Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

19 вересня 2019 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 03 березня 2007 року між нею [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №71. Від шлюбу у сторін народилося два сина - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини з [PERSON] спочатку були гарними, а потім поступово почали псуватись. Майже три попередні роки вони намагались врятувати шлюб, однак це не вдалось, бо між ними вже немає любові та пошани один до одного, вони стали чужими людьми. Остаточно сімейні відносини між ними припинено у травні 2019 року і з цього часу вони мешкають окремо. Вона мешкає з дітьми в належній її матері квартирі, а [PERSON] у своїх батьків. Примирення між ними неможливе. Їх шлюб існує лише формально. Спілкування з відповідачем відбувається виключно на теми виховання та забезпечення спільних дітей. Не дивлячись на розрив сімейних відносин, [PERSON] постійно спілкується з синами, приймає участь у їх виховані, однак кошти на утримання надає несвоєчасно і розмірі на свій розсуд, який є недостатнім для забезпечення дітей всім необхідним. Відповідач працює не офіційно, виїздить на заробітки за межі України і приховує від неї свій дійсний розмір доходів, тому вона бажає вирішити питання стягнення аліментів на утримання дітей у примусовому порядку. Стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє утримувати дітей. Інших дітей у відповідача немає, стягнень за виконавчими документами не проводиться. Домовленості щодо участі відповідача в утриманні дітей вони не досягли. Мирна угода щодо добровільності сплати аліментів між ними не укладалась. Просить розірвати шлюб та стягувати з [PERSON] аліменти на її користь на утримання двох неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 4000 грн. - по 2000 грн. на кожного, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого на кожну дитину відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. 07 жовтня 2019 року ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с.20-21). Від позивача до початку судового засідання на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце, дату та час розгляду справи, причини неявки суду невідомі, відзиву на позов не подав, у зв`язку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 03 березня 2007 року, шлюб зареєстровано Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №71 (а.с.10). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.11-12). Також судом встановлено, що між сторонами по даній справі сімейні стосунки припинились з травня 2019 року. Зберігати сім`ю позивач не бажає та наполягає на розірванні шлюбу. Згідно ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст.51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.48, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені, суд дійшов висновку про те, що сім`я сторін розпалася остаточно, примирення бути не може і шлюб підлягає розірванню. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч.2 ст.182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. В силу ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи те, що нормами чинного законодавства, зокрема ст.180 СК України, визначений чіткий імперативний припис щодо обов`язку батьків утримувати їх дітей до досягнення ними повноліття, приймаючи до увагу ту обставину, що відповідач в дійсності є батьком неповнолітніх синів [PERSON] та [PERSON] , вимоги позивача про стягнення із нього аліментів є обґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд приймає до уваги дійсні обставини справи, зокрема матеріальне становище сторін та стан здоров`я дітей, а також обов`язок відповідача по належному утримуванню дітей. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн., щомісячно, починаючи з 19 вересня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 768,40 грн., також з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за вимогу про стягнення аліментів у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved