Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

17 березня 2020 року [PERSON] звернулась з позовом до Павлоградської міської ради про визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] . В обґрунтування позову позивач послалася на те, що 30 травня 1994 року вона та [PERSON] отримали свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті немає спадкоємців. 31 липня 1998 року вона зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі і з цього часу відкрито та безперервно проживає у цій квартирі, утримує та обслуговує квартиру, сплачує комунальні послуги. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, що залишилось після смерті [PERSON] , немає. Згідно з матеріалами спадкової справи № 853, розпочатої Першою павлоградською державною нотаріальною конторою 18 листопада 1998 року до майна померлого [INFO] [PERSON] , спадщину прийняв належним чином спадкоємець за законом - син померлого [PERSON] [INFO] . Матеріали спадкової справи не містять даних про місце проживання (перебування) [PERSON] . За інформацією, наданою Державною міграційною службою України, відсутні відомості про реєстрацію та про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] . За даними Відділу державної реєстрації актів цивільного стану актовий запис про смерть [PERSON] [INFO] відсутній. До закінчення підготовчого провадження за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 16 червня 2020 року [PERSON] був залучений до участі у справі як співвідповідач. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Від представника відповідача - Павлоградської міської ради надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України. Відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзив на позов, тому за згодою позивача та її представника суд проводить заочний розгляд справи відповідно до положень статті 280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо умов набуття права власності за набувальною давністю у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Зокрема ВП ВС зазначає, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. З матеріалів цивільної справи видно, що 30 травня 1994 року бюро приватизації жилфонду ПО «Станкозавод» згідно з розпорядженням (наказом) від 30 травня 1994 року № 546 було видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Кожному зі співвласників: [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частці зазначеної квартири (а.с.4). Право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] було зареєстровано у Павлоградському МБТІ (а.с.7). 29 червня 1996 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу (а.с.8). [INFO] [PERSON] помер (а.с.9). Згідно відмітки у паспорті [PERSON] , її місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 31 липня 1998 року (а.с.10). 18 листопада 1998 року Першою павлоградською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 853 до майна померлого [INFO] [PERSON] на підставі заяви, поданої від імені сина померлого - [PERSON] його представником за дорученням [PERSON] (а.с.20). Інших заяв, поданих від імені спадкоємця [PERSON] , матеріали спадкової справи не містять, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Відповідно до положень ст.548, 549 Цивільного кодексу Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON] , визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином [PERSON] належить право на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , а саме 1/2 частку квартири за адресою [ADDRESS] , тому [PERSON] є належним відповідачем у даній справі. До теперішнього часу [PERSON] не отримано свідоцтво про право на спадщину, не зареєстровано право власності на спадкове майно. Позивач [PERSON] є власником 1/2 частки квартири за адресою [ADDRESS] , але фактично володіє всією квартирою. Це підтверджується наданими позивачем копіями документів: акту ОСББ «Гагаріна 38» про фактичне проживання [PERSON] за адресою розташування спірної квартири, довідки про її реєстрацію за цією адресою, довідок про відсутність заборгованості по сплаті комунальних послуг. Позивач [PERSON] за її згодою була допитана як свідок відповідно до положень статті 234 ЦПК України, пояснила, що померлий [PERSON] був другом її покійного батька, проживав один, прописав її у своїй квартирі, згодом квартира була приватизована на двох осіб: [PERSON] та позивача. Вона знала про те, що у [PERSON] колись була сім`я, яка проживає у Росії, але нікого з його родичів вона не знає і ніколи не бачила. Після смерті [PERSON] її батьки знайшли конверт з адресою когось з родичів [PERSON] і відправили за цією адресою лист з повідомленням про смерть [PERSON] , однак жодної відповіді не надійшло. Про те, що син [PERSON] - [PERSON] претендував на спадщину та подав заяву до нотаріальної контори, вона не знала і не могла знати, дізналася про те лише з ухвали суду. Особисто до неї [PERSON] ніколи не звертався з претензіями з приводу квартири, вона з 1998 року відкрито та безперервно проживає у цій квартирі, користується нею, утримує в належному стані. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як визначено пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом. Матеріали справи свідчать про те, що позивач [PERSON] після смерті [PERSON] у червні 1998 року добросовісно заволоділа 1/2 часткою квартири, яка належала померлому [PERSON] , відкрито і безперервно володіє нею протягом більше десяти років. При розгляді справи не встановлено даних про те, що позивач заволоділа 1/2 часткою квартири неправомірно або приховувала це майно від спадкоємців померлого власника чи інших заінтересованих осіб. Тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просила не покладати судовий збір на відповідачів, згодна взяти ці витрати на себе.

Outcome: approved