Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

19.09.2013 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу (далі по тексту - відповідач) про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення з підприємства заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час прострочення сплати належних на час звільнення сум, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Так, позивач просив суд: - скасувати як незаконний наказ № 198-К від 19.08.2013 року директора Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу про припинення трудового договору (контракту) з викладачем [PERSON]; - поновити [PERSON] на посаді викладача історії в Білгород-Дністровському економіко-правовому коледжі; - стягнути з відповідача на користь позивача 20 % надбавку за класне керівництво та 20 % додаткову оплату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» у сумі 4 856,6 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача 10 % надбавку за завідування навчальним кабінетом, що складає 1 214,15 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача заробіток за несплачену заробітну плату за працю зі студентами заочного та стаціонарного відділення в 2012-2013 навчальному році, що складає 698,04 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача щорічну допомогу на оздоровлення, що складає 3 618,56 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки сплати належних [PERSON] сум на час звільнення по день фактичного розрахунку; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, що складає 10 000 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, що складають 2 400 грн.; - стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення укладеного між сторонами контракту та норм чинного законодавства, відповідач звільнив позивача раніше встановленого строку, не сплачував належним чином, у встановлені строки та в повному обсязі передбачені контрактом та нормами чинного законодавства виплати, зокрема, 20 % надбавку за класне керівництво, 20 % додаткову оплату відповідно до постанови КМУ від 23.03.2011 року № 373, 10 % надбавку за завідування навчальним кабінетом, заробітну плату за працю зі студентами заочного та стаціонарного відділення, щорічну допомогу на оздоровлення. Відповідно до поданих 26.11.2013 року [PERSON] до суду уточнень позовних вимог, вона збільшила їх в частині стягнення заробітку за несплачену заробітну плату за працю зі студентами заочного та стаціонарного відділення в 2012-2013 навчальному році до 1 357,30 грн. 08.01.2014 року [PERSON] подала до суду уточнення позовних вимог, відповідно до яких їх збільшила та просила ще стягнути з відповідача на її користь щорічну грошову винагороду в розмірі одного посадового окладу за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків, що складає 3 615,95 грн. Між тим, останні уточнення [PERSON] не можуть бути прийняті судом до уваги, так як в попередньому судовому засіданні 20.12.2013 року судом було ухвалено про закінчення з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами і перехід до судових дебатів, а, відповідно до ч.8 ст.193 Цивільного процесуального кодексу України, під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог. Б-Дністровський ЕПК надав до суду заперечення на позовну заяву [PERSON] про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення з підприємства заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час прострочення сплати належних на час звільнення сум, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, відповідно до якого просив відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Так, відповідач посилається на те, що [PERSON] було звільнено на підставі контракту та у відповідності до норм чинного законодавства. 03.09.2012 року [PERSON] до адміністрації коледжу були подані заяви, в яких позивачка особисто просила адміністрацію коледжу не нараховувати їй надбавку 20 % за престижність педагогічної праці згідно постанову КМУ від 23.03.2011 року № 373 та доплату за класне керівництво в зв'язку з невиконанням ліцензійного обсягу студентів на 2012-2013 навчальний рік. На 2012-2013 навчальний рік по Б-Дністровському ЕПК не призначалися завідувачі навчальними кабінетами, у зв'язку з чим доплата, передбачена наказом МОН України № 102 від 15.04.1993 року позивачці не здійснювалася, так як її не було призначено завідувачем навчальним кабінетом. Б-Дністровський ЕПК є учбовим закладом приватної форми власності та з державного бюджету не фінансується, основною доходною частиною коледжу є плата студентів за навчання, відповідних дотацій на покриття витрат з виплати грошових коштів від Держави не отримує. Виплати педагогам, передбачені ст.57 Закону України «Про освіту» гарантуються Державою, а тому виплати цих коштів мають здійснюватися за рахунок бюджетних коштів, а Б-Дністровський ЕПК, як учбовий заклад приватної форми власності не повинен відповідати по зобов'язаннях та гарантіях Держави. На 2012-2013 навчальний рік Б-Дністровським ЕПК не було виконано обсяг ліцензійного набору студентів, як денного, так і заочного відділення, внаслідок чого у групах заочного відділення нараховувалося по 5-10 чоловік, а тому на засіданні педагогічної ради 30.06.2012 року було вирішено проводити лекційні та практичні заняття у студентів заочної форми навчання на паралелі зі студентами денної форми навчання, та не нараховувати оплату за проведення занять у студентів заочної форми навчання, у зв'язку з невиконанням набору студентів відповідно до ліцензійного набору, за що проголосували всі присутні на засідання педагогічної ради викладачі, в тому числі і [PERSON] Позивачем не представлено до суду жодного доказу та не доведено тієї обставини, що діями відповідача їй було заподіяно моральної шкоди. В судових засіданнях позивач - [PERSON], та її представник заявлений (уточнений) до суду позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. В судових засіданнях представник Б-Дністровського ЕПК подане до суду заперечення підтримав в повному обсязі та просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу та допитавши свідків, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до Б-Дністровського ЕПК про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення з підприємства заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час прострочення сплати належних на час звільнення сум, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 29.09.2010 року [PERSON] було подано заяву на ім'я в.о. директора Б-Дністровського ЕПК про переведення з Б-Дністровського КТ у Б-Дністровський ЕПК за строковим трудовим договором на посаду викладача історії. 29.09.2010 року між Б-Дністровським ЕПК та [PERSON] укладено контракт зі строком дії з 29.09.2010 року до 30.06.2011 року. 23.06.2011 року [PERSON] було подано заяву на ім'я в.о. директора Б-Дністровського ЕПК про продовження трудового договору на посаді викладача історії у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. 01.07.2011 року між Б-Дністровським ЕПК та [PERSON] укладено контракт зі строком дії з 01.07.2011 року до 30.06.2012 року. 16.05.2012 року [PERSON] було подано заяву на ім'я в.о. директора Б-Дністровського ЕПК про продовження трудових правовідносин на умовах нового трудового договору у зв'язку з закінченням 30.06.2012 року строкового трудового договору. 25.06.2012 року між Б-Дністровським ЕПК та [PERSON] укладено контракт з викладачем № 43 зі строком дії з 01.07.2012 року до 20.08.2013 року. 19.08.2013 року в.о. директора Б-Дністровського ЕПК видано та підписано наказ №198-К, яким звільнено викладача історії [PERSON] з 19.08.2013 року по п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. Згідно із трудовою книжкою [PERSON], вона була звільнена з посади викладача історії у Б-Дністровському ЕПК 19.08.2013 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. Між тим, з такими діями Б-Дністровського ЕПК погодитися не можна з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст.23 КЗпП України). Як було вище зазначено, контракт з викладачем № 43 від 25.06.2012 року було укладено між Б-Дністровським ЕПК та [PERSON] зі строком дії з 01.07.2012 року до 20.08.2013 року (пункт 2.1 Контракту). Цей договір припиняється після закінчення строку дії договору (пункт 7.2.1 контракту). Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п.2 ст.36 КЗпП України). Відповідно до ст.241-1 Кодексу законів про працю України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Згідно із ст.254 Цивільного кодексу України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п'ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Частиною 1 ст.255 Цивільного кодексу України визначено, що якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Таким чином, контракт з викладачем № 43 від 25.06.2012 року, укладений між Б-Дністровським ЕПК та [PERSON] зі строком дії з 01.07.2012 року до 20.08.2013 року, діяв до 20.08.2013 року включно. В свою чергу, [PERSON], згідно із наказом №198-К від 19.08.2013 року в.о. директора Б-Дністровського ЕПК, була звільнена з посади викладача історії у Б-Дністровському ЕПК 19.08.2013 року, тобто до закінчення строку дії контракту з викладачем № 43 від 25.06.2012 року, чим було порушено умови контракту, норми чинного законодавства та права, свободи та охоронювані законом інтереси [PERSON] У зв'язку з викладеним, суд вважає, що наказ № 198-К від 19.08.2013 року в.о. директора Б-Дністровського ЕПК про припинення трудового договору (контракту) з викладачем [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню, [PERSON] підлягає поновленню на посаді викладача історії в Б-Дністровському ЕПК з 19.08.2013 року по 20.08.2013 року включно, а датою звільнення [PERSON] з посади викладача історії в Б-Дністровському ЕПК слід вважати 21.08.2013 року, відповідно до пунктів 2.1, 7.2.1 контракту з викладачем № 43 від 25.06.2012 року. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Б-Дністровського ЕПК на її користь 20 % надбавку за класне керівництво, 20 % додаткову оплату відповідно до постанови КМУ від 23.03.2011 року № 373, 10 % надбавку за завідування навчальним кабінетом та заробітну плату за працю зі студентами заочного та стаціонарного відділення в 2012-2013 навчальному році суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, з наступних підстав. 28.08.2012 року відбулося засідання циклової комісії загальноосвітніх дисциплін Б-Дністровського ЕПК, на якому першим питанням порядку денного було поставлено питання про стабілізацію економічного стану коледжу на 2012-2013 навчальний рік. ([PERSON] присутньою на даному засідання циклової комісії не була, у зв'язку зі знаходженням на лікарняному). З вказаного питання виступала голова циклової комісії Соколова О.К., яка виклала пропозицію до членів комісії відмовитися від нарахування 20 % надбавки за престижність педагогічної праці згідно постанови КМУ від 23.03.2011 року № 373, на 2012-2013 навчальний рік у зв'язку з невиконанням ліцензованого обсягу набору студентів. З метою стабілізації економічного стану коледжу викладачами циклової комісії загальноосвітніх дисциплін було прийнято рішення написати заяви до адміністрації Б-Дністровського ЕПК з проханням не нараховувати надбавки 20 % за престижність педагогічної справи. 30.08.2012 року відбулося засідання педагогічної ради Б-Дністровського ЕПК, на якому були присутні викладачі коледжу у кількості 24 осіб, серед яких також була присутньою [PERSON] Рішення засідання педагогічної ради було оформлено протоколом № 1. Як вбачається з протоколу № 1 від 30.08.2012 року, викладачами [PERSON] та [PERSON] з метою покращення фінансового становища коледжу, було запропоновано звернутися з письмовими заявами до адміністрації коледжу про відмову від нарахування 20 % надбавки за престижність педагогічної праці згідно постанови КМУ № 373 від 23.03.2011 року, а також про відмову від 10 % надбавки за класне керівництво на 2012-2013 навчальний рік. За дану пропозицію проголосували всі присутні викладачі - члени педагогічної ради, в тому числі і [PERSON] Крім того, на вказаному вище засіданні педагогічної ради, що також підтверджуються протоколом № 1 від 30.08.2012 року, виступила [PERSON] з проханням виконувати обов'язки куратора групи ТКД-301 без доплат за класне керівництво за її особистою письмовою заявою у зв'язку з тим, що її група є випускною. Наказом по Б-Дністровському ЕПК № 160 від 31.08.2012 року «Про призначення кураторів академічних груп Б-Дністровського ЕПК на 2012/2013 навчальний рік» [PERSON] було призначено куратором групи ТКД-301 та зобов'язано головного бухгалтера коледжу Моїсєєнко О.С. здійснювати з 01.09.2012 року оплату за керівництво академічними групами відповідно до наказу МОН України від 15.04.1993 року № 102. 03.09.2012 року [PERSON] до адміністрації коледжу були подані заяви датовані 30.08.2012 року, в яких [PERSON] особисто просила адміністрацію коледжу не нараховувати їй надбавку 20 % за престижність педагогічної праці згідно постанови КМУ від 23.03.2011 року № 373 та доплату за класне керівництво в зв'язку з невиконанням ліцензійного обсягу студентів на 2012-2013 навчальний рік. При цьому у своїх заявах [PERSON] зазначила, що претензій матеріального та морального характеру пред'являти не буде. В судовому засіданні 20.12.2013 року, за клопотаннями сторін, були допитані в якості свідків працівники Б-Дністровського ЕПК: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які, повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання, підтвердили той факт, що 30.08.2012 року на засіданні педагогічної ради Б-Дністровського ЕПК дійсно було прийнято рішення звернутися з письмовими заявами до адміністрації коледжу про відмову від нарахування 20 % надбавки за престижність педагогічної праці згідно постанови КМУ № 373 від 23.03.2011 року, а також про відмову від 10 % надбавки за класне керівництво на 2012-2013 навчальний рік, за що проголосували всі присутні викладачі - члени педагогічної ради, в тому числі і [PERSON] Крім того, у своїх поясненнях свідки зазначили, що ніякого примусу зі сторони адміністрації Б-Дністровського ЕПК щодо прийняття рішення написання заяв не було. Зазначені вище обставини повністю спростовують твердження [PERSON] про застосування до неї примусу щодо написання відповідних заяв про не нарахування доплат за класне керівництво та престижність педагогічної праці, а навпаки, підтверджують власне волевиявлення [PERSON] щодо відмови від нарахування адміністрацією коледжу вказаних вище доплат. Наказом № 131 від 01.09.2011 року «Про призначення завідуючими навчальними кабінетами», у зв'язку з початком 2011-2012 навчального року серед інших викладачів завідувачем кабінетів № 106 та № 9 було призначено [PERSON] та зобов'язано бухгалтерію здійснювати оплату за завідування кабінетами відповідно до наказу МОН України № 102. Проте на 2012-2013 навчальний рік по Б-Дністровському ЕПК не призначалися завідувачі навчальними кабінетами, у зв'язку з чим доплата, передбачена наказом МОН України № 102 від 15.04.1993 року [PERSON] не здійснювалася, так як її не було призначено завідувачем навчальним кабінетом. Більш того, доплата за завідування кабінетами є правом, а не обов'язком роботодавця, адже п.42 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти визначено, що викладачам вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації за завідування навчальними кабінетами проводиться додаткова оплата у розмірі 10-15 відсотків посадового окладу за погодженням з профспілковим комітетом. Конкретний розмір доплати встановлюється керівником навчального закладу. Крім того, відповідно до п.7.1 Положення про навчальні кабінети загальноосвітніх навчальних закладів від 20.07.2004 року № 601, роботою кабінету керує завідувач, якого призначає директор з числа досвідчених викладачів наказом по навчальному закладу. Таким чином, доплата за завідування кабінетом може нараховуватися на підставі відповідного наказу керівника (директора) учбового закладу. У разі відсутності наказу про призначення завідувачами кабінетів не має правових підстав для нарахування відповідної надбавки. На 2012-2013 навчальний рік Б-Дністровським ЕПК не було виконано обсяг ліцензійного набору студентів, як денного, так і заочного відділення, внаслідок чого у групах заочного відділення нараховувалося по 5-10 чоловік, у зв'язку з чим було вирішено до тарифікації по заочному відділенню включати лише оплату за перевірку контрольних робіт, заліки та екзамени, а лекції у студентів заочного відділення проводилися разом зі студентами денного відділення. Дане питання також розглядалося на засіданні педагогічної ради Б-Дністровського ЕПК 30.08.2012 року. Як вбачається з протоколу № 1 від 30.06.2012 року засідання педагогічної ради, заступник директора [PERSON] запропонувала проводити лекційні та практичні заняття у студентів заочної форми навчання на паралелі зі студентами денної форми навчання та не нараховувати оплату за проведення занять у студентів заочної форми навчання у зв'язку з невиконанням набору студентів відповідно до ліцензійного набору. Таким чином, на засіданні педагогічної ради коледжу було вирішено заняття для студентів заочного відділення проводити разом зі студентами денного відділення та не нараховувати доплату за них. За таку пропозицію проголосували всі присутні на засідання педагогічної ради викладачі, в тому числі і [PERSON] В свою чергу, суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Б-Дністровського ЕПК на її користь щорічної допомогу на оздоровлення, виходячи з такого. Відповідно до пункту 3.3.5 контракту з викладачем № 43 від 25.06.2012 року, укладеному між Б-Дністровським ЕПК та [PERSON], викладач має право на соціальні гарантії й пільги, встановлені законодавством України. Згідно із пунктом 4.14 колективного договору Б-Дністровського ЕПК на 2010-2013 рік, педагогічним працівникам коледжу одночасно при виході у відпустку надавати матеріальну допомогу на оздоровлення згідно Закону України «Про освіту», іншим працівникам відповідно до відпрацьованих років у коледжі при наявності коштів та за погодженням власника згідно кошторису витрат на поточний рік. Абзацом 11 частини 1 статті 57 Закону України «Про освіту» встановлено, що держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. З зазначених положень Закону випливає, що виплата допомоги на оздоровлення гарантована державною незалежно від виду та форми власності учбового закладу та є обов'язком останнього. Таким чином, і контрактом з викладачем № 43 від 25.06.2012 року, укладеним між Б-Дністровським ЕПК та [PERSON], і колективним договором Б-Дністровського ЕПК на 2010-2013 рік, і Законом України «Про освіту» передбачено виплату педагогічним та науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, але в порушення усього зазначеного Б-Дністровський ЕПК не здійснював на користь [PERSON] вказані виплати на протязі трьох років, з 2010 року по 2013 рік, що складає 3 618,56 грн. (2010-2011 рік - 1159,35 грн. + 2011-2012 рік - 1 385,21 грн. + 2012-2013 рік - 1 074 грн.). Відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) встановлено порядок, підстави та умови доказування і стягнення моральної шкоди. Доведення наявності моральної (немайнової) шкоди здійснюється шляхом визначення в позовній заяві конкретних обставин, за яких було заподіяно шкоду, а також зазначення того, які неправомірні діяння було вчинено щодо позивача, в чому полягає шкода, що було підставою визначення запропонованого позивачем розміру або форми її відшкодування, якими доказами це підтверджується. Предметом доказування повинна бути глибина моральної (немайнової) шкоди, від якої в кінцевому підсумку залежать розмір та форми відшкодування останньої. [PERSON] просить стягнути на її користь з Б-Дністровського ЕПК моральну шкоду, що складає 10 000 грн. Беручи до уваги, що відповідачем не виплачено позивачу частину заробітної плати, у зв'язку з незаконним звільненням раніше встановленого строку, та допомогу на оздоровлення, що є складовою заробітної плати, внаслідок чого позивач зазнав незручності та інші негативні наслідки, не скориставшись своїми правами на отримання заробітної плати та на оздоровлення, які гарантовані державною, а тому такі дії відповідача дійсно призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань позивача. Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 10 000 грн. до 1 000 грн. у зв'язку з тим, що, по-перше, він надто великий, а, по-друге, в порушення положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» [PERSON] не визначено з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 10 000 грн. та якими доказами це підтверджується. Згідно із ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (статті 21, 22 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ст.47 КЗпП України). Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, відповідачем в порушення статей 47, 116 Кодексу законів про працю України не виплачено позивачу частину заробітної плати, у зв'язку з незаконним звільненням раніше встановленого строку, та допомогу на оздоровлення, що є складовою заробітної плати, у зв'язку з чим, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України, Б-Дністровський ЕПК повинен виплатити [PERSON] її середній заробіток за весь час затримки (з 19.08.2013 року - день незаконного звільнення раніше встановленого строку) по день фактичного розрахунку (09.01.2014 року день винесення рішення суду). Згідно довідки про середню заробітну плату [PERSON], її середньоденна заробітна плата складала 49,62 грн. Відповідно до проведених судом розрахунків, середній заробіток за весь час затримки Б-Дністровським ЕПК сплати належних [PERSON] сум на час звільнення по день фактичного розрахунку склав 7 145,28 грн. (за період 19.08.2013 року по 09.01.2014 року включно та складається з 144 дні х 49,62 грн.). Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до Б-Дністровського ЕПК про звільнення, поновлення на роботі, стягнення з підприємства заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час прострочення сплати належних на час звільнення сум, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статей 79, 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на правову допомогу та на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial