Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

19.10.2016 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому з урахуванням змінених позовних вимог на підставі заяви від 05.01.2017 року (а.с.164) та збільшених позовних вимог на підставі заяви від 31.01.2017 року (а.с.173) просила стягнути з відповідача 6636,01 грн. не нарахованої та не сплаченої позивачу частини заробітної плати за період з 20.08.2009 року до 02.06.2015 року, 25846,12 грн. - суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 500,00 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона на підставі наказу №342/3 від 02.04.2007 року була прийнята на роботу на посаду прибиральниці відділу державної виконавчої служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області (на даний час це Первомайський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (при цьому Головне територіальне управління юстиції перейменовано з Головного управління юстиції у Харківській області 30.01.2015 року) (далі - Первомайський міськрайонний ВДВС ГТУЮ ХО)) у порядку переведення з державної виконавчої служби Харківської області. На підставі наказу №1259/к від 02.06.2015 року позивач була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням посади. На протязі заявленого позивачем строку вона працювала у відповідача та виконувала роботи з прибирання приміщення, яке ГТУЮ у Харківській області орендувало для Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області, зокрема туалетів, для чого використовувала у своїй роботі дезінфікуючі засоби, які придбавали працівники Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області. При звільненні позивач дізналася, що з нею за весь час роботи не в повній мірі розрахувалися відповідно до діючого законодавства, а тому вона вимушена була звернутися до відповідача спочатку з письмовою заявою для вирішення спору у позасудовому порядку, а згодом звернулася до суду, оскільки відповідач просто проігнорував отримане від позивача повідомлення. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені нею позовні вимоги з урахуванням їх зміни 05.01.2017 року та збільшення 31.01.2017 року підтримала та просила їх задовольнити, додатково повідомивши, що вона за весь час роботи у відповідача до дисциплінарної відповідальності не притягалася, виконувала свою роботу відповідно до покладених на неї обов'язків, додатково виконуючи функції кур'єра Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ ХО. Представник позивача за договором адвокат Бойко О.В. (а.с.42) у судовому засіданні заявлені її довірителькою вимоги підтримала у повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві та додатково вказала, що [PERSON] зверталася до відповідача із заявою у досудовому порядку з метою отримання не нарахованої заробітної плати, однак не отримала від відповідача жодної відповіді, як і в подальшому сам адвокат на свій адвокатський запит, при роботі використовувала дезінфікуючі засоби та прибирала туалет, оскільки іншої особи, яка б могла виконувати вказані обов'язки у відповідача за весь час роботи позивача, не було. Представник відповідача за довіреністю - начальник Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ ХО [PERSON] (а.с.33) проти позову заперечував, надавши відповідні письмові заперечення з додатками (а.с.75-142), в яких було зазначено, що доказів використання дезінфікуючих засобів позивач суду не надала, що є її обов`язком, відповідачем такі засоби для прибирання позивачу або будь-якій іншій особі Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ ХО також не придбавалися та не видавалися, приміщення туалету не входило станом на 2009 рік до приміщень, які орендував відповідач, а тому не було потреби в прибиранні приміщення туалету, яке належить орендодавцю, така ж позиція відповідача і щодо змінених договорів оренди 2013 року, окремо посилалися на положення про преміювання посадових осіб відповідача, а саме на той факт, що виплата будь-яких надбавок здійснюється відповідно до наказу ГТУЮ ХО про встановлення надбавок на підставі подання безпосереднього керівника, що стосовно позивача зроблено не було. У судовому засіданні представник відповідача повідомив, що до службових обов'язків [PERSON] прибирання туалету не входило, оскільки вона на підставі відповідповідної робочої інструкції є прибиральником службових приміщень та на неї покладалися обов'язки щодо прибирання саме службових приміщень Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ ХО, а не туалету, до поняття підтримання санітарно-гігієнічного стану використання дезінфікуючих засобів не входить, до того ж представник відповідача як начальник Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Харківській області жодного разу ні таких засобів, ні коштів на їх придбання позивачу особисто або через третіх осіб не надавав. Допитані у судовому засіданні 10.01.2017 року свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони працювали у приміщенні, яке орендує для Первомайського міськрайонного ВДВС відповідач по справі, у тому числі з 20.08.2009 року і до жовтня 2014 року ([PERSON]) і до листопада 2012 року ([PERSON].). За цей час вони інших осіб, які б прибирали у спірному туалеті, окрім позивача по справі не бачили, неодноразово бачили ємності та чули запах хімічних засобів, які позивач використовувала для миття унітазу та підлоги у Первомайському міськрайонному ВДВС ГТУЮ ХО Допитана у судовому засіданні 31.01.2017 року свідок [PERSON], як начальник господарської групи відділу освіти Первомайської РДА Харківської області з серпня 2012 року, повідомила, що туалет на першому поверсі, де відповідач орендував приміщення для відділу виконавчої служби, працівниками відділу освіти жодного разу не прибирався, з 2014 року взагалі все приміщення займає виключно відповідач з метою розміщення свого структурного підрозділу, позивача вона знає особисто, оскільки саме на прибиральницю відділу освіти та на позивача по черзі було покладено обов`язок по прибиранню холу всього приміщення через великий наплив людей та необхідність підтримувати порядок та чистоту, що прямо передбачало використання дезінфікуючих засобів, які своєму прибиральнику відділ освіти надавав, а для позивача такі засоби придбавалися працівниками Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ ХО. Щодо прибирання туалету, то свідок особисто бачила як [PERSON] не менше п'яти разів мила унітаз, підлогу та раковину у приміщенні орендованого відповідачем туалету. Допитаний за клопотанням представника позивача як свідок представник відповідача [PERSON]. повідомив, що він особисто, як і інші працівники Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ ХО постійно з 20.08.2009 року до моменту звільнення позивача 02.06.2015 року користувався туалетом на першому поверсі, в той же час йому не відомо, хто саме та коли прибирав вказаний туалет та чи відбувалося це взагалі, інструкцій позивачу щодо прибирання туалету він не давав, з клопотанням на начальника ГТУЮ ХО про встановлення доплати позивачу не звертався. Дезінфікуючі засоби жодного разу не бачив, в той же час неодноразово відчував запах невідомих йому хімічних речовин при прибиранні службових приміщень позивачем. При всіх своїх відповідях посилався на робочу інструкцію прибиральника службових приміщень та вказав, що окрім визначених в ній обов'язків інших завдань як безпосередній керівник позивачу не надавав. Виславши позивача, представників сторін та свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Позивач [PERSON] з 20.08.2009 року до 02.06.2015 року (строк в межах заявлених позовних вимог) працювала на посаді прибиральниці службових приміщень Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ ХО, що підтверджується копією її трудової книжки з відповідними записами по призначення (наказ відповідача №342/3 від 02.04.2007 року) та про звільнення (наказ відповідача №1259/к від 02.06.2015 року) (а.с.16-20, 83-84). Відповідно до довідки відповідача від 28.09.2016 року за №156/06.01-73 [PERSON] за весь час її роботи у відповідача на посаді прибиральника службових приміщень був встановлений оклад у розмірі мінімальної заробітної плати, жодних надбавок та доплат для неї за весь час праці встановлено не було (а.с.10). На підставі п.п.п.2.2.1 Робочої інструкції прибиральника службових приміщень відділу ДВС Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області, затвердженої начальником Первомайського МРУЮ Харківської області [PERSON] 11.11.2011 року, прибиральник службових приміщень відповідно до покладених на нього завдань веде роботу з підтримання санітарно-гігієнічного стану приміщення у відділі ДВС Первомайського МРУЮ Харківської області (а.с.82). Інших інструкцій або відповідних положень щодо повноважень та обов'язків позивача як прибиральника службових приміщень судом під час розгляду справи в межах заявлених позовних вимог встановлено не було, а тому вказана інструкція є єдиним на даний час документом, який встановлював для позивача її посадові обов'язки. Судом встановлено, що між відповідачем та відділом освіти Первомайської РДА Харківської області було укладені наступні договори оренди приміщень за адресою: [ADDRESS], праве крило першого поверху, які займає Первомайський міськрайонний ВДВС ГТУЮ ХО в межах строку заявлених позовних вимог: - договір 2/49 від 20.07.2009 року (екземпляр позивача)(а.с.43-48) та від 18.12.2009 року (екземпляр відповідача)(а.с.108-112) строком дії з 20.08.2009 року до 31.12.2009 року з відповідним актом приймання-передачі приміщень загальною площею 131,55 кв.м; - договір №39/2 від 20.04.2010 року строком дії з 01.01.2010 року до 31.12.2010 року з додатковою угодою щодо продовження дії договору 2/49 від 18.12.2009 року на загальну площу 131,55 кв.м (а.с. 114-118); - договір від 10.10.2011 року без номеру (екземпляр позивача) (а.с.49-52) та ідентичний договір від 10.10.2011 року без номеру (екземпляр відповідача)(а.с.122-125) без відповідного акту приймання передачі приміщень, при цьому площа орендованих приміщень залишилася незмінною 131,55 кв.м.; - додаткова угода від 01.03.2012 року, якою продовжено дію договору без номеру від 10.10.2011 року на 2012 рік (а.с.126). При цьому з 01.09.2012 року на підставі договору про внесення змін до договору без номеру від 10.10.2012 року відбулася зміна розміру орендованого приміщення на 7,7 кв.м та загальна площа орендованого приміщення становила 139,25 кв.м (а.с.54); - договору №8026 від 05.04.2013 року, який застосовувався з 01.01.2013 року з відповідним актом прийому-передачі на загальну площу 139,25 кв.м (а.с.55-58, 127-130); - додаткової угодою до договору №8026 від 28.10.2013 року, яка застосовувалася з 01.09.2013 року та якою Первомайському міськрайонному ВДВС ГТУЮ ХО було надано в оренду усе праве крило першого поверху загальною площею 199,80 кв.м, включаючи і приміщення туалету; - договір оренди №8027 від 23.12.2014 року, який застосовувався з 01.01.2014 року до 31.12.2014 року з відповідним актом прийому-передачі приміщень площею 199,80 кв.м (а.с.60-63, 132-135); - договір оренди №1 від 12.05.2015 року, який застосовувався з 01.01.2015 року до 31.12.2015 року з відповідним актом прийому-передачі приміщень площею 199,80 кв.м (а.с.64-68, 137-141). Відмінності, які маються в наявних у позивача та відповідача екземплярах до предмету спору прямого відношення не мають, однак суд для юридичної визначеності використовує надані та належним чином завірені представником відповідача екземпляри з відповідними датами та номерами. Згідно довідки №01-16/882 від 05.12.2016 року (а.с.69), номер якої був уточнений довідкою №01-16/967 від 29.12.2016 (а.с.161), виданої відділом освіти Первомайської РДА Харківської області за період з 2009 до 2015 року прибирання орендованого Первомайським міськрайонним ВДВС ГТУЮ ХО туалету технічним працівником відділу освіти не здійснювалося. Виходячи з даних довідки №01-16/882 від 05.12.2016 року, виданої відділом освіти Первомайської РДА Харківської області, на підставі договору оренди №2/49 від 18.12.2009 року, який використовувався до 01.01.2013 року та у зміненому вигляді (плюс одне приміщення, загальна площа збільшилася до 139,25 кв.м) до 01.09.2013 року як базовий документ між сторонами, до орендованих приміщень відповідача відносилося 1/2 приміщення туалету площею 2,20 кв.м (а.с.162). Таким чином, не зважаючи на доводи представника відповідача встановлено, що туалет відносився до орендованих відповідачем приміщень ще з 20.08.2009 року спочатку частково, а з 01.09.2013 року до моменту звільнення позивача у повному обсязі з допоміжними до нього приміщеннями (а.с.11,72). Також суд на підставі показів свідків та враховуючи вимоги санітарно-гігієнічного прибирання туалету вважає встановленим факт того, що позивач [PERSON] використовувалася у своїй службовій діяльності дезінфікуючі засоби, оскільки в іншому випадку презюмується факт того, що Первомайський міськрайонний ВДВС ГТУЮ ХО знаходився у антісанітарному стані щодо приміщення туалету, який знаходився в оренді вказаної установи з відповідними правовими наслідками. Відповідно до п.120 наказу Міністерства праці та соціальної політики України №336 від 29.12.2004 року «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» встановлено, що до завдань та обов'язків прибиральника службових приміщень належить прибирання службових приміщення адміністративних будівель, коридорів, сходів, санвузлів, туалетів, квартири. При цьому прибиральник службових приміщень витирає пил, підмітає і миє вручну або за допомогою машин і пристроїв стіни, підлогу, стелю, віконні рами і скло, дверні блоки, меблі та килимові вироби. Чистить і дезінфікує раковини та інше санітарно-технічне устаткування. Очищає урни від паперу і промиває їх дезінфікуючими розчинами. Збирає сміття і відносить його до встановленого місця. Додержується правил санітарії і гігієни в приміщеннях, де прибирає. Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004 року за №105 «Міжгалузеві норми чисельності робітників, що обслуговують громадські будівлі (будівлі управлінь, конструкторські і проектні організації)» до складу роботи прибиральника службових приміщень відносяться прибирання службових приміщень адміністративних будівель, сходів, витирання пилу, підмітання вручну та миття вручну або за допомогою машин і пристроїв стін, підлоги, стелі, віконних рам і скла, дверних блоків, меблів та килимових виробів, чищення і дезінфікування раковин та іншого санітарно-технічного устаткування, очищення урн від паперу і промивання їх дезінфікуючими розчинами, збирання сміття та винесення його до встановленого місця, додержання правил санітарії і гігієни в приміщеннях, що прибираються. Виходячи зі складу роботи для прибиральників службових приміщень на підставі додатку 2 наказу Міністерства праці України №77 від 02.10.1996 року, затвердженого в Міністерстві юстиції України 11.10.1996 року за №593/1618 «Про умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів», який кореспондується з п.п.п.г) п.п.3) п.3 постанови Кабінету Міністрів України №1298 від 30.08.2002 року «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» повинна бути встановлена щомісячна доплата за прибирання туалетів та використання дезінфікуючих засобів у розмірі 10% від посадового окладу. Позивачу по справі така надбавка встановлена не була, що порушує його трудові права, а тому суд вважає за необхідне позов [PERSON] щодо стягнення не нарахованої та не сплаченої частини заробітної плати з боку відповідача за період з 20.08.2009 року до 02.06.2015 року задовольнити у повному обсязі, виходячи з 10% щомісячної (в місяці, коли позивачу нараховувалася заробітна плата) надбавки до заробітної плати, нарахованої відповідно до довідки відповідача від 28.09.2016 року за №156/06.01.-73 (а.с.10) у розмірі 6636,01 грн., тобто відповідно до уточнених позовних вимог [PERSON] На підставі ст.98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. На підставі статей 1, 2, 13, 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетни доходів (ч.1 ст.13 в редакції до її зміни на підставі рішення Конституційного суду України №10-рп от 22.05.2008 року). Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Щодо визначення середнього заробітку за час затримки у розрахунку з позивачем, то тут суд не погоджується з розрахунком позивача, оскільки він був проведений на підставі довідки про заробітну плату за 8 днів травня 2015 року, коли позивач працювала (а.с.9), оскілки діюче законодавство передбачає для обчислення середньоденної заробітної плати використовувати розрахункові величини за два повністю відпрацьованих перед звільненням місяця. Згідно з п.2 розділу ІІ постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Таким чином, у відношенні позивача [PERSON] для обчислення середнього заробітку повинні бути взяті два повні календарні місяці перед звільнення, тобто лютий та березень 2015 року, в яких позивач отримала заробітну плату у розмірі 1218,00 грн. Таким чином, середньоденний її заробіток складе 59,42 грн. = 2436 (1218 *2) : 41 робочий день за лютий та березень 2015 року (20 робочих днів у лютому та 21 робочий день у березні). Звідси, розрахунок заборгованості із невиплаченого середнього заробітку складе не вказані позивачем 26861,02 грн., а 23589,74 грн. як добуток 397 робочих днів за період з 03.06.2015 року до 31.01.2017 року (враховуючи перенесення святкових днів на робочі у вказаний період) на вищевказаний середньоденний заробіток у розмірі 59,42 грн. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку суд виходив з того, що відповідач законні вимоги позивача фактично проігнорував, що підтверджує той факт, що з боку відповідача не було жодної реакції на лист позивача, направлений відповідачу 01.12.2015 року та отриманий відповідачем 04.12.2015 року (а.с.6-8)(навіть відповідно до вимог ЗУ «Про звернення громадян»), а тому стягненню підлягає середній заробіток, який нараховується на усю заробітну плату, яку повинна була отримати позивач відповідно до вимог діючого законодавства. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.367 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення суду в межах суми недоплаченої заробітної плати за перший перед звільненням повний відпрацьований позивачем місяць (березень 2015 року) у сумі не нарахованої заробітної плати у розмірі 121,80 грн. (10% від 1218,00 грн.). Також суд відповідно до вимог ч.2 ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір, від сплати якого у суді першої інстанції була звільнена позивач. Окремо суд зупиняється на питанні строків звернення позивача до суду, враховуючи, що позивач не подавала заяву про поновлення таких строків, а відповідач не заявляв клопотання про застосування строків давності в даному спорі. Так, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для розуміння позиції щодо тримісячного строку звернення до суду слід застосувати положення рішення Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року, відповідно до якого у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, позивач не обмежена будь-якими строками звернення до суду із заявленими нею позовними вимогами. Вирішуючи питання витрат на правову допомогу, суд зазначає, що надана представником позивача квитанція без номеру від 21.11.2016 року не є належним доказом оформлення угоди між позивачем та її представником. Згідно з п.47 та п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу компенсуються стороною відповідача у випадку надання належних доказів, що такі витрати стороні по справі (позивачу) надавалися. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач, окрім квитанції (а.с. 70), яка не відповідає нормам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (не містить номер за порядком та даних про організаційно-правову форму здійснення діяльності (на даний час адвокатське об`єднання «Харківська обласна колегія адвокатів» взагалі як адвокатське об`єднання в розумінні ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» 2013 року не існує, оскільки не пройшло перереєстрацію) та розрахунку вартості витрат на правову допомогу, яка не містить підпису позивача (а.с.163), інших доказів надання такої допомоги суду не надав. В той же час виходячи з принципу безпосередності дослідження судом доказів, враховуючи відсутність зауважень з боку представника відповідача з цього приводу, судом було встановлено, що позивач сплатив своєму представнику за ведення справи у суді 500,00 грн., що є достатньою підставою для стягнення вказаних коштів з відповідача відповідно до ст.84 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial