Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

18 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі ПАТ КБ «Приватбанк», банк), в якому просив визнати неправомірним підвищення в односторонньому порядку процентної ставки з 25,00% до 29,08% за кредитним договором №ODТОАК01140002 від 22.05.2007 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» та зобовязати відповідача здійснити перерахунок відсотків згідно з умовами зазначеного кредитного договору за період з 01.11.2008 року по 03.08.2015 року за процентною ставкою 25,00% річних. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до умов згаданого договору позивач отримав від банку споживчий кредит у розмірі 7656,31 доларів США зі сплатою 25,00% на рік та зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом до 22 травня 2012року. Зазначив також, що у звязку з фінансовою кризою, яка виникла в державі, погіршилося його матеріальне становище, позивач не мав можливості сплачувати кредит із нарахованими банком відсотками, у звязку з чим виникла заборгованість по кредиту. У жовтні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості. Вказав, що при ознайомленні з позовом [PERSON] стало відомо, що з 01 листопада 2008 року банк в односторонньому порядку збільшив процентну ставку з 25,00% до 29,08% річних. Посилаючись на те, що відповідач в порушення принципу рівності сторін збільшив процентну ставку та здійснив нарахування заборгованості по кредитному договору в односторонньому порядку, при цьому не повідомив позивача про внесені зміни письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни, позивач вважав, що є підстави для визнання підвищення процентної ставки неправомірним та зобовязання відповідача здійснити відповідний перерахунок. Позивач та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Представник позивача надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідач, належним чином сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився. Представник відповідача надіслала до суду заперечення в яких, посилаючись на ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 10.05.2005року №168, зазначила, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися можливість зміни відсоткової ставки залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Такі випадки, а також порядок підвищення процентних ставок та їх граничні розміри були визначені сторонами (банком та позичальником) при укладенні кредитного договору у 2007 році. Вказала, що відповідно до п.2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме:зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Зазначила також, що банк згідно з договірними умовами надіслав [PERSON] відповідний лист-повідомлення від 01.10.2008року про збільшення процентної ставки, однак реєстр відправки цього листа у банка відсутній через закінчення строку зберігання такої документації. Однак позивач продовжував здійснювати погашення кредиту за зміненою ставкою, відтак знав про прийняте банком рішення, з запереченнями з цього приводу не звертався, що свідчить про згоду [PERSON] з підвищенням відсоткової ставки у листопаді 2008 року. Крім того, просила застосувати до вимог [PERSON] позовну давність, посилаючись на те, що кредитний договір укладено у 2007 році, а позивач звернувся з позовом лише у 2016 році, і тому пропустив строки звернення до суду. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 22.05.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №ODT0AK01140002, відповідно до умов якого позивач отримав від банку споживчий кредит у загальному розмірі 7656,31 доларів США з кінцевим терміном повернення 22.05.2012 року (а.с.10,11). Пунктом 2.3.1 цього договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати набрання чинності зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в межах кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно до збільшення курсу долара США. З розрахунку заборгованості за договором №ODТОАК01140002 від 22.05.2007 року вбачається, що заборгованість позивача по кредиту перед банком станом на 03.08.2015року становить 29610,23дол.США (а.с.а.с.7,8). З цього розрахунку заборгованості також слідує, що з моменту укладення договору до 28.10.2008 року нарахування відсотків відбувалося банком за процентною ставкою поточною 5,04% (процентна ставка прострочена 25%), при цьому з 01.11.2008 року процентну ставку поточну збільшено до 7,08% (процентна ставка прострочена 29,08%). В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 30.10.2015року відкрито провадження у справі №515/1967/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.6). З матеріалів справи слідує, що банк рекомендованим листом від 02.10.2015року повідомив позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] про виникнення простроченої заборгованості по кредиту у загальному розмірі 33203,20 доларів США, розрахунок якої узгоджується зі згаданим вище розрахунком заборгованості станом на 31.08.2015року (а.с.а.с.9-оборот,50). Зі змісту листа відповідача від 01.10.2008року вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» повідомляє [PERSON] про підвищення процентної ставки за кредитним договором №ODТОАК01140002 від 22.05.2007 року, починаючи з 01.11.2008року до рівня 7,08% на рік, при простроченні щомісячного платежу - 29,08% та пропонує у разі незгоди щодо зміни умов кредитування звернутися до відділення банку з письмовим повідомленням про свою незгоду в строк не пізніше 20.12.2008року, а також погасити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (а.с.63). Вирішуючи спір, що виник між сторонами з зобовязальних правовідносин, суд виходить з такого. За змістом ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиню 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобовязанні строк. Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з положеннями ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст.11 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Статтями 10,60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту дослідженого судом кредитного договору вбачається, що умовами договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», передбачалося право банку в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки у жовтні 2008 року, однак таке право кореспондувалося з відповідним обовязком дотримання процедури повідомлення позичальника про прийняте банком рішення (у письмовій формі протягом 7 днів з дати набрання чинності зміненою відсотковою ставкою). Між тим, надана відповідачем копія листа ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу [PERSON] від 01.10.2008року про збільшення процентної ставки за кредитним договором не є доказом на підтвердження факту відправки цього листа позивача, і тим більше, факту його отримання позивачем. Інших письмових доказів, які б вказували на те, що банком дотримано процедуру сповіщення позивача у передбачений договором спосіб, матеріали справи не містять. Доводи представника відповідача щодо згоди [PERSON] зі зміненою процентною ставкою, яка полягала в том, що позивач продовжував здійснювати платежі, заслуговують на критичну оцінку. Зі змісту розрахунку заборгованості дійсно вбачається, що позивачем здійснено два платежі в погашення відсотків (05.11.2008року та 04.12.2008року), однак розрахунок заборгованості, складений банком, не є належним доказом на підтвердження того, що позивач був обізнаний з тим, що вносить кошти у якості погашення відсотків саме за ставкою 7,08% (29,08%) та тим, що банк зараховує їх за цією ставкою. Суд також вважає необґрунтованими доводи представника відповідача щодо можливості застосування позовної давності до вимог [PERSON] з огляду на таке. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням того, що про загальний розмір заборгованості та, відповідно, про зміну відсоткової ставки за кредитом, відповідач дізнався при отриманні листа-претензії банку та позовної заяви з додатками у жовтні 2015 року, при цьому інших доказів, які б свідчили про те, що банк повідомляв [PERSON] про зміну відсоткової ставки раніше, в матеріалах справи немає, суд вважає, що строк позовної давності за заявленими вимогами слід обчислювати з жовтня 2015 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 551грн.20коп.(а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 551грн.20коп., підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] З огляду на викладене,

Outcome: approved