Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

19.02.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила провести розподіл спільного майна подружжя квартири [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по Ѕ частці за кожним. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 20.01.1993 року між сторонами було укладено шлюб. 12.12.2000 року позивачка перебуваючи в шлюбі з відповідачем за спільні кошти подружжя, придбала квартиру згідно договору купівлі-продажу серії АВК №002718 квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65,60 кв.м. Даний договір було посвідчено Біржою нерухомості «Едвайс-Консульт», зареєстрованого в КП ММБТІ 10.01.2001 року за реєстровим номером №20485. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18.03.2002 року шлюб між сторонами було розірвано Відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції, про, що було зроблено актовий запис №115. Згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.05.2018 року №487/1492/18 Договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований 12.12.2000 року на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» в Журналі реєстрації біржових угод за реєстровим №1677, а також в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.01.2001 року за реєстровим номером №20485 був визнаний дійсним. На даний час у позивачки виникла необхідність продати свою частку квартири. 21.01.2019 року позивачка звернулася до відповідача з пропозицією щодо досудового врегулювання спору про розподіл майна подружжя, однак останній жодної відповіді їй не надав. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 23.08.2019 року заявлені позовні вимоги визнавав, проте посилався на те, що квартира придбана за його кошти, оскільки працював лише він, а дружина не працювала, в покупці квартири він участі не приймав, надавши для цього лише власні кошти дружині; в подальшому до судових засідань відповідач не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В силу вимог частини 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК України). Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За п. 24 цієї постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо. Згідно положень ст. ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так судом встановлено, що 20.01.1993 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 12.12.2000 року позивачка, перебуваючи в шлюбі з відповідачем, за спільні кошти подружжя, придбала квартиру згідно договору купівлі-продажу серії АВК №002718 квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65,60 кв.м. Даний договір було посвідчено Біржою нерухомості «Едвайс-Консульт», зареєстрованого в КП ММБТІ 10.01.2001 року за реєстровим номером №20485. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18.03.2002 року шлюб між сторонами було розірвано Відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції, про що було зроблено актовий запис №115. Згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.05.2018 року №487/1492/18 Договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований 12.12.2000 року на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» в Журналі реєстрації біржових угод за реєстровим №1677, а також в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.01.2001 року за реєстровим номером №20485, був визнаний дійсним. За такого, спірна квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , оскільки придбана ними за час шлюбу. Позивач і відповідач мають рівні частки на нього. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому будь-яких достатніх та допустимих доказів щодо належності цього майна лише відповідачу [PERSON] , останнім суду не надано, твердження відповідача, що кварттира придбана за його особисті кошти, є голослівними. Судом також не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності. Таким чином, враховуючи, що спірну квартиру [ADDRESS] сторонами було придбано за спільні кошти подружжя у період перебування у шлюбі, що підтверджується наданими доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved