Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

18 листопада 2019 року до суду надійшла позовна заява ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки, простроченої орендної плати за договором оренди устаткування та штрафу за несвоєчасне повернення предмету оренди. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що 05.09.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди устаткування №5/1, за яким позивач надав відповідачу в оренду устаткування, а саме: будівельні ліса у кількості згідно додатку №1 до Договору строком на 7 діб. Позивач свої зобов`язання виконав належним чином та отримав оплату 560 грн. за користування устаткуванням по 12.09.2018 року включно. Після 12.09.2018 року відповідач продовжив користуватися орендованим устаткуванням, однак не сплачує орендну плату. 17 квітня 2019 року позивач направив відповідачу Повідомлення від 10.04.2019 року, в якому зазначив про припинення договору оренди та відмову від подальшого перебування предмету оренди у відповідача, в тому числі на умовах автоматичної пролонгації, яке було повернуто позивачу у зв`язку із закінченням терміну встановленого строку зберігання. Повідомлення про неможливість вручення було оформлено 18.05.2019 року, відтак семиденний строк повернення устаткування за договором, встановлений позивачем у повідомленні, сплив з 25.05.2019 року. Оскільки після закінчення строку оренди обладнання повернуто не було, з 25.05.2019 року відповідачу нараховувалась неустойка. Окрім того, відповідач не виконав свого обов`язку по погашенню суми простроченої орендної плати за договором та не сплатив передбаченого п.6.1.5 Договору штрафу за неповернення устаткування. В зв`язку із чим, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь: неустойку за період з 25.05.2019 року по 07.11.2019 року за прострочення повернення устаткування після припинення Договору в розмірі 26560 грн., несплачену орендну плату за період 12.09.2018 року по 10.04.2019 року в розмірі 16800 грн., штраф за несвоєчасне повернення устаткування 24000 грн. та судові витрати зі сплати судового збору та правової допомоги. Ухвалою суду від 02.12.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 02.12.2019 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, та з урахуванням положень ст.280\~ЦПК України.\~ Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 05.09.2018 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди устаткування № 5/1, за яким позивач надав відповідачу в оренду устаткування, а саме: будівельні ліса у кількості згідно додатку №1 до Договору строком на 7 діб (по 12.09.2018 року включно) з початковою вартістю, сплаченою орендарем в розмірі 560 грн. (арк.с.20). 05 вересня 2018 року, в день укладення договору ФОП [PERSON] передав та [PERSON] отримав устаткування вартістю 12000 грн., що підтверджується актом прийому-передачі (а.с.11). Після спливу договору оренди відповідач продовжив користуватися отриманим майном, доказів його повернення позивачу матеріали справи не містять. 17 квітня 2019 року ФОП [PERSON] рекомендованим поштовим відправленням надіслано [PERSON] повідомлення від 10.04.2019 року про припинення з 10.04.2019 року Договору оренди устаткування №5/1 від 05.09.2018 року, укладеного сторонами, висловлено прохання в 7 денний строк повернути устаткування та сплатити орендну плату з 12.09.2018 року по 10.04.2019 року в розмірі 16800 грн., проте дане повідомлення було повернуто з пошти у зв`язку із закінченням терміну встановленого строку зберігання (а.с.12-15). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач [PERSON] є фізичною-особою підприємцем, основним видом діяльності якої є надання в оренду будівельних машин і устаткування Код КВЕД 77.32 (а.с. 27-29). В той же час, станом на дату розгляду даної цивільної справи докази виконання відповідачем повідомлення-вимоги позивача, внесення орендної плати чи повернення устаткування відсутні. За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. У відповідності до ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч.1 ст.764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Згідно ст.782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд, у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Відповідно до положень ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Приписами ч. 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, відповідно до ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно п. 2.1. Договору, ціна користування предметом оренди складає 80 грн./доба. Відповідно до п.3.1. Договору, термін оренди починається з дня отримання Устаткування орендарем і закінчується днем повернення орендованого устаткування на склад Орендодавця згідно з актами приймання-передачі. Відповідно до п.3.2. Договору, якщо повернення орендованого майна здійснюється вранці, воно повинно бути повністю виконано до 10:30, якщо в вечері до 17:00, інакше термін оренди продовжується на добу. У випадку несвоєчасного повернення орендованого майна термін оренди автоматично пролонгується. Згідно, згідно п.6.1.1. Договору, за несвоєчасну передачу Устаткування після закінчення терміну оренди Орендар сплачує Орендодавцю неустойку в розмірі подвійної орендної плати, зазначеної у п.2.1. Договору за весь час прострочення передачі Устаткування. Окрім того п.6.1.5. Договору, у разі несвоєчасного повернення, неповернення, пошкодження, знищення устаткування, чи його окремих частин та відмови добровільного негайного відшкодування завданих Орендодавцю збитків, Орендар сплачує штраф у подвійному розмірі вартості Устаткування, зазначеної в п.1.2. договору. Всупереч наведеним положенням Закону та умов Договору, відповідач з 12.09.2018 року по 10.04.2019 року продовжував користуватися орендованим устаткуванням без сплати орендної плати, відтак суд приходить до висновку, що нарахування заборгованості з оплати орендної плати є цілком обґрунтованим. Однак суд звертає увагу позивача на помилковість розрахунку позивачем обсягу боргу з орендної плати, зокрема помилкового врахування позивачем дня 12.09.2018 року, в загальний обсяг днів тривалості несплаченої оренди, оскільки зазначений обсяг має розраховуватися починаючи з наступного дня 13.09.2018 року, так як, відповідно до умов договору та пояснень викладених позивачем у позові, при укладенні договору було сплачено його початкову вартість за користування устаткуванням по 12.09.2018 включно, відтак, зокрема підлягають частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення орендної плати за період з 13.09.2018 року по 10.04.2019 року (209 днів) Х 80 грн./доба = 16720 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Також, суд вважає встановленим факт порушення відповідачем умов договору, який не повернув вищезазначене устаткування протягом семи днів з моменту закінчення терміну оренди, однак, що стосується вимог позову про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за час користування майном за час прострочення згідно ст.785 ЦК України та п.6.1.1. Договору та вимог про стягнення штрафу у розмірі подвійної вартості предмету оренди, згідно п.6.1.5. Договору, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України, заявлені до стягнення неустойка та штраф (є різновидом неустойки як юридичної відповідальності) є одним видом цивільно-правової відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення неповернення устаткування, переданого за Договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Оскільки встановлено, що відповідач допустив порушення умов укладеного Договору, позивач обґрунтовано нарахував відповідачу неустойку за кожний день прострочення в подвійному розмірі плати за користування річчю за період з 25.05.2019 року по 07.11.2019 року у розмірі (166 х 80) х 2 = 26560 грн., які підлягають стягненню з відповідача, з відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що відповідно до взятих на себе відповідачем зобов`язань за договором оренди устаткування, вбачаються порушення останнім умов договору, що призвело до виникнення заборгованості з орендної плати та неустойки, у зв`язку з чим, наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості та неустойки за договором оренди, відтак позов підлягає частковому задоволенню, зі стягненням з відповідача суми заборгованості у розмірі 43280 грн., з яких: 16720 грн. заборгованість з несплаченої орендної плати за період з 13.09.2018 року по 10.04.2019 року, 26500 грн. неустойка за прострочення повернення устаткування за період з 25.05.2019 року по 07.11.2019 року. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Під час розгляду справи, позивачем, окрім орієнтовного розрахунку витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн., суду не було надано жодних належних та достовірних доказів, в розумінні ст.ст.77,79 ЦПК України, понесення ним витрат на правову допомогу (договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, опис робіт, акти прийому-передач наданих послуг, тощо), що унеможливлює встановити, що зазначені витрати дійсно були понесені позивачем та саме у зв`язку з наданням правової допомоги за даною цивільною справою. Таким чином, суд приходить до висновку, про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування судових витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial