Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

19.01.2017 року [PERSON] звернувся із вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що він та [PERSON] є рідними племінниками [PERSON] [PERSON] за життя на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] вона заповіла племінникам. [INFO] року [PERSON] померла. Після смерті тітки [PERSON] 01.04.2013 року звернувся до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 26.08.2016 року позивач отримав відмову державного нотаріуса у вчинені нотаріальної дії по оформленню спадщини обумовлену відсутністю у позивача правовстановлюючих документів про право власності [PERSON] на спадкове майно. Позивач, стверджував, що відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 відсутність у спадкоємця правовстановлюючих документів про право власності заповідача на нерухоме майно не є перешкодою в отриманні спадщини у разі наявності заповіту. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, стверджуючи, що державний нотаріус Михальова Л.І., відмовляючи позивачу у вчинені нотаріальної дії з вищевказаних підстав, грубо порушила вимоги закону. Відповідач - Сьома Одеська державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явилась, повідомлена про розгляд справи в порядку статей 74,76 ЦПК України. Третя особа - Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував. З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є племінником [PERSON] [PERSON] за життя на праві власності належала квартира [ADDRESS] Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло від 07.04.2004 року Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради, реєстровий [NUMBER] Копія вказаного свідоцтва наявна в матеріалах спадкової справи №246/2013 після смерті [PERSON], витребуваної ухвалою суду в копії за клопотанням позивача. 22.10.2012 року [PERSON] був складений заповіт. Заповіт у встановленому законом порядку посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 1160. За заповітом [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] та [PERSON] [INFO] року заповідач померла (свідоцтво про смерть від 20.11.2012 року, актовий запис№11042). 01.04.2013 року [PERSON] звернувся до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] На час звернення до нотаріуса у позивача були відсутні правовстановлюючі документи про право власності заповідача на спірне майно. 26.08.2016 року постановою державного нотаріуса Сьомої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у вчинені нотаріальної дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В обґрунтування відмови нотаріус послався на п.п. 4.14, 4.15, 4.20 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, за якимивидача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачена можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Так, систему судів України утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах. Розмежування юрисдикційних повноважень між загальними і спеціалізованими судами підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист. За правилами п. 1 ч. 1 ст.15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. У справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із правом спадкування, спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства. Зазначене узгоджується із Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.03.2013 року, №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності справ», висновком Верховного Суду України в постанові від 14.06.2016 року у справі № 21-41а16. Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлена заборона безпідставної відмови в її вчиненні. Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом визначений п. 5 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій». За п.п. 5.1 п. 5 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Зазначений пункт, яким врегульоване право на спадщину за заповітом не містить обов'язку подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, в той час, як зазначена вимога закону є обов'язковою у випадку спадкування за законом, та врегульована п. 4 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій». Таким чином, суд погоджується з твердженнями позивача про безпідставну відмову нотаріуса у вчинені нотаріальної дії та помилкове, необґрунтоване застосування до виниклих правовідносин норми закону, яка не передбачена для них. При цьому, суд не погоджується із доводами нотаріуса Михальової Л.І. про застосування нею аналогії закону, а саме п.п. 4.14, 4.15, 4.20 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якимивидача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця. Так, аналогія закону є застосуванням до конкретної правової ситуації за відсутністю закону, безпосередньо її регламентуючого чи угоди сторін, норм, які регулюють близькі за змістом відносини. Застосування аналогії можливо лише за наявності необхідних умов: -відносини, не врегульовані безпосередньо нормами права чи договором сторін -існує законодавчий акт, регулюючий близькі відносини і тому може бути застосований до спірного випадку Оскільки виниклі відносини врегульовані правовими нормами, а саме конкретним пунктом 5 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій», доводи нотаріуса про застосування нею аналогії закону є безпідставними. Зазначене вбачається із самої структури Порядку, побудови в ньому глав та розділів. При вирішенні спору суд враховує, що традиційно заповіт вважається одностороннім правочином, на що вказує також і ст. 1233 ЦК, визначаючи заповітом розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Для дійсності заповіту не вимагається, щоб особи, призначені у ньому спадкоємцями, дали на це згоду. Лише після відкриття спадщини їхнє волевиявлення матиме значення - вони або приймуть спадщину за заповітом, або відмовляться від її прийняття. Так, загальновідомим та таким, що відповідно до статті 60 ЦПК України не підлягає доказуванню є факт, що спадкоємець за заповітом може не мати (та найчастіше і не має) правоустанолюючих документів на спадкове майно, може до часу смерті спадкодавця навіть і не знати про факт складання на його ім'я заповіту. Зазначене узгоджується із Порядком, за Главою 7 якого нотаріус наділений правами витребування відомостей і документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії. Враховуючи викладене, вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними позивачем в процесі розгляду справи. Оскільки суд прийшов висновку про помилкове застосування нотаріусом вимог Порядку, підстави для постановлення окремої ухвали у відношенні нотаріуса в порядку статті 211 ЦПК України відсутні. Окрім того, розглядаючи вимоги позивача суд враховує, що частиною 2 ст. 16 ЦК встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Так, встановивши порушене право [PERSON], суд, виходячи з підстави позову, із обов'язковості та фактичної можливості виконання судового рішення в порядку ст.217 ЦПК України вважає можливим встановити порядок виконання рішення суду, за яким рішення суду є підставою для видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину при дотриманні нотаріусом всіх вимог, встановлених Законом України «Про нотаріат», «Порядку вчинення нотаріальних дій», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 щодо порядку оформлення спадщини без надання [PERSON] правоустановлюючих документів на квартиру [ADDRESS]

Outcome: approved