Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

19 лютого 2015 року позивач звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків та надання дозволу на виготовлення паспорту для виїзду неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, на обґрунтування якого зазначила, що між [PERSON] та [PERSON] 28 липня 2000 року був укладений шлюб, про що складено запис акту про укладання шлюбу за № 621 відділу РАГСу Адміністрації міста Сочі Краснодарського краю Російської Федерації. За час знаходження у шлюбі вони мають двох малолітніх дітей, сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. З липня 2011 року вони з відповідачем не підтримують подружніх стосунків та проживають окремо. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2013 року шлюб було розірвано. Діти проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні, вона здійснює догляд за ними, та турбується про їхній фізичний, духовний розвиток та лікування. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, їхнім розвитком не цікавиться. З метою оздоровлення та гармонійного розвитку дітей, позивач намір виїжджати з ними за кордон. Кошти на відпочинок дітей надає позивач. Однак, попри реальну можливість організації закордонного відпочинку дітей, відповідач безпідставно не надає постійного дозволу на виїзд дітей за кордон, чим перешкоджає їх гармонійному розвитку та фізичному вихованню. У зв'язку з чим, позивач, після уточнення позовних вимог, просила суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків та надати дозвіл на виготовлення паспорту для виїзду неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, надавши до суду заяву, в якій вимоги уточненого позову підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити, просила розгляд справи провести у відсутності позивача. Відповідач у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій він позовну заяву визнав, не заперечував проти задоволення поданої заяви. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних відносин сторін, зі згоди позивача, відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 28 липня 2000 року був укладений шлюб, про що складено запис акту про укладання шлюбу за № 621 відділу РАГСу Адміністрації міста Сочі Краснодарського краю Російської Федерації. За час знаходження у шлюбі вони мають двох малолітніх дітей, сина [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження [NUMBER] видане повторно 18.06.2009 року Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції), та сина [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження [NUMBER] видане повторно 16.08.2011 року Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції). З липня 2011 року сторони не підтримують подружніх стосунків та проживають окремо. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2013 року шлюб було розірвано. Діти проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні, вона здійснює догляд за ними, та турбується про їхній фізичний, духовний розвиток та лікування. З метою оздоровлення та гармонійного розвитку дітей, позивач має намір виїжджати з ними за кордон. Кошти на відпочинок дітей надає позивачка. Однак, попри реальну можливість організації закордонного відпочинку дітей, відповідач безпідставно не надає постійного дозволу на виїзд дітей за кордон, чим перешкоджає їх гармонійному розвитку та фізичному вихованню. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Конвенцією про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.1991 року ,зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, забезпечення можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: зокрема, коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Та хоча виїзд за межі України громадян які не досягли 16 річного віку і можливий без дозволу другого з батьків: зокрема, коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску. Однак, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами), нотаріально посвідчене клопотання другого з батьків, чи за його відсутності рішення суду є обов'язковим. Судом встановлено, що необхідність виїзду за кордон дітей, в першу чергу, викликана необхідністю їх оздоровлення. В даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи дозволяють задовольнити позов у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved