Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

17 грудня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , визначивши третьою особою - Управління-службу у справах дітей Чечелівської районної у м. Дніпрі ради, із вимогами про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки (а. с. 1-5). В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачка посилається на те, що відповідачка [PERSON] є її донькою, яка є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який їй приходиться онуком. Зазначає, що з початку 2018 року відповідачі кинули свого неповнолітнього сина, залишивши його на неї. Відповідачі зовсім не переймалися подальшою долею свого сина, його здоров`ям та освітою, жодним чином не приймали участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні. Вони не виконують свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, у зв`язку із чим прохає суд позбавити їх батьківських прав відносно їхнього сина та встановити над ним опіку, призначивши її піклувальником. Ухвалою суду від 30 грудня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 00 хвилин 23 лютого 2021 року (а. с. 24), копія якої надіслана учасникам справи 18 січня 2021 року за вихідним № 2579/21-вих/2/204/641/21 (а. с. 25). Позивачка у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити. Пояснення надала аналогічні тексту позову. Не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідачів та ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає та проти їх задоволення не заперечує (а. с. 47). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 46), будь-яких письмових заяв та клопотань суду не надала, причини неявки суду не відомі. Представниця третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в межах наданого висновку органу опіки та піклування адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав (а. с. 48-49). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, приймаючи до уваги покази свідка, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що відповідачі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 березня 2006 року (а. с. 9). Дитина зареєстрована та проживає із позивачкою, яка є його бабусею, у будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання особи № 11404 від 27 серпня 2020 року, яка видана відділом формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 8). Неповнолітній [PERSON] навчається у 9-Б класі КЗО «СЗШ № 101» ДМР, що підтверджується його характеристикою, яка видана КЗО «СЗШ № 101» ДМР 02 листопада 2020 року № 948 (а. с. 10). Батьки не приймають участі у вихованні дитини, її життям, здоров`ям та навчанням не цікавляться, матеріальної участі в утриманні дитини не приймають. Відповідач [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав та внесення змін до актового запису про народження дитини, що підтверджується копією нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прийдаком Ю.М. заяви [PERSON] від 07 грудня 2020 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 2042 (а. с. 11). Вихованням дитини з 2018 року займається позивачка, підтвердженням чого є: характеристика дитини (а. с. 10), довідка КНП «ДЦПМСД № 7» ДМР від 04 листопада 2020 року № 1686 та договір про навчання у закладі фахової передвищої освіти у Фаховому коледжі ракето-космічного машинобудування Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара № 12 від 09 вересня 2020 року (а. с. 13). 17 березня 2021 року органом опіки та піклування адміністрації Чечелівського районну Дніпровської міської ради складено висновок № 7/15-40 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що відповідачі з 2003 року перебувають у шлюбі. Мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина зареєстрована та проживає з бабою, навчається у 9 класі «КЗО СЗШ № 101» ДМР, обслуговується сімейним лікарем ЗП-СЛ АЗПСМ № 5 КНП «ДЦПМСД № 7» ДМР. Згідно з актом обстеження умов проживання від 17 лютого 2021 року, проведеного спеціалістами управління-служби у справах дітей, умови проживання та перебування дитини - належні. Зазначено, що лише зусиллям баби, дитина доглянута, має належні умови для проживання, забезпечена всім необхідним для нормальної життєдіяльності. Мати дитини [PERSON] зареєстрована у буд. [ADDRESS] , але проживає зі співмешканцем у буд. 43-А по цій же вулиці. Батько дитини [PERSON] зареєстрований у буд. [ADDRESS] , однак постійного місця проживання не має. Батьки дитини тривалий час свідомо нехтують виконанням своїх батьківських обов`язків стосовного сина, не піклуються про його фізичний та духовний розвиток, не створюють належних умов для розвитку природних здібностей дитини, не готують до самостійного життя. Поведінка [PERSON] та [PERSON] є винною та вони злісно ухиляються від виховання дитини, у зв`язку з чим орган опіки та піклування адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради вважає доцільним позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 37). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає на одній вулиці із позивачкою та відповідачкою. Вказала, що відповідачку [PERSON] знає останні п`ять років, натомість позивачку знає приблизно 10 років. Відповідачка жодним чином не доглядала дитину, ставилася до нього не відповідально, дитина була постійно голодна, брудна, не відвідувала школу, доки її не забрала до себе бабуся. Зазначила, що відповідачка через своє пияцтво пересварилася із усіма сусідами. Дитину не відвідує, приходить тільки тоді, коли потрібні гроші. Коли дитина почала жити з бабусею, то вона завжди нагодована, чиста та в добрій одежі, регулярно відвідує школу. Бабуся піклується про дитину, її здоров`я та навчання. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Приписами ст. 5 СК України встановлено, що, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Нормою ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до положень, які містяться у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Разом з тим, з аналізу норми, що міститься у пункті 2 частини першої статті 164 СК України вбачається, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 3 вказаної Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень, які містяться у п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У своєму рішенні у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами. Позбавлення батьківських прав, відповідно до вимог ст. 166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За таких обставин, враховуючи, що матеріалами справи у повному обсязі підтверджуються всі факти, викладені у позові, а намагання всіх можливих інстанцій, які відповідають за благонадійність та належні умови проживання та забезпечення неповнолітніх дітей, не дали очікуваного результату через небажання відповідачки виправитись, у зв`язку із чим суд вважає, що такий виключний захід, як позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її неповнолітніх дітей, є єдиним та вірним способом захисту як найкращих інтересів її неповнолітніх дітей. На думку суду, з урахуванням наведених вище норм Закону, встановлено, що позивачкою по справі надано достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною і будуть відповідати якнайкраще інтересам дитини. Матеріали справи містять належні та допустимі докази, в розумінні ст. ст. 12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідачі байдуже ставляться до дітей, на які позивачка посилається, як на підставу задоволення позовних вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їхнього неповнолітнього сина. Отже, встановлено, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, їх поведінка свідчить про наявність кожного окремо і всіх у сукупності факторів, зазначених у Постанові Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 року. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав, доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню. Щодо призначення позивачки піклувальником неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Приписами ст. 59 ЦК України визначено коло осіб, над якими встановлюється піклування. Так, зокрема визначено, що піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦК України, суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Згідно з вимогами ч. ч. 2, 3, 4 ст. 63 ЦК України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун та піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Приписами ст. 243 СК України встановлено, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, на час розгляду справи, органом опіки та піклування подання про призначення позивачки піклувальником неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , не надавалось, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, тому у призначенні позивачки піклувальником неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial