Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

19.09.2017 року [PERSON], який діє від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та відсотків за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 16.04.2014 року між [PERSON] (позикодавець) та відповідачем (позичальник) [PERSON] було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг від нього5074, 00 доларів США, що на день звернення до суду з позовом дорівнює 132 279, 18 грн. та зобов'язався повернути позику у строк до 16.07.2014 року. Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договором позики позичальник не виконав - позику не повернув, позивач просить стягнути з відповідача основний борг в розмірі132 279, 18 грн., 3% річних в розмірі 11 905, 13, інфляційні втрати за період з липня 2014 року по липень 2017 року в розмірі 124 561, 61 грн., а всього 268 745, 92 грн. Провадження у справі відкрито 06.02.2018 року після отримання судом інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місця проживання відповідача, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими до неї додатками було двічі надіслано судом відповідачу на адресу, зареєстрованого в установленому законом порядку його місця проживання, однак пошто відправлення повернуто до суду з відміткою відділу звя'зку про закінчення строку зберігання. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню,з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що16.04.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг від позивача 62 844, 34 грн, що за курсом НБУ на дату підписання цього договору становило 5074, 00 доларів СШАта зобов'язався повернути позику у строк до 16.07.2014 року (а.с. 10). Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договором позики позичальник не виконав - позику не повернув, позивач просить стягнути з відповідача основний борг в сумі132 279, 18 грн., яка еквівалентна відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день звернення до суду 5 074, 00 доларів США, 3% річних в розмірі 11 905, 13, інфляційні втрати за період з липня 2014 року по липень 2017 року в розмірі 124 561, 61 грн., а всього 268 745, 92 грн. На підтвердження факту передачі грошових коштів, позивач надав суду копію розписки від 16.04.2014 року, відповідно до якої відповідач отримав суму в розмірі 62 844, 34 грн. (а.с. 11). Згідно з п.1.1 договору позики, кінцевий строк погашенняпозики 16 липня 2017 року. Письмовий договір позики від 16.04.2014 року та розписка, надані позивачем на підтвердження зобов'язань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК України. Наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням ч.3 ст.545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення з нього на користь позивача суми позики за вказаним договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, строковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірів розмірі132 279, 18 грн., 3% річних в розмірі 11 905, 13 грн. а всього 144 184, 31 грн. є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Між тим, позовні вимоги в частині втрат від інфляції не підлягають задоволенню, виходячи з того, що позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача суми боргу в національній валюті, конвертованій відповідно до еквіваленту до суми боргу в доларах США станом на день звернення до суду з позовом. З огляду на висновки суду про часткове задоволення заявлених позивачем позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачаНестерця А.А. в порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України у розмірі, який передбачений Законом України «Про судовий збір» за вимоги, що були предметом вирішення пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial