Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 18 жовтня 2016 року до суду надійшла заява\~ [PERSON] про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи її батька [PERSON]П, в якій заявниця зазначила, що [PERSON], [INFO], помер 30 червня 2016 року у с. Фащівка Перевальського району Луганської області та був похований у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Їй було видано лікарське свідоцтво про смерть [PERSON], при цьому у зв*язку з тим, що вищевказаний документ виданий закладом охорони здоров*я на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійсним та не створює юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті відділом Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області їй відмовлено, тому підтвердити смерть свого батька у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просила встановити факт смерті особи в певний час. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з*явилась, надала заяву в якій просила задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі за її відсутності (а.с. 16). \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ З*ясувавши позицію заявника, дослідивши\~ обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров*я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. \~Заявниця [PERSON] (а.с. 3-4) народилася 16 квітня 1956 року, згідно свідоцтва про народження серії ГД № 259178 (а.с. 7) батьком її є [PERSON], матір*ю [PERSON]. Згідно копії сторінки паспорту заявниця [PERSON] зареєстрована\~ за адресою: [INFO] (а.с. 4); згідно копії довідки № [NUMBER] від 12 жовтня 2016 року (а.с. 6), зареєстрована як особа, переміщена з тимчасово окупованої території або району проведення АТО за адресою: м. Костянтинівка Донецької області по вул. Ціолковського, 38/39. Заявниця змінила дошлюбне прізвище «Юрченко» на «Бєляніна» у звязку з реєстрацією шлюбу з [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу (а.с.8). Батько заявниці [PERSON] (а.с. 9), [INFO],який значився зареєстрованим за адресою: [INFO] (а.с.9 зворот), помер 30 червня 2016 року за місцем проживання - у с. Фащівка Перевальського району Луганської області.\~ Лікарське свідоцтво про смерть № 24 від 30 червня 2016 року із довідкою про причину смерті, що зазначена як «дифузний кардіосклероз» (а.с. 10), видане закладом охорони здоров*я на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, є недійсним та не створює юридичних наслідків, про що заявниці розяснено Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецької області. Судом оглянуто\~надані заявницею на підтвердження своїх вимог фотознімки з місця поховання [PERSON] (а.с. 12). Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області,за вих. № 2252/03.2-38 від 13 жовтня 2016 року (а.с. 11) за наявними у заявниці документами було відмовлено\~ у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON], оскільки пред*явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством, виданий медичним закладом на тимчасово непідконтрольний території України після 01 грудня 2014 року.\~ Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and\~ Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. \~ В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.\~ \~ Відповідено до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. \~Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав\~ для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], [INFO], що мало місце 30 червня 2016 року у с. Фащівка Перевальського району Луганської області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо, у проведенні державної реєстрації факту смерті за наявними у заявниці документами Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, відмовлено\~ (а.с. 11). Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву та встановити факт смерті [PERSON], [INFO], який проживав за адресою:\~ [INFO] Україна, вул. Сумська, 15/2, - 30 червня 2016 року у с. Фащівка Перевальського району Луганської області Україна, вул. Сумська, 15-2. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved