Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

17 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави в сумі 16\~500,00 грн. та проценти за користування коштами в сумі 7461,00 грн., а також судові витрати. Позов обґрунтований тим, що між позивачем та відповідачем існувала домовленість про купівлю-продаж житлового будинку в с. Дунаївка Приазовського району Запорізької області по вул. Фрунзе, б. 86. На момент виникнення домовленості відповідачка повідомила позивача, що для подальшого продажу будинку їй необхідно реалізувати свої спадкові права та отримати правовстановлюючі документи на будинок, а тому необхідно зачекати та внести передплату. 12.03.2015 року позивач особисто передала відповідачу частину грошових коштів як передплату за будинок, в сумі 16\~500 грн., задля підтвердження намірів укласти в майбутньому договір купівлі-продажу. Після внесення передплати позивач фактично почала проживати у будинку, зробила там деякі покращення, і очікувала від відповідача оформлення спадкових прав і подальшого укладення договору купівлі-продажу. Однак відповідач повідомила позивача, що їй треба виселитись з будинку, і що гроші повертати вона не буде. У звязку з цим, позивач вважає, що відповідач отримала грошові кошти без достатньої правової підстави, та просить стягнути з відповідача 16\~500,00 грн. та проценти за користування цими грошовими коштами, нарахованими з облікової ставки Національного банку України за період з 12.03.2015 року по 14.08.2017 року в сумі 7461 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач і її представник [PERSON] позов підтримали з викладених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] в попередньому судовому засіданні 11.09.2017 року позов не визнала, але визнала, що дійсно між нею та позивачкою була домовленість з приводу купівлі-продажу в майбутньому будинку і вона отримала від позивачки часткову суму 16500 грн. за зазначений будинок. Вона дала можливість позивачці проживати в будинку і вона була обізнана, що для оформлення договору ще було необхідно оформити спадкові права. Будинок вона не продала, оскільки позивач не сплатила їй іншу половину суми, яку як усно домовлялись вона повинна була сплатити в період шести місяців. Зараз будинок досі оформлено на померлого діда відповідачки, спадкові права вона не оформила через відсутність коштів. В судовому засіданні 22.09.2017 року представник відповідачки [PERSON] також позов не визнав, і надав суду письмові заперечення, та пояснив, що між позивачкою та відповідачкою був укладений договір про наміри, , про що свідчить зафіксоване у документальному вигляді волевиявлення сторін щодо певних зобовязань у майбутньому, та позиція самої позивачки про намір укласти в майбутньому договір, що є належною правовою підставою для отримання відповідачкою грошових коштів в сумі 16500,00 грн. Оскільки така підстава не була припинена у передбаченому законом порядку, то це виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин. Вимоги про стягнення відсотків також задоволенню не підлягають, оскільки при їх нарахуванні позивачем застосована аналогія закону до інших за змістом відносин позики. Також в судовому засіданні представник зазначив, що кошти в сумі 16500 грн. були отримані [PERSON] в рахунок проживання позивачки в будинку. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшо в висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення суду має бути справедливим. Згідно зі статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час судового розгляду встановлено, що в березні 2015 року між позивачем та відповідачем виникла усна домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку. В рахунок майбутнього укладення договору відповідач отримала від позивачки грошову суму 16500 грн. На даний час відповідач відмовляється продати будинок, оскільки право власності на нього не оформлено, і позивачка не передала їй іншої частини грошей, а позивач бажає повернути сплачені грошові кошти в сумі 16500 грн., оскільки відповідачка не має наміру продавати будинок. Вказані обставини відповідають поясненням позивача та визнані відповідачкою [PERSON] в попередньому судовому засіданні. Згідно з розпискою від 12 березня 2015 року, відповідачка [PERSON] отримала від позивачки [PERSON] грошову суму 16\~500 грн. в якості часткової оплати за будинок. В розписці зазначено, що залишок суми складає 16\~500 грн. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~«Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11\~ЦК України). Вирішуючи питання про юридичну характеристику та правові наслідки спірних правовідносин, суд враховує наступне. Статтею 509 ЦК України регламентовано, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від бор жника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки можуть виникати з правочинів. При цьому, правочин не обовязково породжує договірні відносини або договірні зобовязання. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Водночас, відповідно до частини 4 цієї ж статті, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Отже, д оговір про наміри та попередній договір є різними за своєю правовою природою та наслідками. Основний зміст попереднього договору - звязати сторони обовязком укласти в майбутньому певний договір, який потрібен сторонам в кінцевому результаті. Попередні договори використовуються в тих випадках, коли за певних обставин неможливо укласти основний договір. Попередній договір повинен містити в обовязковому порядку предмет та інші і стотні умови основного договору, та має укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір. Враховуючи, що для укладення договору купівлі-продажу житлового будинку до форми договору вимагається обовязкове нотаріальне посвідчення, що не було дотримано сторонами, то домовленість сторін не може бути визнана попереднім договором. Натомість , договір про наміри сторони, як правило, укладають для того, щоб зафіксувати певний етап домовленостей, які не будуть мати юридичну силу договору та юридичних наслідків, в т.ч. наслідків попереднього договору. На відміну від попереднього договору, договір про наміри не здатен породжувати певні правові наслідки у разі не укладення основного договору в майбутньому. На переконання суду, договір про наміри не є договірним зобовязанням, оскільки відповідно до ст. 509 ЦК України не містить імперативного обовязку для жодної зі сторін, і лише спрямований на виникнення договірних зобовязань в майбутньому. В розумінні ч. 2 ст. 570 ЦК України, передана сума є авансом в рахунок майбутнього укладення договору. В судовому засіданні сторони погодились, що грошові кошти передавались з наміро м укласти договір в майбутньому, але на даний час такого наміру вони вже не мають. За положеннями ч. 1 ст. 1212 ЦК України, до відсутності правової підстави прирівнюється і ситуація, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Будь-яких доказів на підтвердження існування між сторонами договірних зобовязань після передання коштів за розпискою, відповідачем не надано. Враховуючи, що можливий договір купівлі-продажу між сторонами так і не був укладений, а отже договірні зобовязання між сторонами так і не виникли, та домовленість на майбутнє укладення договору припинилась за згодою сторін, то отримана за домовленістю про наміри грошова сума, підлягає поверненню позивачеві у відповідності зі статтею 1212 ЦК України. При цьому суд також враховує, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту, що так і є в даному випадку. В цій частині позовних вимог суд відхиляє заперечення представника відповідача, оскільки наведена ним правова позиція Верховного Суду України у справі 6-88цс13 була прийнята за інших фактичних обставин справи, де як встановлено судом, майно було набуте з метою його зберігання та передачі для придбання у майбутньому земельних ділянок, і відносини сторін не припинились. Також, суд відхиляє заперечення представника відповідача, що грошові кошти були передані відповідачці за користування будинком, оскільки такі пояснення суперечать обставинам, визнаним відповідачкою в попередньому судовому засіданні та поясненням позивача, при цьому питання про відмову від визнання обставин в порядку ст. 178 ЦПК України не ставилось і судом не вирішувалось. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В судовому засіданні позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження того, що в період з 12.03.2015 року по 14.08.2017 року, за який нараховані відсотки, відповідач знала або повинна була знати про володіння грошовими коштами безпідставно, що є обовязковою умовою для застосування такого виду відповідальності. Крім того, розмір процентів статтею 536 ЦК України не визначений, сторонами не обумовлювався, а відносини позики не є подібними за змістом до спірних відносин. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача суму судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 441 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial