Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

18 січня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Одеського обласного комунального підприємства «ОСТРІВНЕ» про поновленні на роботі, стягнення недорахованої та нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації (індексації) та моральної шкоди. Позивач просить визнати звільнення [PERSON] з посади начальника бригади технічного відділу КП «Острівне» незаконним; Поновити на посаді начальника бригади технічного відділу КП «Острівне»; Стягнути з Одеського обласного комунального підприємства «Острівне» на його користь кошти у орієнтовному розмірі 44 892 (сорок чотири тисячі вісімсот дев`яносто дві гривні) як заробітну плату за час вимушеного прогулу; Стягнути з Одеського обласного комунального підприємства «Острівне» моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень (п`ятдесят тисяч гривень); Стягнути судові витрати на правничу допомогу; Стягнути з Одеського обласного комунального підприємства «Острівне» на користь [PERSON] одноразову грошову допомогу при народженні дитини у розмірі 11807,5 (одинадцять тисяч вісімсот сім гривень 50 копійок) гривень; Стягнути недораховану та не виплачену заробітну плату за період з 04.03.2020 року по 15.01.2021 року в сумі 8630,33 грн. (вісім тисяч шістсот тридцять гривень 33 копійки); Стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 5241 грн. (п`ять тисяч двісті сорок одна гривня); Стягнути індексацію за період з 04.03.2020 р. по 15.01.2021 р. в сумі 5 100,00 грн. (п`ять тисяч сто гривень); Стягнути 181,73 (сто вісімдесят одна гривня 73 копійки) грн у якості відсотків заборгованості з урахуванням індексу інфляцій за весь період заборгованості та 224,86 (двісті двадцять чотири гривні 86 копійок) гривень у якості 3 % річних. В обґрунтування зазначено, що відповідно наказу №1-ОС від 03.01.2018 року Позивач працював бригадиром технічного відділу КП «Острівне». Дана посада наказом №7-ОД від 02.07.2018 року змінена на посаду начальника бригади. Наказом від 09.12.2020 року №32-ОС було визнано прогулами його відсутність на роботі без поважних причин з 03.10.2020 року по 09.12.2020 року та застосовано до нього за порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.43 КЗпП України, а згідно наказу від 10.12.2020 року №33-ОС його було звільнено з цих підстав. Свою трудову діяльність Позивач здійснював у вахтовому режимі на о. Зміїному, однак з травня 2020 року виклик не отримував, а тому на роботу не з`являвся. Відповідно до абз.4 п.13 розділу 5 Типових правил №213, лист Мінпраці від 05.05.2011р. №149/13/116-11 затверджені графіки змін при вахтовому методі роботи слід довести до відома кожного працівника не пізніше ніж за місяць до їх введення, але такі графіки до нього не доводились. У зв`язку з чим, просив визнати звільнення незаконним та поновити на роботі. Моральну шкоду [PERSON] оцінив в 50000 грн., так як це призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, а також у нього на утриманні перебуває малолітня дитина яка потребує догляду, а також цивільна дружина інвалід з дитинства ІІІ групи. Крім того, [PERSON] зазначив, що йому не виплачували заробітну плату з травня 2020 року, незважаючи на те, що виклик на роботу він не отримував, а також йому не виплачена одноразова грошова допомога, яка надається згідно Колективного договору підприємства, при народженні доньки [PERSON] . Ухвалою суду від 19 січня 2021 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи. 18 лютого 2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Зазначено, що підставою для видання наказу від 10.12.2020 року про звільнення [PERSON] був наказ директора КП «Острівне» від 09.12.2020 року про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] виданий на підставі службового розслідування у відношенні [PERSON] .. Також повідомили, що на підприємстві ніколи не застосовувалось вахтовий метод для працівників технічного відділу. У зв`язку з чим, просили відмовити в задоволенні позову. 11 березня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 17 березня 2021 року від представника відповідача до суду надійшли пояснення до відповіді на відзив. 29 липня 2021 року від представника позивача до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача. Також надані письмові пояснення щодо розрахунків. 19 серпня 2021 року від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] відповідно наказу від 03.01.2018 року №1-ОС працював на посаді бригадира технічного відділу КП «Острівне», яка наказом від 02.07.2018 року №7-ОД змінена на посаду начальника бригади. Наказом від 09.12.2020 року №32-ОС було визнано прогулами відсутність [PERSON] на роботі без поважних причин з 03.10.2020 року по 09.12.2020 року та застосовано до нього за порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно наказу від 10.12.2020 року №33-ОС звільнено [PERSON] - начальника бригади технічного відділу КП «Острівне» з 10 грудня 2020 року із займаної посади за прогул, у відповідності до п.4 ст.40 КЗпП України. Дані накази погоджені з представником трудового колективу КП «Острівне». Звернення з позовом до суду за захистом цивільних прав - це передбачений законом спосіб охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом цивільно-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. В преамбулі та п.4 ст.40 КЗпП України «Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» зазначено: «Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;». [PERSON] був звільнений з роботи на підставі вище вказаної статті, так як він 03.10.2020 року по 09.12.2020 року був відсутній на роботі, що підтверджується представленим Відповідачем актом службового розслідування від 09.12.2020 року, проведеного комісією, яка призначена наказом по підприємству від 13.11.2020 року №14-АГ, з доданими до нього доповідних записок працівників підприємства [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також актами встановлення зв`язку з [PERSON] та його відмови про надання пояснень. В КП «Острівне» не застосовувався вахтовий метод для його працівників, зокрема і для технічного відділу де працював [PERSON] . Про вахтовий метод також нічого не сказано ні в Колективному договору підприємства, ні в наказі про прийняття [PERSON] на роботу в КП «Острівне» від 03.01.2018 року № 01-ОС, ні в його посадовій інструкції. Відповідно представлених відповідачем написаних [PERSON] власноручно при вступу на роботу до КП «Острівне» своєї автобіографії, а також в особовому листку з обліку кадрів, де він вказав, що проживає за місцем реєстрації разом зі своєю дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Інших документів він відповідачу не надавав. Згідно із статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до положень статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Згідно з частинами першою та другою статті 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Аналогічну позицію висловив Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови №9 від 06.11.1992р. « Про практику розгляду судами трудових спорів». Судом встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами по справі, що [PERSON] був відсутній на роботі з 03.10.2020 року по 09.12.2020 року. З урахуванням викладеного [PERSON] звільнений з роботи з дотриманням вимог п.4 ст.40 КЗпП України. Верховний Суд України розглядаючи справу №755/3495/16-ц від 28.03.2019р. прийняв постанову в якій вказав, що: «КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.» В ст.1 Закону України «Про оплату праці» зазначено: «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства». Згідно представлених Відповідачем бухгалтерських документів заробітна плата [PERSON] виплачувалася на підставі як штатного розкладу підприємства так і табелю обліку його робочого часу, що зазначено в п.2.11. додатку №1 до Колективного договору КП «Острівне» з «Положенням про оплату праці», а також повний розрахунок після його звільнення. Остаточний розрахунок при звільненні [PERSON] був проведений з ним 10.12.2020 у вигляді компенсації за 8 днів невикористаної відпустки та склав 1 073,74 грн., що підтверджується платіжним дорученням №297 від 10.12.2020 року та відомістю на виплату №52 від 10.12.2020 року. Що стосується не надання [PERSON] матеріальної допомоги у зв`язку з народженням його дитини не відповідає дійсності. На підставі наказу по КП «Острівне» від 20.10.2020 №28-ОС [PERSON] було виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з народженням дитини у розмірі 1,5 мінімальної заробітної плати. Отже неможливо встановити факт допущення порушення відповідачем при звільненні працівника, тобто встановити вину відповідача з метою усунення порушених прав позивача та/або відвернення негативних наслідків в разі такого порушення. Проте, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, з яких можливо було з`ясувати ці обставини, а за відсутності таких відомостей, суд не взмозі встановити істину по справі. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] про поновленні на роботі, стягнення недорахованої та нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації (індексації) є необґрунтованими, оскільки спростовуються письмовим доказами наданими відповідачем. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною першою статті 237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інші негативні наслідки морального характеру. У пунктах 9, 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Проте, Позивачем не надано доказів про заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, які зазначені в позові. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-2ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з пунктами 2, 8 Постановою Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення по цивільній справі, рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд змушений прийти до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed