Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

17.12.2020 позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому з уточненням позовних вимог просить визнати за нею право власності на 3/4 частин житлового будинку загальною площею 184,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на ѕ частин земельної ділянки, кадастровий номер: 4621286800:01:002:0002, площею 0,1374 га, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за вищевказаною адресою. В обґрунтування позову вказує на те, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 17.07.2010. Протягом двох років проживають окремо як чоловік та дружина, фактичні шлюбні відносини між ними припинено, спільного господарства протягом вказаного терміну не ведуть. У шлюбі у них [INFO] народилась донька [PERSON] . У 2019 вони розлучились. В період перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів вони здійснили будівництво житлового будинку, який розташований на [ADDRESS] . Вважає, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, і оскільки з нею проживає неповнолітня дитина, то просить збільшити її частку у спільному майні подружжя до ѕ. Позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, позов просили задоволити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, а тому суд визнав його неявку неповажною та розглянув справу у його відсутності. Суд, вислухавши вступне слово позивача та його представника, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов слід задоволити. Відповідно до ст.ст. 15.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що з 15.07.2010 по 23.10.2019 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі (копія рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.10.2019). Згідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також положення ч.2 ст.60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Як вбачається з Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та Інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно №219987037, за [PERSON] та [PERSON] 31.07.2013 зареєстровано на праві власності житловий будинок загальною площею 184,4 кв.м., житловою площею 128 кв.м. на [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: 4621286800:01:002:0002. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ в Постанові від 25 листопада 2015 року при розгляді справи № 6-2333цс15, а також в Постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс 15. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України , у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, судом встановлено, що на час укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] було збудовано житловий будинок, такий зареєстровано за сторонами на праві спільної сумісної власності, а тому частка [PERSON] згідно ч.1 ст. 70 СК України у ньому складає 1/2 частину. За умовами частини другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічні положення містяться у статті 377 ЦК України. Аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Отже, перехід права користування на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. З огляду на вказане, суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер: 4621286800:01:002:0002, площею 0,1374 га, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на [ADDRESS] . Суд вважає, що проживання дітей з позивачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.

Outcome: dismissed