Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

18 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказав, що йому на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів, реєстраційний напис від 16 травня 1988 року №775, належить житловий будинок [ADDRESS] . Окрім нього в будинку зареєстровані: його дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , зять - [PERSON] . Відповідач з 2012 року не проживає за вказаною адресою, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує, в зв`язку з цим позивач змушений нести додаткові витрати. Позивач є пенсіонером, знаходиться в скрутному матеріальному становищі. Йому відомо, що відповідач з 2012 року виїхав за межі України. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації в добровільному порядку, він змушений звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився. 25 січня 2021 року на електронну адресу суду направив клопотання про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. неодноразово викликався в судове засідання, в тому числі в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України. Відзив відповідачами не подано. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів від 16 лютого 1988 року № 46, реєстраційний напис від 16 травня 1988 року №775 (а.с. 3). На підставі рішення виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 29 травня 2008 року №81 [PERSON] надано дозвіл на будівництво підсобних споруд (а.с. 9). Факт належності житлового будинку [PERSON] також підтверджується технічним паспортом на житловий будинок де саме позивач вказаний його власником (а.с. 4-7). Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивача. 22 серпня 2006 року виконавчим комітетом Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області за №107 винесено рішення про змінену нумерації житлових будинків, в тому числі по [ADDRESS] з №11 на №13 (а.с. 8). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мішково-Погорівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 10 серпня 2020 року №1392, у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають: позивач, дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , зять - [PERSON] (а.с. 10). Згідно з актом про непроживання [PERSON] не проживає у спірному житловому будинку [ADDRESS] з 2012 року (а.с. 11). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім`ї власника, водночас відповідачем у справі є [PERSON] , який є зятем позивача. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статттями 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved