Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

18 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а в подальшому збільшила розмір позовних вимог. У своєму позові [PERSON] просила скасувати Державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме: літ. А-1 житловий будинок, житловою площею 32,2 кв. м.; Б - сарай; В - вбиральня; Г - гараж; Д - літня кухня; Е - гараж; № 1 - огорожу, розташований за адресою [ADDRESS]; визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме: літ. А-1 житловий будинок, житловою площею 32,2 кв. м.; Б - сарай; В - вбиральня; Г - гараж; Д - літня кухня; Е - гараж; № 1 - огорожу, розташований за адресою [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] вказала, що 29 січня 1996 року Біржею нерухомості та основних фондів «Україна» було укладено договір купівлі-продажу № Н4-42, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок - літ. А-1 (площею 32,2 кв. м); сарай - літ. Б; вбиральня - літ. В; гараж - літ. Г; літня кухня - літ. Д; гараж - літ. Е: огорожа - літ. № 1 в с. Федорівка Зміївського району Харківської області. Вказаний договір було зареєстровано у КП «Зміївське БТІ». Як вбачається зі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видано на заміну Державного акта на право приватної власності на землю серії ХР № 12-00-065849, виданого 18.11.1997 року Бірківською сільською радою народних депутатів, земельна ділянка, що знаходиться за адресою с. Федорівка Зміївського району Харківської області, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,161 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в цілому належить позивачу [PERSON] З моменту укладення вказаного Договору купівлі-продажу, ані [PERSON], ані [PERSON] ніякого інтересу до спірного будинку не проявляли і ним користувалася одноособово [PERSON] Її син - відповідач [PERSON] постійно вказував на те, що оскільки позивач користується будинком, то вона і повинна бути його власником. У 1997 році, позивач, вважаючи себе власником будинку, звернулася до територіальної громади з метою оформлення документів на землю і на її ім'я 18.11.1997 року Бірківською сільською радою народних депутатів було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. [PERSON] стверджувала, що на момент видачі Державного акту будинок документально (на підставі дійсного на той час біржового договору) належав синові, а фактично користувалася ним вона, саме тому на її ім'я і було видано Державний акт. В 1998 році [PERSON] почав працювати в АР Крим і до будинку з того часу не з'являвся. Тобто, склалася ситуація, що вже понад 10 років [PERSON], добросовісно, відкрито та безперервно володіє майном [PERSON], а також є власником земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку, а тому позивач вважала, що є всі підстави для набуття нею права власності за набувальною давністю. Окрім того, на сьогоднішній день вказаний вище біржовий договір є недійсним в силу того, що він нотаріально не посвідчений, а тому, формально, можна казати про те, що [PERSON] законним шляхом не відчужував належний йому будинок. В той же час, [PERSON] встиг зареєструвати своє право власності на придбаний житловий будинок, однак, здійснити його відчуження не має змоги через відсутність правовстановлюючого документу. [PERSON] втратив інтерес до будинку після його придбання і ніколи не з'являвся до нього з того часу. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що [PERSON] добросовісно, відкрито, безперервно володіє житловим будинком [ADDRESS], протягом більше, ніж 10 років, іншої можливості оформити своє право власності на вказане майно вона не має, остання змушена була звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, свої інтереси довірила представляти адвокату [PERSON], який діяв у справі на підставі Угоди про надання правової допомоги від 07.04.2015 року та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, а також [PERSON], яка діяла на підставі Довіреності від 20.05.2011 року. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали та просили їх задовольнити. Також [PERSON] стверджував, що [PERSON] дійсно добросовісно заволоділа спірним будинком, безперервно, відкрито ним володіє та користується, здійснює його утримання. Крім того, саме позивачу належить право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування житлового будинку. Факт володіння [PERSON] вказаним майно не тільки визнається територіального громадою Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, а й приймається до уваги Апеляційним судом Харківської області, який в своєму рішенні, скасовуючи рішення Зміївського районного суду Харківської області про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS], вказав на можливе порушення прав [PERSON] як власника земельної ділянки. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, свої інтереси довірив представляти [PERSON], яка у судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, підтвердила той факт, що [PERSON], починаючи з 1997 року проживає в Автономній Республіці Крим, спірним будинком не цікавиться, не утримує його, не користується, не проживає в ньому. [PERSON] зазначила, що житловий будинок придбавався саме для [PERSON], однак, в силу об'єктивних причин право власності на позивача так і не вдалося оформити. [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно користується житлом та господарськими будівлями. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи, враховуючи положення ч. 9 ст. 74 ЦПК України, був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову та заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що, починаючи з 1996 року [PERSON] відкрито, добросовісно та безперервно користується житловим будинком та господарськими спорудами, розташованими за адресою [ADDRESS]. Позивач утримує вказане домоволодіння, здійснювала в ньому ремонт, постійно там мешкає, [PERSON] допомагає їй. [PERSON] житловим будинком не цікавиться, не приїздить, з 1996 року свідок не бачила його у селі. Всі мешканці села вважають, що будинок належить позивачу, тобто [PERSON] відкрито володіє майном. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку: Предметом спору є визнання права власності за набувальною давністю за [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані за адресою [ADDRESS], а також скасування Державної реєстрації права власності за [PERSON] на вказане майно. Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України у п. 9 та п. 13 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових порав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Крім того, володіння є безперервним, а саме, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. 01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність. Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України. Проте, в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року. З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред'явлені в судовому порядку, починаючи з 01 січня 2011 року. Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01.01.2001 року. Перебіг строку володіння спірним житловим будинком із надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS], для визнання права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю не може розпочатися з 1997 року (з часу, коли [PERSON] вселилася у вказаному житловому будинку та почала ним користуватися), так як на той час були відсутні законодавчі приписи стосовно набувальної давності. Отже, особа, яка добросовісно заволоділа нерухомим майном в період до 01 січня 2001 року і продовжила ним відкрито користуватися протягом тривалого терміну, набуває права вимоги про визнання права власності на таке майно за набувальною давністю в судовому порядку саме лише 01 січня 2011 року, саме з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України та за умови доведеності необхідних для цього підстав. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати те, що: 1) право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; 2) задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності володіння; 3) за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 - можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме позивач, що відповідає вимогам ст. 60 ЦПК України, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Так, судом встановлено, що 29.01.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними прибудовами, що розташовані за адресою с. Федорівка Зміївського району Харківської області. Зазначений договір було укладено на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» за № Н4-42. Згідно договору, продавець ([PERSON].) продав покупцю ([PERSON].) житловий будинок з надвірними будівлями, а саме: житловий будинок - літ. А-1 (площею 32,2 кв. м); сарай - літ. Б; вбиральня - літ. В; гараж - літ. Г; літня кухня - літ. Д; гараж - літ. Е; огорожа - літ. №1 в с. Федорівка Зміївського району Харківської області. 21.03.1996 року вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями, був зареєстрований в Зміївському МГП технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та вписаний в реєстрову книгу № 1 за № 188. /а.с. 6/ В технічному паспорті вказаного будинку було внесено виправлення та власником було вказано [PERSON] /а.с. 17-19/ Рішенням LII сесії Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області VI скликання від 26.02.2014 року № 705- VI житловому будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] і належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № Н4-42, присвоєно номер будинку - 41. /а.с. 14/ Пунктом 10 Договору купівлі-продажу від 29.01.1996 року передбачено, що угоди, зареєстровані на Біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, однак, в подальшому вимоги законодавства змінилися і [PERSON] був змушений звернутися до суду із позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок з надвірними прибудовами, що розташовані за адресою [ADDRESS]. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2014 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені, але, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.01.2015 року рішення суду першої інстанції - було скасовано, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено в повному обсязі. Скасовуючи рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2014 року Апеляційний суд виходив з того, що визнаючи за [PERSON] право власності на нерухомість, суд порушив права [PERSON], яка є власницею земельної ділянки, що знаходиться за адресою с. Федорівка Зміївського району Харківської області, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,161 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Не дивлячись на те, що Договір купівлі-продажу від 29.01.1996 року було укладено із [PERSON], придбаним будинком [NUMBER] володіє та користується, починаючи з 1997 року, його мати - [PERSON] Позивач постійно проживає у даному домоволодінні, здійснює оплату комунальних послуг, проводить поточний ремонт, повністю утримує господарчі будівлі. Отже, [PERSON], починаючи з дня укладення Договору від 29.01.1996 року, жодного разу не приймав участі в утриманні належного йому будинку та прибудов, жодного разу не приїздив за місцем розташування нерухомості, претензій про повернення майна не пред'являв, зокрема, відповідач [PERSON] в особі свого представника, визнає позовні вимоги [PERSON] Викладені факти підтверджуються показаннями свідка [PERSON], Актом депутата Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області. Крім того, [PERSON] є власницею земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок та господарські будівлі. /а.с. 7, 8-9, 10-11, 12-13, 31/ В той же час, мешканці села вважають, що дійсним власником житлового будинку [ADDRESS], є [PERSON] Таким чином, викладені обставини свідчать про відкритість володіння [PERSON] спірним домоволодінням, тобто, очевидність цього для всіх інших осіб, при цьому позивач ставитись до цього майна, як до свого власного (експлуатує, вживає необхідні заходи для його утримання в належному стані тощо). Володіння [PERSON] майном є безперервним, а саме з 1997 року, однак, враховуючи вимоги чинного законодавства, судом зараховується термін володіння, починаючи з 01.01.2001 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 11.07.2014 року було зареєстровано своє право власності на об'єкт житлової нерухомості, розташований за адресою [ADDRESS], на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2014 року. Однак, відомо, що вказане рішення скасовано. Отже, державна реєстрація права власності [PERSON] є незаконною. /а.с. 35/ Так, відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема серед іншого є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відтак рішення суду першої інстанції про визнання права власності на неру\-хоме майно, що набрало законної сили, є належною правовою підставою для внесення запису до Державного реє\-стру прав про реєстрацію такого пра\-ва. 11.07.2014 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2014 року. Однак, вказане рішення судом апеляційної інстанції від 26.01.2015 року було скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Отже, виникла проблема скасування запису про реєстрацію права власності [PERSON] у зв'язку із скасуванням судового рішення, на під\-ставі якого він набув права влас\-ності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до за\-писів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили. Порядок ведення Державного реє\-стру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, у пункті 41 закрі\-пив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстрато\-ра про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, діючим законодав\-ством закріплено, що скасування за\-пису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Відтак, для скасування запису про реєстрацію пра\-ва власності в будь-якому випадку не\-обхідно звертатися до суду. Враховуючи наведене вище суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS]. Таким чином, склалася наступна ситуація - [PERSON] своє майно відчужив - продав, але [PERSON] належним чином свої права не зареєстрував. [PERSON] починаючи володіти спірним будинком не знала і не могла знати про наявність таких обставин, позивач вважала, що використовує майно сина. Разом з тим, факт її обізнаності про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння, оскільки дотримана умова заволодіння майном без порушень норм права. Крім того, жоден із колишніх власників - ані [PERSON], ані [PERSON] не пред'являли [PERSON] вимог про повернення житлового будинку [NUMBER], не цікавилися ним, не виконували своїх обов'язків щодо утримання майна. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] надано достатні докази на підтвердження добросовісності, відкритості, давності та безперервності володіння нею житловим будинком [ADDRESS], що дає суду підстави для задоволення її позовних вимог в частині визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю. Отже, позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved