Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

18 січня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до КП «Жилсервіс-5» ДМР про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовували тим, що працювала на посаді бухгалтера 1 категорії. Наказом №\~11-к від 17 грудня 2015 року її було звільнено згідно ст. 38 КзПП України за власним бажанням згідно заяви від 01 грудня 2015 року. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки вона продовжувала працювати після закінчення строку попередження про звільнення, заява про звільнення за власним бажанням нею не подавалась. У звязку з наведеним вона просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на попередньому місці роботи та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В подальшому позивачкою було уточнено позовні вимоги: додатково вона просила визнати незаконним та скасувати наказ №\~14-к від 18\~грудня 2015 року, яким було внесено зміни до наказу про її звільнення В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, вказували, що підстав для звільнення не було, внесення змін до наказу про звільнення було незаконним, додатково просили стягнути витрати на оплату правової допомоги. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, пояснили, що позивачки дійсно працювала на підприємстві на посаді бухгалтера І категорії, 01 грудня 2015 року вона подала заяву про звільнення за згодою сторін, яка була помилково зареєстрована 19 листопада 2015 року замість 01 грудня 2015 року. Оскільки згідно ст.\~38 КзПП України працівник має право звільнитись за власним бажанням, попередивши роботодавця за два тижні, після спливу цього строку наказом №\~11-к від 17 грудня 2015 року позивачка була звільнена. Оскільки в день видання наказу про звільнення позивачка відмовилась від ознайомленням з ним, враховуючи, що у своїй заяві вона вказувала про бажання розірвати трудовий договір саме за згодою сторін з 01 грудня 2015 року, 18 грудня 2015 року відповідачем було видано наказ №\~14-к, яким було внесено зміни до наказу від 17 грудня 2015 року №\~11-к, позивачку звільнено з 01 грудня 2015 року за згодою сторін, позивачку повідомлено про необхідність зявитись з трудовою книжкою для внесення до неї відповідних змін. З наведених підстав, вимоги про поновлення на роботі та про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Третя особа в судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи позивачка була прийнята до КП «Жилсервіс-5» ДМР на посаду бухгалтера ІІ категорії 20 січня 2014 згідно наказу №\~2-к від 20 січня 2014 року, що підтверджується відповідним записом №\~8 в її трудовій книжці (а.с. 4). 02 лютого 2015 року згідно наказу №\~1/1-к позивачку було переведено на посаду бухгалтера І категорії, про що зроблено запис №\~9 в трудовій книжці (а.с. 4). 17 грудня 2015 року позивачку було звільнено з посади згідно наказу №\~11-к за власним бажанням згідно ст.\~38 КЗпП України. Як видно з копії наказу №\~11-к від 17 грудня 2015 року підставою для звільнення за власним бажанням зазначена заява позивачки від 01 грудня 2015 року (а.с. 6) Позивачкою зроблений запис на наказі про її звільнення: «Заява від 01.12.2015 р. про звільнення за власним бажанням (ст.\~38 КЗПП) мною не писалась, не підписувалась. Працюю до 17.12.2015 р. включно. Наказ не зареєстрований 17.12.2015 р.» (а.с. 6) Згідно акту від 17 грудня 2015 року, складеного заступником директора [PERSON], юристом Сидоренко О.А., головним інженером [PERSON], інспектором з кадрів [PERSON], позивачка відмовилась підписувати наказ про її звільнення від 17 грудня 2015 року (а.с. 26). В матеріалах справи дійсно є копія заяви позивачки, датована 01 грудня 2015 року про її звільнення з 01 грудня 2015 року за згодою сторін (а.с. 25) Ця заява містить вхідний штамп від 19 листопада 2015 року № 1998 та резолюцію «с отработкой 2 недели». 18 грудня 2015 відповідачем було видано наказ №\~14-к про внесення змін до наказу від 17 грудня 2015 року №\~11-к, вказано, що позивачку було звільнено за угодою сторін відповідно до її заяви від 01 грудня 2015 року (а.с. 27) Оцінюючи правомірність звільнення позивачки, суд виходить з наступного. Відповідно до п.\~1 ч. 1 ст.\~36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Як зазначено в п.\~8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №\~9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Таким чином, трудовий договір може бути припинений за угодою сторін, якщо є взаємне волевиявлення працівника та роботодавця на припинення трудових відносин саме з цієї підстави. Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів жодних взаємних домовленостей про припинення трудового договору сторони не мали, оскільки позивачка просила її звільнити з 01 грудня 2015 року, а згідно резолюції їй пропонувалось відпрацювати 2 тижні, а фактично наказ про звільнення був підписаний лише 17 грудня 2015 року Таким чином підстав стверджувати, що сторони досягли згоди про припинення трудового договору на підставі п.\~1 ч.\~1 ст.\~36 КЗпП України немає. Жодних доказів існування будь-яких інших заяв позивачки про її звільнення за власним бажанням від 01\~грудня 2015 року до суду надано не було. Після 01 грудня 2015 року позивачка продовжувала працювати на своїй посаді, що не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні. При таких обставинах, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення позивачки та незаконність наказів від 17 грудня 2015 року №\~11-к та від 18 грудня 2015 року №\~14-к. Відповідно до ч.ч.1,\~2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З наведених підстав вимоги позивача про визнання наказів незаконним та поновлення на роботі підлягають задоволенню. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом ст.2, Глави XV КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права. Відповідно до ч.\~7 ст.\~43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 ст.\~21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормою ст.\~15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Порядок розрахунку при середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначений постановою Кабінету Міністрів України №\~100 від 08 лютого 1995 року (з наступними змінами та доповненнями) Згідно абз. 4 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, а якщо працівник на працював ці 2 місяці та попередні 2 місяці виходячи з посадового окладу працівника. Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с. 68), яким узгоджується з наданою представником відповідача довідкою про середню заробітну плату (а.с. 22), сума належної до виплати позивачці середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2015 року по 16 серпня\~2016 року складає: 163 грн. 02 коп. (середньоденна заробітна плата за два місяці, які передують звільненню) * 165 робочі дні (за які здійснюється виплата середньої заробітної плати) = 26 898 грн. 30 коп. (а.с. 35) При таких обставинах позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 26 898 грн. 30 коп. підлягають задоволенню. Згідно ч.\~3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від плати судового збору згідно п.1 ч.\~1 ст.\~5 закону України «Про судовий збір» та у звязку з повним задоволенням позову з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у сумі 551 грн. 20 коп. за вимогою немайнового характеру про визнання незаконними наказів та поновлення на роботі та в сумі 551 грн. 20 коп. за вимогами майнового характеру про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а разом 1\~102 грн 40 коп. Вирішуючи питання щодо вимог позивачки про відшкодування витрат на правову допомогу, суд відзначає, що згідно ст.\~84 ЦПК України відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця у галузі права. Представник позивачки не є адвокатом, відсутні доказі, що він діяв як «інший фахівець у галузі права», на підтвердження його повноважень надана нотаріально засвідчена довіреність від 05 квітня 2016 року, в якій зазначено, що вона видана на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення (а.с. 37), в той час як на підтвердження витрат на правову допомогу надано договір з ТОВ «Інформаційно-консалтинговий центр «Єдине Вікно» (а.с.\~59). З наведених підстав суд приходить до висновку, що вказані вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до п.п.\~2, 4 ч.\~1 ст.\~367 ЦПК України суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати але не більше ніж за один місяць, та у справах про поновленні на роботі незаконно звільненого працівника. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved