Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

18.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури та просить стягнути майнову (матеріальну) шкоду та зобов'язати Державне казначейство України списати у безспірному порядку на його користь кошти. Свої позовні вимоги обґрунтував наступним. Позивачу на праві власності належить автомобіль [NUMBER]. У зв'язку із кримінальним провадженням, на підставі ухвали судді Печерського районного суду м. Києва проведено обшук в зазначеному автомобілі, в ході якого було вилучено технічній паспорт на автомобіль. Позивач звернувся до Прокуратури Київської області з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна. В задоволення клопотання позивачу було відмовлено, у зв'язку з тим, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду накладено арешт шляхом заборони у користуванні та розпорядженні будь-якою особою автомобілем [NUMBER]. Позивачем було подано апеляційну скаргу на дану ухвалу, за результатами розгляду якої ухвалу про накладення арешту визнано незаконною та скасовано. Не зважаючи на це, відповідачем було проігноровано ряд клопотань позивача про повернення автомобіля та технічного паспорта на нього. Лише 23 травня 2016 року позивач, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, отримав дозвіл на повернення зазначеного автомобіля із штрафмайданчика. Позивачем було сплачено кошти за послуги евакуатора та за зберігання автомобіля на штрафмайданчику. Таким чином позивачу завдано майнової (матеріальної шкоди) внаслідок незаконного арешту автомобіля. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, додатково зазначивши, що позивач не міг реалізувати свої право на повернення автомобіля без попередньої оплати, виключно на підставі листа Прокуратури Київської області від 23.05.2016 року, так як директор штраф майданчика в своїй діяльності керується п. 12 Постанови КМУ України від 17.12.2008 року № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках», якою передбачено повернення транспортного засобу, що зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, за письмовим зверненням водія, власника за умови оплати ним витрат, пов'язаних із транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу. Представника відповідача Прокуратури Київської області в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, зазначивши наступне. Під час відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутністю хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. При розгляді справ слід встановлювати чи мали місце незаконні дії з боку зазначених органів. Оскільки жодним судовим рішенням, на які посилається позивач, що набрало законної сили, дії чи бездіяльність прокуратури Київської області при вчиненні вказаних дій неправомірними не визнавались, підстави для стягнення матеріальної шкоди з органів прокуратури відсутні. Позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами факту заподіяної йому матеріальної шкоди та наявності причинного зв'язку між рішеннями, діями або бездіяльністю органів прокуратури та шкодою, яку він вважає, що йому заподіяно. Просив відмовити в позові. Державна казначейська служба України в судове засідання свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши сторін, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. Позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить на праві власності автомобіль [NUMBER]. Як вбачається із наданих позивачем суду в якості доказів документів (ухвали слідчого судді від 18.02.2016 року та ін.) Першим слідчим відділом слідчого управління прокуратури Київської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 42016110000000073 від 09.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року за клопотанням старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області Федіна В. від 17.02.2016 року в рамках зазначеного кримінального провадження на автомобіль [NUMBER].», якій належить на праві власності [PERSON], накладений арешт шляхом встановлення заборони в користуванні та розпорядженні майном, як на знаряддя злочину. Листом Прокуратури Київської області від 02.03.2016 року на підставі зазначеної ухвали про накладення арешту автомобіль [PERSON] направлений для збереження, як арештований, директору штрафмайданчику Левченку А. М. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2016 року ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києві від 18.02.2016 року визнано незаконною та скасовано, винесено нову ухвалу, якою відмовлено в накладенні арешту на автомобіль. 21.04.2016 року та 27.04.2016 року позивач двічі звертався до Прокуратури Київської області із письмовими вимогами про повернення тимчасового вилученого майна. На підставі скарги [PERSON] від 06.05.2016 року, 18.05.2016 року слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва винесено ухвалу, якою зобов'язано повернути транспортний засіб «Део Ланос» д.н.з. [NUMBER] та свідоцтво про його реєстрацію [NUMBER] [PERSON], із мотивуванням відсутності у слідчого підстав на утримання транспортного засобу. 23.05.2016 року позивачем отримано від Прокуратури Київської області письмовий дозвіл на повернення автомобіля зі штрафмайданчика, адресований безпосередньо директору штрафмайданчика [PERSON] Із огляду зазначених обставин, суд приходить до висновку, що вказані правовідносини регулюються Законом України «Про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року (далі - Закон № 266/94-ВР), відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 якого, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, в тому числі, внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно та ін. Окрім цього, ч. 2 цієї ж статті вказує, що, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду Згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 2 цього ж Закону право на право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених законом, виникає у випадку, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно та ін. Таким чином, як було зазначено вище, факт незаконного арешту майна [PERSON] у вигляді транспортного засобу, належного йому на праві власності, був встановлений рішенням суду, а саме ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року (а. с. 13). Як вбачається із п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином. 24.05.2016 року позивачем були оплачені витрати за послуги евакуатора в розмірі 750 грн. та 2380 грн. за зберігання на штрафмайданчику автомобіля у період із 02 березня 2016 року по 24 травня 2016 року, що підтверджується доданими до позову квитанціями (а. с. 27). Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР, провадяться за рахунок коштів державного бюджету. Окрім цього, Верховний суд України в своїй правовій позиції від 25.05.2016 року № 6-440цс16 зазначив, що за відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, до вказаних правовідносин не можуть застосовуватися норми статей 1167, 1168 ЦК України, на які посилається представник відповідача в своїх запереченнях. Судом також встановлено. Зберігання автомобіля, як речового доказу - знаряддя злочину, саме такого статусу набув автомобіль, належний [PERSON], в рамках кримінального провадження за № 42016110000000073 від 09.02.2016 - відповідно до клопотання слідчого прокуратури Київської області Федіна В. від 17.02.2016 року, регулюється Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних зі зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19.11.2012 року № 1104 (далі Порядок № 1104) Відповідно до п. 20 вказаного Порядку зберігання речових доказів у вигляді автомобілів здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках Державтоінспекції МВС для зберігання тимчасового затриманих транспортних засобів. Таким чином, автомобіль [PERSON] був переданий слідчим прокуратури Київської області на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.02.2016 р. на штрафмайданчик за адресою: вул. Садова, 20, смт. Гостомель Київської області, діяльність якого регулюється Постановою КМУ від 17.12.2008 року № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» (далі - Порядок № 1102). Відповідно до ст. 123 КПК України витрати, пов'язані із зберіганням і пересиланням речей і документів здійснюються за рахунок Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В зв'язку із відсутністю затвердженого КМУ спеціального порядку відшкодування витрат на зберігання речових доказів за рахунок державного бюджету України, передбаченого ст. 123 КПК України, позивач був змушений з метою повернення належного йому транспортного засобу здійснити оплату витрат, пов'язаних із послугами евакуатора та зберігання транспортного засобу в розмірі 3130 грн., за власний рахунок у відповідності із п. 12 Порядку № 1102. П. 12 Порядку № 1102, в свою чергу, встановлює, що повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред'явлення відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення або протоколу про адміністративне правопорушення у разі їх складання. Іншого порядку повернення транспортного засобу із штрафмайданчику, як вбачається із аналізу діючих норм законодавства, не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. П. 2 ч. 2 цієї ж статті визначено, що під збитками слід розуміти, між іншим, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення порушеного права. Таким чином, суд приходить до висновку, що через незапровадження відповідного правового механізму відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням речових доказів за рахунок коштів Державного бюджету, на позивача був покладений тягар відновлення його порушеного органом державної влади права за рахунок власних коштів, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі викладеного та

Outcome: approved