Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

19 вересня 2017 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона на підставі трудового договору від 01.10.2013 року працювала продавцем у мережі неспеціалізованих магазинів роздрібної торгівлі продуктами харчування та непродовольчими товарами, у торгівельних магазинах роздрібної торгівлі продуктами харчування та непродовольчими товарами, у торгівельних точках, організованих субєктом підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON] Роботодавець прийняла на себе зобовязання сплачувати заробітну плату в розмірі 609,00 грн., тобто на половину ставки та встановили режим роботи з 08:00 години до 12:00 години. Починаючи з 2015 року роботодавець СПД-ФОП [PERSON] розяснила, що у звязку з прийняттям нових умов законодавства про оплату праці та заборони оплачувати заробітну плату в розмірі менш ніж одного мінімального заробітку та за її розпорядженням, позивачка офіційно переведена на повну ставку, тому нараховуватися буде лише 50% від розміру мінімальної заробітної плати за місяць. З наказом з цього приводу не ознайомила. 10.08.2015 року роботодавець [PERSON] заявила про проведення інвентаризації матеріальних цінностей у вигляді товару, за наслідками якої заявила про нестачу товару на суму 22462,15 грн. Після проведення інвентаризації позивачка продовжила працювати у відповідачки, але починаючи з 10.08.2015 року ( тобто фактично з 01.08.2015 року) [PERSON] не отримувала жодної заробітної плати, відповідачка пояснювала це тим, що утримує заробітну плату як погашення боргу за борговою розпискою від 10.08.2015 року. 25.03.2016 року позивачка та відповідачка за домовленістю сторін звернулися до Охтирського міськрайонного центру зайнятості, де оформили розірвання трудового договору від 01.10.2013 року на підставі ст.38 КЗпП України. Оскільки, [PERSON] 25.03.2016 року не привезла з собою трудову книжку, тому відповідний запис про звільнення не внесений у трудову книжку у день звільнення. В подальшому відповідачка уникала зустрічей з позивачкою для внесення запису у трудову книжку про звільнення. Вважає, що за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року сума заборгованості по заробітній платі становить 10993,00 грн.; за період з 01.01.2016 року по день звільнення 25.03.2016 року 3867,25 грн.; з 25.03.2016 року по 30.09.2017 року у звязку з затримкою розрахунку при звільненні за 2016 рік 17261,95 грн; за 2017 рік 28800,00 грн., тобто на загальну суму 57054,95 грн. Просить стягнути з субєкта підприємницької діяльності приватного підприємця [PERSON] на її користь недосплачену заробітну плату за період працевлаштування з 01.01.2015 року по 31.07.2015 року з урахуванням проведених виплат, за період з 01.08.2015 року по день звільнення 25.03.2016 року в повному обсязі суми невиплат, та з дня звільнення з 25.03.2016 року по 30.09.2017 року у звязку з затримкою розрахунку при звільненні на загальну суму 57054,95 грн. з відрахуванням поточних податків та загальнообовязкових зборів і платежів. Незважаючи на те, що явка позивачки за клопотанням представника відповідачки визнавалася судом обовязковою, позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання не зявились, надана заява про розгляд справи у їх відсутність (а.с.188),тому суд відповідно до положень ст. 223 ч. 5 ЦПК України вважає можливим проводити розгляд справи у відсутність позивачки та її представника, оскільки, їх незявлення не перешкоджає вирішенню спору. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивачка працювала у відповідача за трудовим договором від 01.01.2015 року, відповідно до якого її було прийнято продавцем на неповний робочий день та з розміром заробітної плати 609 грн. в місяць. Заробітна плата позивачці виплачувалась в розмірі 609 грн. з 01.10.2013 року по квітень 2015 року. З 01.05.2015 року, хоча робочий день позивачки залишився незмінним ( 4 години) заробітна плата нараховувалась та виплачувалась їй у розмірі мінімальної заробітної плати: з 01.05.2015 року - 1218,00 грн., з 01.09.2015 року до 25.03.2016 року у розмірі 1378,00 грн. Факт нарахування та виплати позивачці заробітної плати підтверджується відомостями нарахування заробітної плати та відомостями виплати грошей, в яких міститься особистий підпис позивачки. Як підтверджується відомостями за березень 2016 року, позивачці була нарахована заробітна плата за фактично відпрацьований робочий час та компенсація за 8 днів відпустки. Вказані кошти позивачка отримала 22.03.2016 року 583,31 грн. (аванс) та 01.04.2016 року остаточний розрахунок в сумі 530,87 грн., про що свідчить її підпис у відомості на виплату грошей. В трудову книжку не внесений запис про звільнення з вини самої [PERSON], оскільки, трудова книжка знаходиться у позивачки, яку вона не надає для внесення відповідного запису в ній. У звязку з вищевикладеним вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 05.10.2017 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 12.10.2017 року. 12.10.2017 року судове засідання відкладено у звязку з неявкою сторін на 06.11.2017 року. 06.11.2017 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області заява представника позивача про відвід судді відхилена. 06.11.2017 року протокольною ухвалою за клопотанням представника позивачки витребувано документи необхідні для повного та всебічного розгляду справи. Судове засідання відкладено на 04.12.2017 року. 04.12.2017 року в судовому засіданні визнано неявку позивачки та її представника неповажною, розгляд справи відкладено на 20.12.2017 року. Законом України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року прийнято нову редакцію Цивільного процесуального кодексу України, який набрав чинності 15.12.2017 року. У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року зазначено, що справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. 20.12.2017 року провадження по справі зупинено до розгляду заяви представника позивачки про відвід судді. 21.12.2017 року ухвалою Охтирського міськрайсуду в задоволенні заяви представника позивачки про відвід судді відмовлено. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22.12.2017 року поновлено провадження по справі та призначено судове засідання на 26.12.2017 року. 26.12.2017 року в судовому засіданні визнано явку позивачки обовязковою, судове засідання відкладено на 01.02.2018 року. 01.02.2018 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області заяву позивачки про зміну позову залишено без розгляду виходячи з положень ст. 44, ст. 49 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.10.2013 року між фізичною собою субєктом підприємницької діяльності [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір, відповідно до якого працівник зобовязується виконувати роботу продавця, а фізична особа зобовязується оплачувати працю працівника в розмірі 609 грн. на місяць, про що внесено відповідний запис в трудову книжку [PERSON]В.(а.с.10-11). Відповідно до ст.7 КЗпП України особливості регулювання праці осіб, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації, або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 2.21-1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року № 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Відповідно до п.7 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» фізична особа зобов'язана вручити під розписку працівникові один примірник зареєстрованого трудового договору протягом трьох робочих днів з дня його надходження, про що робиться відповідний запис у книзі реєстрації, а також повернути йому трудову книжку із записом про прийняття на роботу. 25.03.2016 року трудовий договір від 01.10.2013 року розірваний на підставі ст. 38 КЗпП України, про що міститься відповідний запис у п. 17 Трудового договору. (а.с.10). Відповідно до п. 8, ч. 1 п. 9 вказаного Порядку у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Відповідно до п. 14 Порядку записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Згідно з п. 16 Порядку посадова особа центру зайнятості повинна ознайомити присутні сторони або сторону під підпис у журналі щодо порядку реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як встановлено в судовому засіданні, трудова книжка знаходиться у позивачки, яку вона при розірванні трудового договору не надала для внесення відповідного запису, про що зазначає сама позивачка в позові, а також це підтверджується матеріалами справи, а отже відповідачка позбавлена можливості внести відповідний запис про розірвання трудового договору в трудовій книжці без надання оригіналу трудової книжки позивачкою. З урахуванням вказаних обставин суд не може погодитися з доводами позивачки, викладеними в позові що нібито відповідачка не виконала вимоги ст. 47 КЗпП України щодо невнесення запису в трудову книжку, невидачу трудової книжки та повного розрахунку в день звільнення. Безпідставно посилається позивачка на положення ст.116, ст.117 КЗпП України, оскільки, в даному випадку порушень прав позивачки з боку відповідачки судом не встановлено. В цій частині переконливих доказів в установленому законом порядку позивачкою суду не надано. Вказана обставина підтверджується також письмовою відповіддю на лист - претензію від 25.09.2017 року, відповідно до якої позивачку повідомлено про порядок внесення запису до трудової книжки про розірвання трудового договору та призначено дату зустрічі для внесення цього запису, зазначено номер телефону, за яким можливо узгодити дату зустрічі (а.с.114), яку рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення направлено позивачці та яку вона отримала 27.09.2017 року, про що свідчить її особистий підпис у поштовому повідомленні (а.с.115). В цьому ж листі зазначено, що позивачка жодного разу не зверталася до [PERSON] після розірвання трудового договору. Доводи [PERSON], викладені в позові стосовно неодноразових звернень до відповідачки про внесення запису в трудову книжку та нібито уникнення таких зустрічей зі сторони відповідачки, суд не приймає до уваги, так як це не підтверджено позивачкою належними доказами у відповідності до положень ст. 83 ЦПК України. Щодо позовних вимог про недоплату та невиплату заробітної плати суд зазначає наступне. Позивачка зазначає, що вона з 01.01.2015 року по 01.08.2015 року отримувала заробітну плату не в повному обсязі, відповідно до чинного законодавства, а з 01.08.2015 року взагалі не отримувала за свою роботу від відповідачки ні гарантованої державою мінімальної заробітної плати, ні заробітної плати, яка була узгоджена між нею та відповідачкою. З такими доводами позивачки, викладеними в позовній заяві суд погодитись не може, оскільки, вони є безпідставними, недоведеними, не підтвердженими в установленому законом порядку, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються поясненнями представника відповідачки, наданими нею письмовими доказами, матеріалами справи, дослідженими та перевіреними судом в їх сукупності. Так, відповідно до положень ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Оскільки нормами ст. 47 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган покладено обов'язок у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, але у даному випадку вона знаходиться у позивачки, яка протягом усього часу після розірвання трудового договору не надала її відповідачці для внесення запису про звільнення, а тому позовні вимоги про виплату середнього заробітку за період затримки за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню з вищевикладених підстав, так як порушень прав позивачки в даному випадку судом не встановлено, а позивачкою в установленому законом порядку не доведено суду про порушення її прав відповідачкою. Суд також зазначає, що незважаючи на тривалий розгляд даної справи позивачка в судове засідання жодного разу так і не зявилася та не надала відповідачці трудової книжки для внесення запису про звільнення. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01.01.2015 року мінімальний розмір заробітної плати складає 1218 грн. або 7 грн. 29 коп. за кожну годину роботи., з 1 вересня - 1378 гривень, або 8,29 грн. за годину. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01.01.2016 року по 30.04.2016 року мінімальний розмір заробітної плати складає 1378 грн. або 8 грн. 29 коп. за кожну годину роботи. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідачки надала копії відомостей про нарахування та виплату заробітної плати з особистим підписом позивачки про одержання нею грошових коштів, які судом були оглянуті в оригіналі, згідно яких підтверджується, що позивачці нараховано та виплачено заробітну плату з 01.01.2015 року по квітень 2015 року в розмірі 609,00 грн. за кожен місяць відповідно до трудового договору (а.с.67-70), з травня 2015 року по серпень 2015 року - в розмірі 1218,00 грн. (а.с.71-74), з вересня 2015 року по день звільнення 25 березня 2016 року в розмірі 1378,00 грн.(а.с.75-82), при цьому в день звільнення нараховано за 8 днів відпустки компенсацію -355,61 грн. Аналогічні відомості містяться в книгах обліку нарахованої та виплаченої заробітної плати за вказаний позивачкою період, які судом було оглянуто в оригіналі під час розгляду справи, якими підтверджується повністю нарахування та виплата зарплати позивачці (а.с.98-112). Вказані докази суд приймає до уваги як належні та допустимі. Отже, судом встановлено, що позивачці нараховано та в повному обсязі виплачено заробітну плату за період з 1.01.2015 року по 25.03.2016 року в межах заявлених вимог, з урахуванням всіх сум, що належать виплаті в день звільнення (а.с.52-112). Крім того, виплата заробітної плати в повному обсязі підтверджується відомостями Охтирської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області від 23.11.2017, відповідно до яких за час роботи позивачки у відповідачки як фізичної особи-підприємця за період в межах заявлених вимог з 1.01.2015 року по 25.03.2016 року сума нарахованого та виплаченого доходу становить 17042,91 грн., сума утриманого ПДФО за вказаний період становить 1291,81 грн. (а.с.134). Отже, доводи позивачки, що відповідачкою нібито порушено трудове законодавство, що полягає у порушенні її права на отримання заробітної плати за свою роботу в розмірі визначеному законодавством, та що позивачка з 01.08.2015 року взагалі не отримувала за свою роботу від відповідачки мінімальної заробітної плати , а також нібито з нею не проведено повного розрахунку є безпідставними, так як це не відповідає фактичним обставинам справи з вищевикладених підстав. З огляду на викладене, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed