Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

18 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ПСП «Агрофірма «Перше Травня» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - тракторну бригаду, що розташована по [ADDRESS] (а.с. а.с. 2-4, 21-23). Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Перше Травня» про визнання права власності на нерухоме майно - задоволені. Визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно - тракторну бригаду, що складається з адміністративної будівлі позначеної літ. «А» загальною площею 118,6 кв.м., будівлі гаражів літ. «Б» площею 320 кв.м., ангару літ. «В» площею 216 кв.м., складу літ. «Г» площею 792 кв.м. та ангару літ. «Д» площею 420 кв.м., розташовану в [ADDRESS] (а.с. 32-33). В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 36-40). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення підлягає скасуванню з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 5000 гривень в рахунок переданої йому тракторної бригади, про що свідчить відповідна податкова накладна, придбавши таким чином 16 лютого 2004 року у ПСП «Агрофірма «Перше Травня» тракторну бригаду, що розташована по [ADDRESS], яка, згідно технічного паспорту складається з: адміністративної будівлі позначеної літ. «А» загальною площею 118,6 кв.м., будівлі гаражів літ. «Б» площею 320 кв.м., ангару літ. «В» площею 216 кв.м., складу літ. «Г» площею 792 кв.м. та ангару літ. «Д» площею 420 кв.м., розміщення яких позначено на експлікації технічної документації. У нотаріальному порядку посвідчити наявний між сторонами правочин та вчинити будь-які правочини щодо вищевказаного майна, як з боку відповідача, так і зі сторони [PERSON] було неможливо, оскільки у Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно взагалі відсутня державна реєстрації вказаного нерухомого майна. Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що ПСП АФ «Перше Травня» отримало вказане нерухоме майно внаслідок викупу майнових прав членів колишнього КСП «Україна», яке на той час проходило ліквідаційну процедуру. На час розпаювання майна колективного сільського підприємства законодавство не передбачало державної реєстрації нерухомого майна, що було у власності колгоспів, оскільки входило у єдиний майновий комплекс. Тому при паюванні майна колишніх колгоспів члени підприємства отримували свою частку за актом приймання-передачі. Таким чином, ПСП АФ «Перше Травня» отримавши від співвласників тракторну бригаду в рахунок викупу майнових паїв не зареєструвало за собою право власності на нерухоме майно. Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного у простій письмовій формі від 16.02.2004 року [PERSON] придбав у ПСП «Агрофірма «Перше Травня» та заволодів тракторною бригадою, що розташована по [ADDRESS], не придбавши на неї право власності через відсутність державної реєстрації. Тобто позивач добросовісно заволодів нерухомим майном - тракторною бригадою ПСП АФ «Перше Травня», а тому за ним можливо визнати право власності за набувальною давністю, що передбачено ч.1 ст. 344 ЦК України, відповідно до якої особа, яка добросовісно відкрито та безпосередньо володіє чужим нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на нього. Однак, колегія суддів в частині задоволених позовних вимог, які й оскаржують ся апелянтом, не погоджується з висновками суду. Так, згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. ст. 209, 657 ЦК України, договір купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки нікчемного правочину з власної ініціативи. Позивач, звертаючись до суду, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - тракторну бригаду на підставі договору купівлі-продажу, вчиненого у простій письмовій формі і який не був нотаріально посвідчений у передбачений законом порядок. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] вимоги позовної заяви мотивував тим, що право володіння спірним нерухомим майном він пов'язує із укладенням договору купівлі - продажу, за яким він сплатив ПСП «Агрофірма«Перше Травня» 5000 грн., при цьому передача правовстановлюючих документів та необхідна реєстрація договору купівлі продажу не відбулась. В рішенні Томаківсьвського районного суду зазначено, що [PERSON] на протязі 10 років добросовісно, відкрито та безпосередньо розпоряджається чужим майном, а тому відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України набуває право власності на це майно (набувальна давність). Як роз'яснив у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Однак, суд першої інстанції посилаючись на вказану норму закону не з'ясував всі обставини справи. Зокрема, в матеріалах справи взагалі відсутні відомості щодо добросовісного, відкритого та безперервного розпорядження майном [PERSON], будь які дані щодо систематичної сплати коштів за комунальні послуги по обслуговуванню будівель тракторної бригади, договори на вивіз сміття, водопостачання та інші дані, які б свідчили про відкрите та безперервне володіння майном також відсутні. Також, з матеріалів справи не вбачається, що спірне нерухоме майно належало на законних підставах належало саме відповідачу. Отже, суд 1 інстанції, не звернувши уваги на зазначене, дійшов необґрунтованого висновку щодо можливості визнання за [PERSON], права власності на нерухоме майно - тракторну бригаду, ухваливши рішення з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed