Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

17 вересня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, згідно з ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2018 року про направлення справи до розгляду за підсудністю. У відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), 17 вересня 2018 року визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Позивач просив суд, з врахуванням заяви, датованої 01 листопада 2018 року, стягнути з відповідача відшкодування шкоди у розмірі 18 366, 17 грн, з яких матеріальні збитки - 3 366, 17 грн, моральна шкода оцінюється ним у розмірі 15 000 грн /а. с. 1-4, 58/. Ухвалою від 21 вересня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження /а. с. 23-24/. Засобами поштового зв'язку 04 жовтня 2018 року до суду надійшло письмове клопотання позивача про залучення третьою особою у справі Міністерство юстиції України, посилаючись на забезпечення останнім координації виконання судових рішень та повноваження на звернення з позовом про відшкодування збитків завданих Державному бюджету України, внаслідок виплат відшкодування за рішенням суду, та призначення відеоконференції з Львівським апеляційним судом. Ухвалою суду від 31 жовтня 2018 року вказане клопотання позивача у частині залучення Міністерства юстиції України як третьої особи у справі залишено без задоволення, та призначено справу до розгляду у дистанційному режимі з Львівським апеляційним судом /а. с. 46-47/. 05 листопада на електронну пошту суду, а 13 листопада - засобами поштового зв'язку, від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог у частині відшкодування матеріальної шкоди - у розмірі 18 366,17 грн, яка прийнята судом до розгляду разом з первісно поданою позовною заявою /а. с. 58, 59-62/. У направленій до суду доповіді від 05 січня 2019 року, що надійшла до суду поштою 14 січня, позивач додатково обґрунтував свої позовні вимоги, зокрема щодо відшкодування моральної шкоди. Позивач та представник відповідача у судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про нього належним чином, заяви по суті та з приводу процесуальних питань від відповідача не надходили. Позивач у заяві, що надійшла 14 січня до суду засобами поштового зв'язку, просив справу розглянути за його відсутності. Суд, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. З письмових доказів, поданих позивачем до суду разом з позовною заявою, встановлено, що рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 2303/3дп/15-18 від 18 липня 2018 року «Про притягнення судді Галицького районного суду міста Львова [PERSON] до дисциплінарної відповідальності» притягнуто суддю [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця /а. с. 7-9/. Вбачається із змісту вказаного рішення палати органу суддівського врядування, встановлено, що внаслідок прояву недбалості судді [PERSON] при відправленні правосуддя, [PERSON] було незаконно відмовлено у доступі до правосуддя, що виразилося у відмові у розгляді його скарги по суті. Такі дії судді [PERSON], відповідно до висновку Третьої Дисциплінарної охоплюються складом дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме - допущена внаслідок недбалості незаконна відмова в доступі до правосуддя. У зв'язку із наведеними обставинами позивач звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з даним позовом з вимогами, у тому числі, до Галицького районного суду м. Львова в особі судді [PERSON] Ухвалою судді від 20 серпня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за позовом у частині вимог до Галицького районного суду м. Львова в особі судді [PERSON], на підставі того, що суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, а також суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Такий висновок відповідає положенням статей 56, 126, 129 Конституції України, а також роз'ясненням, викладеним у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів», вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року /а. с. 17/. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, як закріплено у статті 55 Конституції України. Стаття 56 Основного Закону України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. У відповідності до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 440цс16. За частиною шостою ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із вимогами статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Пунктами 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. (Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач, посилаючись на причинний зв'язок встановленого протиправного рішення і завдання йому рішенням та діями судді як представника держави моральної шкоди, вказав, що моральна шкода виразилася у переживанні, хвилюванні, погіршенні стану здоров'я від стресів, порушення режиму сну, що негативно вплинуло на звичайний ритм його життя, втрати можливостей. Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Європейським судом з прав людини визнано презумпцію моральної шкоди, що полягає у тому, що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду). Тому суд вважає, що дійсно позивач зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Разом з тим, такі докази мають значення для визначення розміру відшкодування моральної шкоди. Судом враховано, що незаконність судового рішення, ухваленого суддею [PERSON] встановлено ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у справі № 461/7704/16-к (провадження 11-сс/783/770/16) від 05 грудня 2016 року, якою скасовано ухвалу слідчого судді від 29 листопада 2016 року, а процесуальних дій судді - рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 2303/3дп/15-18 від 18 липня 2018 року «Про притягнення судді Галицького районного суду міста Львова [PERSON] до дисциплінарної відповідальності». Наявність майнових збитків позивач обґрунтовує тим, що приїздив до міста Києва, а саме до Вищої ради правосуддя, у зв'язку із чим поніс фінансові витрати: проїзд, доказами чого є квитки на поїзд, та фізіологічні потреби, доказів чого надати він не в змозі, оскільки платіжних документів йому не було надано, а у сукупності на суму у розмірі 3 366, 17 грн. Дослідженням наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що засідання Вищої ради правосуддя з розгляду дисциплінарного провадження за скаргою [PERSON] на дії судді [PERSON] відбулося 18 серпня 2018 року, за результатами якого і було постановлено рішення про притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності. Позивачем надано суду оригінали квитків на поїзди ПАТ «Укрзалізниця» 17 липня 2018 року сполученням Львів-Київ та на поїзд 18 липня у зворотному напрямку, вартістю 476, 79 грн кожний, тобто на загальну вартість 953, 58 грн /а. с. 14, 15/. Також у матеріалах справи містяться оригінали квитків на поїзди ПАТ «Укрзалізниця» сполученням Ходорів-Київ на 24 жовтня 2018 року та Київ-Львів - 25 жовтня /а. с. 59, 60/. Разом з тим, не вбачається зв'язку між перебуванням позивача 24-25 жовтня 2018 року у м. Києві саме з розглядом справи Вищою радою правосуддя за його скаргою щодо дій судді [PERSON], за відсутності якого законні підстави для стягнення відшкодування майнових збитків з даного приводу також відсутні. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шоста статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України. У постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. З урахуванням висновку, який викладений у постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Тобто Казначейство реалізує всі процесуальні права відповідача. Враховуючи, що доказів понесення інших фінансових витрат, окрім тих, що містяться у матеріалах справи, суду не надано, вимога позову щодо відшкодування майнових збитків судом задовольняється лише на суму у розмірі, підтвердженому квитками на поїзди ПАТ «Укрзалізниця» 17 липня 2018 року сполученням Львів-Київ та на поїзд 18 липня у зворотному напрямку, вартістю 476, 79 грн кожний, тобто на загальну вартість 953, 58 грн з Державного бюджету на користь позивача. Суд приймає до уваги зазначену практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну та, враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та, дотримуючись вимог чинного законодавства, визначає розмір стягнення суми відшкодування моральної шкоди у 3 000 грн з Державного бюджету на користь позивача. У відповідності до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно з пункту 3 вказаного Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Пунктом 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відтак, оскільки рішення судів про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди необхідно здійснити за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку України. Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За частиною 6 вказаної статті Кодексу, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial