Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

17 січня 2017 року, представниця позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила в частині стягнення з відповідачів інфляційних збитків та 3% річних за користування коштами, та в остаточній редакції якого від 12.06.2017 р., надісланого на електронну скриньку Овідіопольського райсуду Одеської області та від 13.06.2017 р., надісланого до суду поштою, просила суд, стягнути з відповідачів на свою користь інфляційні збитки у сумі 7833,74 грн., 3% річних за користування коштами у сумі 1762,03 грн., витрати, повязані з наданням правової допомоги у сумі 6000 грн. та судовий збір, мотивуючи це незаконним блокуванням відповідачами грошової суми 161188,18 грн. на рахунку позивача № 4149497867901870, відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк», що заважало позивачу вільно розпорядитися своїми власними грошима, а також просила суд, закрити провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідача грошової суми 161188,18 грн. у звязку з добровільної сплатою відповідачами вказаної суми після предявлення позову. Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.07.2017 р., позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідачів грошової суми у розмірі 161188,18 грн. закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Представниця позивача в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином (поштовим повідомленням), причини неявки не повідомила, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала збільшений позов та проханням про слухання справи без її участі (а.с. 71,83,89). Представниця відповідачів в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином (поштовим повідомленням), причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду свої письмові заперечення на позов, в яких просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав його безпідставності та заяву про слухання справи за її відсутності (а.с. 58-63,85,87,88) Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У відповідності до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частина 3 статті 1068 ЦК України передбачає, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно із ст. 1074 ЦК України - обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Клієнт не має права без письмової згоди обтяжувача надавати банку розпорядження, а банк не має права їх виконувати, якщо в результаті розмір грошових коштів на рахунку буде меншим за розмір, визначений згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному банківському рахунку. Після отримання банком письмового повідомлення обтяжувача про наявність підстав для звернення стягнення на предмет обтяження, яким є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, клієнт за відповідним договором банківського рахунка не вправі без письмової згоди обтяжувача надавати банку розпорядження, а банк не вправі їх виконувати, якщо в результаті розмір грошових коштів на рахунку буде меншим за розмір забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача. Банк не перевіряє наявність підстав, зазначених в отриманому ним від обтяжувача повідомленні. Якщо на момент отримання банком розпорядження клієнта банк був письмово повідомлений клієнтом про існування обтяження, банк, який порушив вимоги частин другої і третьої цієї статті, відповідає перед обтяжувачем у розмірі грошових коштів, списаних ним з рахунка на виконання розпорядження клієнта. Згода обтяжувача, передбачена частинами другою і третьою цієї статті, може бути виражена у загальній формі та/або містити умови, за яких така згода вважається наданою. Така згода може бути включена до умов договору, яким встановлюється обтяження майнових прав на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Також, стаття 1075 ЦК України передбачає, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобовязання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними. Згода обтяжувача може бути виражена у загальній формі та/або містити умови, за яких така згода вважається наданою. Така згода може бути включена до умов договору, яким встановлюється обтяження майнових прав на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка: 1) якщо сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, залишилася меншою від мінімального розміру, передбаченого банківськими правилами або договором, якщо така сума не буде відновлена протягом місяця від дня попередження банком про це; 2) у разі відсутності операцій за цим рахунком протягом року, якщо інше не встановлено договором; 3) у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення; 4) в інших випадках, встановлених договором або законом. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою чи в порядку, встановленому законом, перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право протягом 14-ти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача : такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Суд встановив, що у вищевказаному позові відсутні будь-які посилання представниці позивача на порушення відповідачами умов Закону України «Про захист прав споживачів», в порядку якого був поданий даний позов до суду, а мається лише посилання на ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» щодо вільного вибору підсудності справи за вибором споживача послуг та на ч. 3 ст. 22 Закону щодо звільнення від сплати судового збору за подібними позовами. На думку суду, у вказаному позові представниця позивача посилається на Закон України «Про захист прав споживачів» саме для уникнення сплати судового збору за подачу позову до суду, враховуючи відсутність посилання у позові на жодні статті вказаного Закону, які вона вважає порушеними з боку відповідачів. Так, в позові йдеться про те, що позивач має відкритий розрахунковий рахунок № 4149497867901870, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк». Представниця позивача стверджує у позові, що 10.11.2016 р. позивачу стало відомо, що його рахунок заблоковано, що стало підставою для звернення останнього до банківського відділення з відповідною заявою щодо розблокування рахунку, на якому залишилось 161188,18 грн. (а.с. 11). Однак, суд звертає увагу на те, що на вказаному листі відсутня відмітка (вхідна дата, номер, печатка, штамп, підпис уповноваженої особи) про отримання вказаного листа відповідачами, що свідчило б про належне отримання вказаного листа відповідачами, що в свою чергу, дає підстави суду стверджувати про недопустимість і неналежність вказаного доказу в порядку ст.ст. 57-60 ЦПК України, а тому вказаний лист, судом до уваги не приймається. Своїм листом від 14.11.2016 р., позивач ставить до відома директора ПГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] про те, що він отримав гроші з вищевказаного рахунку по своїм старим боргам у звязку зі зручністю, на сьогодні від проживає за адресою : [INFO] та приймати оплату по боргам більше буде (а.с. 10). На вказаному листі також відсутні будь-які реквізити (вхідна дата, номер, печатка, штамп, підпис уповноваженої особи) належного отримання відповідачами вказаного листа, що також суперечить вимогам ст.ст. 57-60 ЦПК України з приводу неналежності і недопустимості як документального доказу вказаного листа, у звязку з чим, судом до уваги не приймається. В позові йдеться про те, що блокування відповідачами вищевказаної суми коштів позивача, заважало останньому вільно розпорядитися своїми власними грошима у сумі 161188,18 грн., у звязку з чим, з урахуванням збільшених позовних вимог, представниця позивача просила суд, стягнути з відповідачів 3% річних в сумі 1762,03 грн. та інфляційні збитки у сумі 7833,74 грн. (а.с. 77,78). Так, відповідно до п.п. 1.3, 1.5 Постанови Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» - клієнти мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору, крім випадків, якщо банк не має змоги прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. У разі відкриття поточного рахунку клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунку. 14.02.2017 р. за Вих. № 20.1.0.0.0/7-20170214/3218 ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав позивачу повідомлення про розірвання договорів і закриття рахунків на підставі ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме у звязку зі встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта та пропозицією надання іншого рахунку позивача, відкритого в іншому банку для перерахування залишку коштів на його рахунку (а.с. 79-80). Суд встановив, що 14.03.2017 р. за розпорядженням (заявою) позивача [PERSON] (клієнта банку) грошові кошти у розмірі 165567,17 грн. з картки № 4149 4978 6790 1870 були перераховані на рахунок позивача, який відкритий в ПАТ АБ Південний та з 14.03.2017 р. на картковому рахунку позивача № 4149 4978 6790 1870 залишок грошових коштів складає 0,0 грн. (а.с. 61,72,82). Таким чином, суд вважає офіційною вимогою бажання позивача отримати свої гроші на його рахунку № 4149497867901870, відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк» слід вважати саме заяву [PERSON] про перерахування залишків коштів від 14.03.2017 р., а не дату, на яку посилається йог опредставниця у позові, з якої позивачу нібито стало відомо про блокування його коштів, а саме 10.11.2016 р. При цьому суд вважає, що представницею позивача не було доведено суду з наданням належних та допустимих доказів будь-якого блокування відповідачами грошових коштів позивача в сумі 161188,18 грн., твердження стосовно блокування яких є хибними і безпідставними, а відповідачами, на думку суду, не було порушено жодне право позивача на отримання його коштів, які перебували на його рахунку і були перераховані банком на рахунок, вказаний позивачем і іншому банку на першу вимогу позивача (а.с. 82). Відповідно до ст. 610 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності з вимогами п. 4 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків. Статтею 612 ЦК України визначено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора. Відповідно до ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності, і складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є субєкт та обєкт правопорушення, а також субєктивна та обєктивна сторони, де субєктом цивільного правопорушення є боржник, а обєктом правопорушення - зобовязальні правовідносини кредитора та боржника. Субєктивну сторону становить вина боржника, а обєктивну - протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обовязку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та збитками. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, що має місце в даному конкретному випадку, а тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків у сумі 7833,74 грн. та 3% річних за користування коштами у сумі 1762,03 грн. слід відмовити.? Відповідно до Постанови ВССУ від 17.10.2014 № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи. Згідно із главою 8 розділу І ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах. В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВСУ від 15 квітня 2009 року зазначається, що витрати на оплату правової допомоги при розгляді справ у цивільному судочинстві відшкодовується в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, і не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК та не можуть бути стягнуті за позовом. Отже стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Не є належним доказом витрат на правову допомогу довідка адвоката про суму гонорару, розписка про одержання коштів за правову допомогу. При задоволенні суду вимог щодо сплати витрат, пов'язаних з наданням юридично-правової допомоги, слід визначити характер наданої правової допомоги, час, який було витрачено фахівцем з надання такої допомоги. Також слід довести факт зарахування коштів на рахунок фахівця за надання саме правової допомоги. Суд встановив, що представницею позивача - не надано до суду жодного належного документу, який би підтверджував час надання правової допомоги, характер правової допомоги, факт зарахування коштів, а також не надано жодного розрахунку такої правової допомоги, а тому, в розумінні вищевказаних норм Закону, суд вважає неналежним доказом витрат на правову допомогу квитанцію до прибуткового касового ордеру № 274 від 20.12.2016 р. на суму 6000 грн., оригінал якої не був наданий суду, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити (а.с. 20). На підставі вищевикладеного, суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним і таким, що підлягає задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed