Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

17 вересня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просила поділити житловий будинок, що розташований за адресою м. Вознесенськ вул. Косіора № 61 між співвласниками в натурі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що їй належить на підставі свідоцтва про право на спадщину 1/2 частина житлового будинку №61 по вул.Косіора в м.Вознесенську з відповідними надвірними будівлями та спорудами. Відповідачу належить інша 1/2 частка вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Посилаючись на викладене позивач просила поділити спільне майно - житловий будинок між співвласниками в натурі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] змінили предмет позову та просили стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки житлового будинку у розмірі 96960 грн. та припинити право власності позивача на 1/2 частку житлового будинку № 61 по вул. Косіора в м. Вознесенську. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач пояснила, що згідно висновку будівельно-технічної експертизи поділ житлового будинку між співвласниками не можливий, спільне проживання через неприязненні відносини між ними також неможливе, тому на підставі ст.364 ЦК України вона має право на одержання грошової компенсації вартості своєї частки та не заперечує про припинення права власності на частку у спільному майні. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснили, що відповідач не має можливості сплатити компенсацію вартості частки позивачу. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої вознесенської державної нотаріальної контори 31.03.2014 року, належить 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою Миколаївська область місто Вознесенськ, вулиця Косіора № 61. Відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої вознесенської державної нотаріальної контори 03.12.2013 року, належить 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою Миколаївська область місто Вознесенськ, вулиця Косіора № 61. Звертаючись з позовом до суду позивач мав на меті позбутися належної йому частки в будинку шляхом зобов'язання іншого співвласника виплати йому грошову компенсацію за його частку в будинку, що становить 96960 грн. та визнання права власності на весь будинок за відповідачем. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. \~\~\~ Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі 6-2925, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні. Вказаний житловий будинок складається з двох житловий кімнат, має загальну площу 45,20 кв.м., виділ належної [PERSON] частки будинку в натурі технічно неможливий. Ринкова вартість житлового будинку на час проведення оцінки становить 193920 грн. Вказані обставини підтверджуються висновком № 1338-1341 судової будівельно-технічної експертизи. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач разом зі членами своєї сім'ї проживають у літній кухні, що за своїм призначенням відноситься до господарської будівлі житлового будинку № 61 по вул. Косіора в м. Вознесенську, є пенсіонеркою, разом з нею мешкає чоловік, який також є пенсіонером. Додаткових доходів відповідач та члени її сім'ї не отримують. Позивач в свою чергу не довела існування правових підстав для стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації. Тоді як вони мають суттєве значення, оскільки\~\~правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ст..88 ЦПК України судові витрати позивачу, у випадку відмови в задоволенні позовних вимог, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed