Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

17 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: Запорізька область, смт. Розівка, вулиця Мічуріна, будинок 6. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 19.11.2012 року, посвідченого Розівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1115, укладеного між ним та [PERSON], він набув право приватної власності на житловий будинок № 6 з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Запорізька область, Розівський район, смт. Розівка, вул. Мічуріна, 6. Проте, на момент укладання зазначеного договору купівлі-продажу та до теперішнього часу, відповідач був та залишається зареєстрованим у житловому будинку № 6 по вул. Мічурина в смт. Розівка Розівського району Запорізької області, хоча ще з 1999 року останній не проживає за місцем своєї реєстрації у спірному домоволодінні, оскільки виїхав до іншого населеного пункту на постійне місце проживання. Не зважаючи на вищевикладене, відповідач до теперішнього часу не знявся з реєстрації у Запорізькому районному секторі УДМС України в Запорізькій області за місцем знаходження житлового будинку. Такі протиправні дії порушують право позивача на користування своєю власністю, що вимусило останнього звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи або розгляд справи без його участі не надав (а.с. 58-59). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.224 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про дату, час ті місце судового розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Виходячи з положень, викладених в частині 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 19.11.2012 року, укладеного між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), посвідченого державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1115, продавець передав у власність покупця житловий будинок № 6 з надвірними будівлями, розташований по вул. Мічуріна в смт. Розівка Розівського району Запорізької області (а.с. 17-18), дані про що внесені до Державного реєстру правочинів, що підтверджується Витягом № 12143305 від 19.11.2012 року (а.с. 20). Згідно до [PERSON] підприємства «Розівський комунгосп» Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області від 23.11.2012 року за № 36378971 про державну реєстрацію, за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2012 року № 1115 зареєстровано право приватної власності (частка 1/1) на будинок № 6 по вул. Мічуріна, в смт. Розівка Розівського району Запорізької області (а.с. 19). Як вбачається з інформації Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області від 23.05.2017 року та від 30.05.2017 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO], з 23.07.1999 року, але за вказаною адресою не проживає (а.с. 16, 24). Відповідно до пояснень позивача, наданих під час розгляду справи в суді, відповідач не є членом його сімї, з 1999 року по теперішній час у спірному домоволодінні не проживає, особистих його речей в будинку немає, витрати на утримання житла не несе. Реєстрація відповідача в спірному домоволодінні порушує права позивача, як власника нерухомого майна, оскільки він не може в повній мірі розпоряджатися своїми правами як власника будинку, а саме не має можливості оформити субсидію. Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами статей16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України. Відповідно до змісту позовної заяви, фактично вимоги [PERSON] зводилися до вимог про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). За роз'ясненнями, викладеними у п.п.33, 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітуту визначені також у ст. 406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Зважаючи на те, що відповідач ніколи не був членом сімї власника житла, фактично в спірний будинок він не поселявся, витрат з його утримання не ніс і не несе, протягом трьох років підряд не використовує право користування чужим майном (сервітут), його реєстрація в спірному будинку порушує право власності позивача, а тому вимоги останнього про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном підлягають задоволенню на підставі ст.ст.319, 391, 406 ч.1 п.5 ЦК України шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування чужим майном. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є достатньою підставою для зняття його з реєстраційного обліку. Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved