Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

19 вересня 2018 року Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом в інтересах малолітнього [PERSON], до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору КУОЗ «Краматорський будинок дитини «Антошка» про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позову зазначено, що відповідачка є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO]. Відомості про батька дитини у свідоцтві про народження записані відповідно до ст. 135 Сімейного Кодексу України. Відповідачка [PERSON] покинула дитину в КЛПЗ « Міська дитяча лікарня м. Слов'янська». Малолітньому [PERSON] було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та влаштовано на повне державне забезпечення до КУ ОЗ «Краматорський будинок дитини «Антошка». За час перебування [PERSON] у будинку дитини мати [PERSON] сина не відвідувала, його долею, життям та здоров'ям не цікавиться, не виявляє батьківської уваги та турботи, матеріальної допомоги не надає та жодних заходів для повернення дитини до родини не здійснює. [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує йому необхідного харчування та медичного догляду. Приймаючи до уваги наведене, а також необхідність вирішення питання щодо подальшої долі дитини, надання малолітньому соціального захисту, орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким позбавити батьківських прав [PERSON]відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO], а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання [PERSON], в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини. Представник позивача, який діє на підставі, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Органу опіки, позовні вимоги задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] Однак відповідачка у судове засідання не з'явилася. У зв'язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачки був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак, [PERSON], будучи повідомленою у встановленому законом порядку (належним чином), про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. Представник третьої особи КУОЗ «Краматорський будинок дитини «Антошка», будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з'явилася без повідомлення причин неявки, не подала відзив, а позивач не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Згідно із копією свідоцтва про народження серія: [NUMBER], [PERSON] народився [INFO] в м. Слов'янську Донецької області, та його матір'ю є: [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00019929019 від 11 квітня 2018 року державна реєстрація народження [PERSON], [INFO] проведена відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.7, 7 з.б.). Відповідно до повідомлення про дитину, яка залишилася без батьківського піклування № 240/15.22-31 від 11 квітня 2018 року, зафіксовано що з 05 лютого 2018 року у КЛПЗ «Міська дитяча лікарня м. Слов'янська Донецької області», перебуває покинута дитина [PERSON], [INFO](а.с.13) Відповідно до копії акту закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я № 48/2 від 15 березня 2018 року, 14 березня 2018 року дитину [PERSON], [INFO] було покинуто в лікарні КЛПЗ «Міська дитяча лікарня м. Слов'янська» (а.с.12). Рішенням Слов'янської міської ради від 02 травня 2018 року № 272 малолітньому [PERSON], [INFO] було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування (а.с.8). Згідно із Рішенням Слов'янської міської ради від 02 травня 2018 року № 271 малолітнього [PERSON], [INFO] було влаштовано на повне державне утримання до державного закладу (а.с.9). З акту № 01/07-363 від 27 серпня 2018 року складеного заступником головного лікаря КУ «Краматорський будинок дитини «Антошка» вбачається, що [PERSON], [INFO], виховується та перебуває у вищевказаному закладі на повному державному забезпеченні. За час перебування дитини, згідно із журналом обліку відвідувань будинку дитини, його матір [PERSON] сина не відвідувала, його долею, життям та здоров'ям не цікавилась, не виявляла батьківської уваги та турботи, матеріальної допомоги не надавала, ніяких заходів для повернення дитини до родини не здійснювала (а.с.10). Відповідно до положень статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із положеннями Закону та роз'яснень, наведених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 цієї постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормальному самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Як достовірно встановлено у судовому засіданні і вказана обставина підтверджується повідомленням про дитину, яка залишилася без батьківського піклування № 240/15.22-31 від 11 квітня 2018 року, копією акту закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я № 48/2 від 15 березня 2018 року, 05 лютого 2018 року у КЛПЗ «Міська дитяча лікарня м. Слов'янська Донецької області», відповідачка [PERSON] покинула свого сина [PERSON], [INFO], у лікувальному закладі(а.с.12, 13). Згідно із актом № 01/07-363 від 27 серпня 2018 року складеного заступником головного лікаря КУ «Краматорський будинок дитини «Антошка», [PERSON] не відвідує дитину більш ніж півроку та не цікавиться її життям. Аналізуючи наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до переконання, що позивачем доведений факт ухилення [PERSON] від виконання обов'язків по вихованню своєї дитини [PERSON], а саме суду надані належні, допустимі та достовірні докази того, що відповідачка не піклується про свого сина, не відвідує дитину, його долею, життям та здоров'ям не цікавиться, не виявляє батьківської уваги та турботи, матеріальної допомоги не надає та жодних заходів для повернення дитини до родини не здійснює. Натомість, позивачка залишила дитину у пологовому будинку, самоусунулася від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в своїй сукупності, суд розцінює як те, що відповідачка залишила дитину у закладі охорони здоров'я без поважної причини і понад шість місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування, що відповідно до ст. 164 СК України, є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина [PERSON]. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Слов'янської міської ради № 29/01-1870 від 18 вересня 2018 року, виходячи з інтересів малолітньої дитини, орган опіки і піклування вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її дитини - [PERSON], [INFO] (а.с. 15-16). Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки вказаний висновок підписаний уповноваженою особою, зроблений на підставі вивчення всіх обставин справи, взаємин батька із дитиною. Проаналізувавши обставини ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків у своїй сукупності, беручи до уваги, що таке ухилення має тривалий характер, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відносно її дитини. У суду немає підстав вважати, що позбавлення батьківських прав [PERSON] якимось чином вплине на інтереси дитини, яка не отримує від матері необхідної допомоги, уваги та догляду. Крім того, при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно із ст. 169 СК України, відповідачка не позбавлена права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її малолітньої дитини [PERSON] та його задоволенні в повному обсязі. У судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітній [PERSON] фактично позбавлений батьківського піклування, оскільки мати дитини перестала про нього дбати, фактично залишила дитину без засобів існування, та він на даний час, перебуває у КУОЗ «Краматорський будинок дитини «Антошка». Згідно ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Отже призначення опікуна малолітній дитині, у випадку, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, є обов'язком суду, за умови наявності відповідного подання органу опіки та піклування, оскільки в такому випадку у повному обсязі досягається мета цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних, або оспорюваних прав особи, а в даному конкретному випадку - забезпечення повноцінного здійснення своїх прав малолітньою особою. Аналізуючи при цьому норми ЦК України у вказаному питанні, слід дійти висновку, що законодавець, захищаючи малолітню особу покладає на суд обов'язок відразу у рішенні по справі, в якій буде встановлено, що малолітня особа позбавлена батьківського піклування, вирішити питання захисту прав цієї особи шляхом встановлення над нею опіки та призначення їй опікуна за поданням органу опіки та піклування. При цьому із змісту норм ЦК також вбачається вагома роль органу опіки та піклування, який зобов'язаний надати ґрунтовне подання суду щодо призначення опікуна, при цьому саме на вказаний орган покладається обов'язок знайти особу, яка за своїми якостями (стан здоров'я, родинні зв'язки тощо) найбільш ефективно для малолітньої особи може виконувати обов'язки опікуна. Слід зазначити, що за змістом ст. 60 ЦК України, законодавцем не конкретизується яка саме це повинна бути справа. У зв'язку з цим, призначення опікуна малолітній особі на думку суду переслідує перш за все найважливішу ціль не залишити безправною особу, яка за своїм статусом позбавлена самостійно здійснювати свої права у суспільстві. Згідно із ч. 4 ст. 63 ЦК України, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Статтею 243 СК України закріплено, що опіка, піклування встановлюється на дітьми, які залишились без батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно із ч. 2 ст. 244 СК України, при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. У висновку Орган опіки та піклування відсутні відомості про осіб, що перебувають у сімейних або родинних стосунках з малолітнім [PERSON], а також зазначено про відсутність осіб які бажали б взяти його під опіку, у зв'язку із чим позивач просить суд покласти здійснення опіки над малолітнім [PERSON] на Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області (а.с. 23). У судовому засіданні достовірно встановлено, що на даний час відсутні будь-які особи, які відповідали б вимогам, які пред'являються до опікуна та які бажали б бути опікунами малолітнього [PERSON]. Згідно із ч.5 ст. 167 СК України, якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. З урахуванням наведеного, суд встановлює опіку над малолітнім [PERSON] та передає його під опіку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області до призначення йому опікуна. Відповідно до ч.2 ст. 186 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку, щодо утримання дитини. Згідно із ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із частинами 8, 9 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 2, 3 ст. 181 СК України). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. ст.183, 184 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. - у твердій грошовій сумі. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. У судовому засіданні встановлено, що дитина влаштована до комунального закладу охорони здоров'я «Краматорський будинок «Аношка» та у відділенні Державного ощадного банку України був відкритий їй особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України (а.с.10,14). Судом достовірно встановлено, що дитина, власних доходів немає, а тому потребує матеріальної допомоги, відповідачка е працездатною, інших утриманців не має. Доводів на спростування такого висновку суду відповідачкою не надано. З огляду на викладене, оскільки передбачених законом підстав для звільнення відповідачки від обов'язку утримання дитини судом не встановлено, з врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, досліджених доказів у їх сукупності, суд вважає, що слід стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі ? частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України, починаючи з 19 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідачки підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Розв'язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. ЗУ «Про судовий збір» визначає дві понятійні категорії, до першої відносять заяви, за яких справляння судового збору не передбачено взагалі, друга категорія, зокрема, визначає коло осіб, яким надається пільга у виді звільнення від сплати судового збору за подачу певних (визначених законом) заяв. Аналіз положень п.14, ч.2, ст.1 ЗУ «Про судовий збір» дозволяє дійти висновку, що на законодавчому рівні визначено, що судовий збір не справляється зокрема за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Орган опіки та піклування відноситься до осіб, які мають право звернення до суду в інтересах малолітніх чи неповнолітніх. Враховуючи ту обставину, що в даному випадку підставою звернення до суду із вказаним позовом було саме захист прав малолітньої дитини, яка була покинута у лікувальному закладі, залишилася без батьківського піклування, суд приходить до висновку, що звернення із вказаною заявою підпадає під дію п.14, ч.2 ст. 1 ЗУ «Про судовий збір», згідно із яким справляння судового збору відсутнє. На підставі наведеного,

Outcome: approved