Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

18 липня 2018 позивачка [PERSON] звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу неповнолітній дитині на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька. Свій позов [PERSON] мотивує наступним. Вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 червня 2012р. по 11 вересня 2017 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11.09.2017р. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. За рішенням суду, місце проживання сина, після розлучення, визначено разом з позивачем. В даний час дитина проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини фактично не цікавиться. Більш того відповідач безпідставно чинить позивачці перешкоди у здійсненні нею заходів спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, розширення світогляду. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення, зважаючи на те, що я маю відповідну фінансову можливість. Дитина перебуває на диспансерному обліку та потребує систематичного оздоровлення. Позивачка просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], в її супроводі за межі території України без згоди батька до країн Шенгенської зони, а також до Болгарії, Туреччини, Єгипту, Грузії, Чорногорії протягом трьох років з дня набрання рішенням законної сили. 12 жовтня 2018 року представник позивачки [PERSON] подала до суду уточнення позовних вимог. Просить надати дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд за межі державного кордону України [PERSON], в супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] до Єгипту, протягом чотирьох місяців з дня набуття рішенням чинності. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Представник позивачки надала заяву, в якій просить слухати справу без їх участі, на уточнених позовних вимогах наполягають, проти заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи його сповіщено належним чином, про поважність причини неявки суду не повідомив. Правом на надання відзиву із запереченнями на позов, передбаченим ст. 191 ЦПК України не скористався, заяву про відкладення розгляду справи не надав. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивачки, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України при винесенні заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Судом встановлено, що [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 червня 2012 року по 11 вересня 2017 року, що підтверджується актовим записом про шлюб № 94, складеним 09 червня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.7). Шлюб розірвано на підставі рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11.09.2017р. ЄУН 229/2883/17 (а.с.10). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджено актовим записом про народження №480 від 25 жовтня 2012 року, зробленим у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.8). За рішенням Дружківського міського суду від 11.09.2017 року, місце проживання сина, після розлучення, визначено разом з позивачкою [PERSON] (а.с.10 зв.б.). Згідно довідки про склад сім'ї , виданої КП «Комсервіс» за № 1776 від 27.06.2018р., дитина проживає за адресою: [ADDRESS] разом із матір'ю (а.с.14). [PERSON] перебуває на диспансерному обліку (ОРВІ, обстр. бронхіт) та потребує систематичного оздоровлення, про що свідчать довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Дружківської міської ради № 908 від 25.06.2018р. та випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 26.06.2018р. (а.с.11-12) Позивачка [PERSON] матеріально забезпечує дитину та піклується про стан її здоров'я (а.с.9) Відповідач [PERSON] у житті [PERSON] участі не приймає, в добровільному порядку допомогу на утримання неповнолітнього сина не надає, що встановлено рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року про стягнення з нього аліментів на дитину (а.с.47-48). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі зібраних доказів суд установив, що дитина постійно проживає разом з матір'ю, відповідач проживає окремо, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, забезпечує дитину усім необхідним. Крім того, дитина має захворювання та потребує оздоровлення та мати зі свого боку бажає оздоровити дитину та створити сприятливі умови для її розвитку, подорожувати та вивчати разом іноземні мови. Відповідач не заперечує проти проживання дитини з матір'ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надає. Суд, дослідивши детально всі надані докази по справі, проаналізувавши доводи позивачки та її представника дійшов висновку про задоволення позову за наступних підстав. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Єгипту із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд дійшов, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Outcome: approved