомілки». Внаслідок нещасного випадку [PERSON] втратив професійну працездатність, 15.06.1993 вперше лікарсько-трудовою експертизою йому було встановлено 20% втрати працездатності, безстроково. В позовній заяві зазначено, що у зв`язку з вказаним нещасним випадком істотно порушено звичний спосіб життя позивача, внаслідок отриманої травми позивач відчув сильний фізичний біль, тривалий час був позбавлений можливості пересування в просторі, задоволення елементарних повсякденних побутових потреб вимагало від Позивача залучення додаткових зусиль та ресурсів. Внаслідок трудового каліцтва суттєво знизилась життєва активність позивача, він вимушений проходити курси реабілітації, які потребують залучення значного часу та не надають ефективного результату. Незважаючи на те, що з моменту травмування минув значний час, Позивач до теперішнього часу відчуває негативні наслідки травмування, функція ходи Позивача порушена на завжди. Трудове каліцтво призвело до безстрокової втрати позивачем професійної працездатності, що суттєво обмежило можливість позивача реалізовувати свої наміри в професійній сфері, безстрокове порушення функції лівої ноги суттєво обмежило можливість позивача реалізовувати свої звички та бажання. Все це доводить факт завдання Позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого трудового каліцтва та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони Відповідача. 24 грудня 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Відповідачу ПАТ «ЦГЗК» було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 16 лютого 2021 року представник ПАТ «ЦГЗК» звернувся з клопотанням про продовження строку для надання відзиву та перенесення розгляду справи. 07 квітня 2021 року представник ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» надав суду пояснення на позовну заяву. Зазначивши, що позивач з 1981 до 1999 працював на ВО «Кривбасруда» РУ ім.Орджонікідзе, з 1999 до 2001 на ВАТ «ЦГЗК» шахта ім.Орджонікідзе (на умовах оренди). Таким чином, перед влаштуванням до ПрАТ «ЦГЗК» [PERSON] мав трудовий договір з ВО «Кривбасруда», в подальшому ВАТ «КЗРК» та перебував в правових відносинах з зазначеним підприємством. Нещасний випадок стався, в момент, коли шахта ім..Орджонікідзе належала ПАТ «КЗРК» а тому нести відповідальність повинно саме це підприємство. Просила в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши доводи сторін по справі, дослідивши письмові матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до записів трудової книжки, позивач [PERSON] працював на шахті імені «Орджонікідзе» з 10.10.1982 року по 04.06.1994 року - підземним крипільником та підземним гірничим робітником, копія трудової книжки міститься в матеріалах справи. Згідно Договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 ВАТ «Кривбасзалізрудком» передає у власність ВАТ «Центральний ГЗК» майно цілісного майнового комплексу шахти Орджонікідзе. Та пунктами 1-1-1.3. Договору здійснено передачу земельної ділянки площею 549 399 кв.м. та іншого майна на суму 2 366 058 гривень. У частині першій статті 37 ЦК УРСР було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). За статтею 466 ЦК УРСР в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї у зв`язку з заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи. Крім того, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченої законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Вищенаведені обставини свідчать про те, що ПАТ «ЦГЗК» є правонаступником всіх прав та обов`язків щодо отриманого за договором майна і, відповідно, за відшкодування моральної шкоди позивачу несе обов`язок саме ПАТ «ЦГЗК», яке отримало загальний об`єм прав та обов`язків в тому числі і щодо трудового колективу шахти ім.Орджонікідзе. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 215/3136/17. Судом встановлено, що [PERSON] перебуваючи в трудових відносинах з шахтою ім.Орджонікідзе РУ ім.Леніна ДВО «Кривбасруда» працюючи на посаді підземного кріпильника, 11 січня 1989 року, знаходячись на гор.387 м. шахти ім. «Орджонікідзе», згідно наряду, вданого через гірничого майстра [PERSON] здійснював очистку дучки механічним способом шляхом скидання гірничої маси у підняттєвий. В момент виконання вказаних робіт, сталося обвалення породи з укосу, при цьому шматок породи відлетів у бік, де знаходився [PERSON] , тим самим спричинивши йому тілесні ушкодження у виді: «закритий осколковий подвійний перелом обох кісток лівої гомілки». Підприємством було складено акт №2 про нещасний випадок на підприємстві шахти ім.«Орджонікідзе» ім.Леніна, ДВО «Кривбасруда», Форми Н-1 від 12 січня 1989 року уповноваженою комісією було встановлено обставини, за яких стався нещасний випадок, встановлено осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, причини настання нещасного випадку, а саме: незадовільна організація та утримання робочого місця; недосконалість техніки відбійки магнетитових кварцитів; низька дисципліна працівників підприємства. Згідно висновку ЛТЕК від 15.06.1993 року [PERSON] встановлено 20% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву з 28.04.1993 - безстроково. Встановлюючи правовідносини, якими регулювалось положення сторін під час означених подій, суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] працював на шахті імені Орджонікідзе та отримав професійне захворювання, пов`язане із виконанням трудових обов`язків в 1989 році, тобто правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України і продовжувались після набрання ним чинності. Тому, з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення і дії спірних правовідносин, відповідно до хронологічних періодів, а саме: ЦК Української РСР 1963 року до 01.01.2004 року і ЦК України від 16.01.2003 року. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до частини 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови прані. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ст.1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. Пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоров`я, в зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 №472, що діяли на час виникнення правовідносин і до травня 2000 року, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, згідно цього НПА в різні періоди його дії у часі, коливався від 150 до двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - в редакції від 03.10.1997 року, п.11 Правил). Суд, дослідивши медичні документи про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Так, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, та виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 65 000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Пунктом 6 статті 141 Цивільного-процесуального Кодексу України передбачено, що у разі якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 908,00 гривень.

Outcome: partial