Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

19.12.2017 року до суду звернувся представник за довіреністю [PERSON] в інтересах [PERSON] з заявою про встановлення факту смерті. В заяві заявник посилався на те, що 30.09.2017 року у [ADDRESS] помер чоловік заявника [PERSON], факт його смерті підтверджується довідкою про причини смерті №258 від 02.10.2017 року та свідоцтвом про смерть ДНР № 078458 від 03.10.2017 року, 19.12.2017 року їй відмовлено у реєстрації смерті чоловіка заявника з посиланням на те, що не надано документа, передбаченого законом для реєстрації смерті в органах державного РАЦСу, посилаючись на ст.257-1 ЦПК України прохає встановити факт смерті чоловіка заявника [PERSON], [INFO], який помер 30.09.2017 року в [ADDRESS]. Заявник, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом, в судове засідання не зявився. У судовому засіданні представник заявника заяву підтримав, суду пояснивши, що 30.09.2017 року у [ADDRESS] помер чоловік заявника [PERSON], факт його смерті підтверджується довідкою про причини смерті №258 від 02.10.2017 року та свідоцтвом про смерть ДНР № 078458 від 03.10.2017 року, 19.12.2017 року їй відмовлено у реєстрації смерті чоловіка заявника з посиланням на те, що не надано документа, передбаченого законом для реєстрації смерті в органах державного РАЦСу, встановлення даного факту необхідно захисту спадкових прав заявника, посилаючись на ст.257-1 ЦПК України прохає встановити факт смерті чоловіка заявника [PERSON], [INFO], який помер 30.09.2017 року в [ADDRESS]. Представник заінтересованої особи: Гуляйпільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області [PERSON] суду пояснила, що заявнику було відмовлено у реєстрації смерті її чоловіка, так як не надано документа, передбаченого законом для реєстрації смерті в органах державного РАЦСу, і рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті, вважає, що заява підлягає задоволенню. Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на повному, всебічному, об`єктивному, безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає встановленими наступні обставини: 01.01.1944 року в с. Новодугінське Новодугінського району Смоленської області області Російської Федерації народився [PERSON]. 21.02.1944 року в с. Галіцинівка Селідовського району Донецької області народилася заявник [PERSON], що підтверджується паспортом громадянина України серії ВЕ № 155586, виданого 31.08.2001 року. 03.07.1969 року заявник [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після одруження отримала прізвище Ізотова, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-АБ № 093784 від 03.07.1969 року. 30.09.2017 року у [ADDRESS] помер [PERSON], причина смерті: хронічна судинно-мозкова недостатність, що підтверджується довідкою про причини смерті №285 від 02.10.2017 року, свідоцтвом про смерть ДНР № 078458 від 03.10.2017 року. 19.12.2017 року Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті її чоловіка з підстави ненадання документа, передбаченого законом для реєстрації смерті в органах державного РАЦСу. Суд, задовольняючи заяву, виходить з наступного: Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 п.5 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 п.8 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що до суду звернувся представник заявника, яка є дружиною померлого, з заявою про встановлення факту смерті чоловіка на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, а саме в м. Донецьк Донецької області, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 року Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, так як йому відмовлено у державній реєстрації смерті чоловіка заявника з підстави ненадання документа, передбаченого законом для реєстрації смерті в органах державного РАЦСу. Суд вважає, що факт того, що [PERSON], народився 01.01.1944 року в с. Новодугінське Новодугінського району Смоленської області Російської Федерації, громадянин України, мешкаючий за адресою: Україна [ADDRESS], помер 30.09.2017 року [ADDRESS], причина смерті: хронічна судинно-мозкова недостатність, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні і підтверджується безпосередньо поясненнями представника заявника, а також побічно довідкою про причини смерті №258 від 02.10.2017 року, свідоцтвом про смерть ДНР № 078458 від 03.10.2017 року. Суд при встановленні факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, керується розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 року Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення відповідно до якого м. Донецьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст.14 глави 4 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А тому суд при оцінці доказів бере до уваги практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так суд при розгляді даної справи враховує висновки Європейського суду з прав людини, які зроблені у справах проти Туреччини, зокрема у справі Loizidou v Turkey, а також у справі Cyprus v Turkey, а також проти Молдови та Росії, зокрема у справі Mozer v Republic of Moldova and Russia, Haseu and Others v Moldova and Russia, де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у наданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого намібійського винятку, який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи намібійський виняток у справі Кіпр проти Туреччини Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади, протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це б становило позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належить. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та немайнових особистих прав заявника суд виходить з дотримання вимог ч.5 ст.263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин, на які заявник посилалася як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на окупованій території. Встановлення даного факту породжує правові наслідки, а саме відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України внаслідок смерті відкривається спадщина після померлого, що надає заявнику право на спадкування після померлого чоловіка, а тому даний факт є фактом, що має юридичне значення. А тому заява підлягає задоволенню, як така, що грунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та перевірена наданими суду доказами. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України у хвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. А тому ухвалене судом рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до абзацу 2 ч.4 ст.317 ЦПК України рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. А тому оскарження рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, не зупиняє його виконання.

Outcome: approved