Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

19 жовтня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у розмірі 56165,20 грн. за кредитним договором №б/н від 19.07.2012 року, а також судові витрати у розмірі 1600,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 19 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення умов Договору та невиконання зобовязань за укладеним кредитним договором, № б/н від 19 липня 2012 року у відповідачки [PERSON] станом на 31.08.2017 року виникла заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 56165,20 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 1999,99 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 46714,50 грн., заборгованості за пенею та комісією 4299,99 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 2650,72 грн. До теперішнього часу відповідачка [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 липня 2012 року у добровільному порядку не погасила, тому позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Ухвалою Василівського районного суду від 05 грудня 2017 року відкрито провадження у справі. В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. До суду надано заяву, в якій представник позивача просить розглянути справу у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують (а.с.38). Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася з обєктивних причин у звязку з перебуванням у місцях позбавлення волі за вироком суду, про день та час розгляду справи повідомлялася судом своєчасно та належним чином, проте суду письмові заперечення проти позову (45,81,84,87), в яких зазначає, що позовні вимоги не визнає в частині нарахувань відсотків та пені за кредитом, із заборгованістю по тілу кредита згодна, а також наголошує на тому, що заборгованість за кредитом виплатити не має обєктивної можливості, так як знаходиться в місцях позбавлення волі. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною\~2 ст.6 ЦК України \~передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані \~цими актами. У відповідності до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України \~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.627 ЦК України \~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 19 липня 2012 року позичальник [PERSON] отримала в банківський установі - ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки Згідно умов укладеного договору, кредитний Договір складається із: заяви позичальника, умов та Правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с. 4, 5, 6-29). При оформленні кредитної картки позичальник [PERSON] була ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку, та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, тарифами банку складає між нею та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві про видачу кредиту від 19 липня 2012 року (а.с.4). Факт отримання грошей відповідачка [PERSON] не заперечує, підписання заяви та виконання умов договору щодо погашення кредиту свідчить, що між сторонами виникли та існували тривалий час кредитні відносини, які виконувалися обома сторонами. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.5-29), Банк після отримання від відповідача необхідних документів, а також заяви, приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку, та за своїм рішенням встановити розмір кредитного ліміту (п.п. 2.1.2.3, п. 2.1.1.2.4); банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік; банк має право проводити зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків (п.2.1.1.12.6), а позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (п.2.1.1.5.5); у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку (п.2.1.1.5.6); власник карти зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту (п.1.1.2.7); при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (п. 2.1.1.7.6); у разі незгоди зі зміною Правил та/або «Тарифів банку», які викладені на банківському сайті, позичальник зобовязується надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість (п.1.1.2.4). ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме 19 липня 2012 року надав відповідачці кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі, визначеному Договором. На порушення Умов договору відповідачка [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконувала, передбачені умовами кредитного Договору платежі для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, своєчасно не вносила, у звязку з чим утворилася заборгованість. Згідно наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 19 липня 2012 року, відповідачка [PERSON] станом на 31 серпня 2017 року має заборгованість за кредитним договором №б/н від 19 липня 2012 року у загальному розмірі 56165,20 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 1999,99 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 46714,50 грн., заборгованості за пенею та комісією 4299,99 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 2650,72 грн. (а.с.3). Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги невиконання зобовязань відповідачкою [PERSON] умов Кредитного договору № б/н від 19 липня 2012 року, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом на суму 1999,99 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 46714,50 грн., згідно розрахунку заборгованості за вищевказаним кредитним договором станом на 31 серпня 2017 року, доданим до позовної заяви (а.с.3) є обґрунтованими. Суд приходить до висновку, що відповідачкою [PERSON] порушено умови укладеного кредитного договору № б/н від 19 липня 2012 року щодо погашення заборгованості, в тому числі тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та інших обов'язкових платежів. Одночасно, зясовуючи питання про розмір заборгованості, яке підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь Позивача, суд зазначає наступне. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстрочення), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст.ст.611,614,615 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Враховуючи вищенаведені правові норми, суд вважає необгрунтованими заперечення відповідачки з посиланням на неможливість виконати свої зобовязання за укладеним кредитним договором у звязку з перебуванням її під вартою, оскільки чинним законодавством України не передбачено звільнення особи від взятих на себе зобовязань у звязку з перебуванням під вартою. Разом з тим, згідно положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору одночасно передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, та сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів за будь яким із грошових зобовязань. Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такі ж висновки містяться і в правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у Постанові від 21.10.2015 року, де зазначено, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавлена певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до наданого Позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 19 липня 2012 року вбачається, що відповідачу [PERSON] нараховано пеню та комісію на суму 4299,99 грн. за несвоєчасне погашення кредиту та процентів. У звязку з тим, що пеня є різновидом неустойки, згідно визначення у статті 549 ЦК України, то суд приходить до висновку, що нарахувавши штрафи, позивач реалізував своє право на неустойку за порушення зобовязань відповідачем. В той же час відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.25) передбачено сплату штрафу за порушення позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Виходячи з цього, нарахування штрафу відповідно до п..2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг є подвійною відповідальністю за порушення одних і тих же зобовязань та суперечить положенням ст.61 Конституції України. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 року під час розгляду іншої аналогічної справи. Тому суд вважає, що одночасно застосовувати і штраф і пеню в даному випадку є неправомірно. У звязку з чим, суд відмовляє в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відковідчки [PERSON] пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за Кредитним договором в сумі 4299,99 грн. Також штраф (відсоткова складова) 5% від суми позову, становить не 2650,72 грн., як зазначено у позовній заяві, а 2435,72 грн. ((1999,99 + 46714,50) *5/100 = 2435,72). За таких обставин, з відповідачки [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 19 липня 2012 року в загальному розмірі 51650,21 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в сумі 1999,99 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 46714,50 гривень; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 2435,72 грн. Щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією, - то в цій частині позивачу ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог слід відмовити за вищенаведеними підставами. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 1600 гривень, тому відповідно до положень ст.ст.133,141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем та документально ним підтверджені (а.с.36) судові витрати по оплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 1471,36 грн., виходячи з наступного розрахунку: 56165,20 грн. х 100 % : 51650,21 грн. = 91,96 % (відсоток розміру задоволених позовних вимог; 1600,00 грн. х 91,96 % : 100 % = 1471,36 грн. (сума судових витрат, пропорційна відсотку задоволеного позову).

Outcome: partial