Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

19.11.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що на праві власності їй належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Марківського районного нотаріального округу 13.03.2001 року, зареєстровано в реєстрі за №647 та технічним паспортом. Відповідач [PERSON] , [INFO] є її братом, який зареєстрований в належному їй на праві власності житловому будинку за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї та проживання №375/02-34 від 05.10.2020 року, виданою Кабичівською сільською радою Марківського району Луганської області. З 2009 року відповідач виїхав з села Кабичівка, але з реєстраційного обліку не знявся і до цього часу значиться зареєстрованим в житловому будинку, який належить їй на праві власності. Тобто з 2009 року відповідач у вказаному житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] не мешкає і до сьогодні відповідач у вказаному житловому приміщенні не з`являвся, вказаним житловим приміщенням не користувався, а також з цієї дати він повністю припинив виконувати обов`язки членів сім`ї, передбачені ст.64,156 ЖК України, пов`язані з утриманням, оплатою комунальних послуг. Вказане свідчить, що відповідач добровільно відмовився від права користування і відсутній в ньому понад 10 років без поважних причин, а отже, втратив право користуватися житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Відповідач фактично проживає в [ADDRESS] . Факт відсутності відповідача у вищевказаному будинку з 2009 року підтверджується актом від 06.10.2020 року, складеним депутатом Кабичівської сільської ради сьомого скликання Марківського району Луганської області в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація відповідача у вказаному будинку створює їй труднощі у здійсненні свого права власності, зокрема для оформлення житлової субсидії, при призначенні якої враховується доходи всіх зареєстрованих в будинку осіб, чи його продажу. Таким чином, з огляду на те, що відповідач продовжує бути зареєстрованим у її будинку, але фактично в ньому не проживає понад 10 років, тим самим порушує її права на власний розсуд розпоряджатись належним їй житлом, вона, як власник житлового приміщення, вправі вимагати усунення цих перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням для зняття його в подальшому з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.25). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився , надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов визнав в повному обсязі (а.с.56). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. В судовому засіданні судом було встановлено, що [PERSON] на праві власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Марківського районного нотаріального округу 13.03.2001 року, зареєстровано в реєстрі за №647 (а.с.7) та технічним паспортом, виготовленим Марківським РБТІ станом на 25.03.2001 р.(а.с.8-10). Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Кабичівською сільською радою Марківського району Луганської області №375/02-34 від 05.10.2020 р., до складу сім`ї (зареєстрованих) за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] (голова домогосподарства), [PERSON] , [INFO] (донька), [PERSON] , [INFO] (брат) , який зареєстрований, але фактично не проживає(а.с.12). Відповідно Акту обстеження фактичного проживання осіб, складеного депутатом сьомого скликання Кабичівської сільської ради Марківського району Степашком С.В. від 06.10.2020 року, [PERSON] , [INFO] з 2009 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказані дані підтверджують свідки - [PERSON] , [PERSON] , які також підписали даний Акт (а.с.13). Таким чином, в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачами та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном». Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач [PERSON] є братом позивача [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та проживання №375/02-34 від 05.10.2020 року (а.с.12). Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад 10 років. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з 2009 року не проживає у вищевказаному будинку позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинком, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцій від 02.11.2020 року про сплату судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved