Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

17 серпня 2017 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON] про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він є спадкоємцем за заповітом 1/4 частини житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями, спорудами та земельної ділянки, площею 0.07 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, які знаходяться в м.Рожище по вул. Наталії Ужвій, 28, Волинської області. 1/2 частина даного будинковолодіння належала його батькові [PERSON], вказана частина будинку була спільною власністю подружжя, так як була побудована в шлюбі, друга частина належала його дядькові [PERSON], який помер 26.12.1993 року та дана частина належить його дочці [PERSON], яка прийняла її як спадщину після смерті батька. Згідно архівного витягу від 13.03.2017 року № 888/01 20, рішенням виконкому [PERSON] міської ради від 20.08.1996 року № 108 його матері було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0.07 га. по вул.Н.Ужвій, 28 в м.Рожище. Батько позивача заповів 1/4 частину даного будинковолодіння його сестрі відповідачу [PERSON], яка належну частину спадкового майна після смерті батька прийняла та оформила відповідні правовстановлюючі документи. Мати позивача [PERSON] померла 01.04.1998 року, після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину даного будинковолодіння та земельну ділянку, площею 0.07 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, які знаходяться в м.Рожище по вул. Наталії Ужвій, 28, Волинської області. Позивач є спадкоємцем за заповітом та прийняв спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса відмовлено у вчинені нотаріальної дії у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно. Просить визнати за ним, [PERSON], [INFO], що мешкає за адресою: 45100, м.Рожище, вул.Н.Ужвій, 28, Волинської області право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, земельну ділянку, площею 0.07 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, що знаходяться в м.Рожище по вул. Наталії Ужвій, 28, Рожищенського району, Волинської області, як на спадкове майно за заповітом після смерті його матері [PERSON], яка померла 01.04.1998 року. В судовому засіданні позивач та відповідач [PERSON], представник позивача [PERSON], кожен зокрема, позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити, в задоволенні вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] просять відмовити. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявилася, 30.08.2017 року подано до суду клопотання, просять справу за позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради, [PERSON] про визнання права власності на спадкове нерухоме майно слухати у відсутності представника. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, у задоволенні позову просить відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю просить їх задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася судовим повідомленням (а.с. 143). Тому, суд ухвалив провести судовий розгляд справи у відсутності представника відповідача [PERSON] міської ради, відповідача [PERSON]. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] міської ради, [PERSON] про визнання права власності на спадкове нерухоме майно підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який діє з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядають за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який діє з 15.12.2017 року. За загальним правилом (ч.1\~ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, кожна сторона відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст.\~12, ст.\~81 ЦПК\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 77, 78 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими. Судом встановлено, що 1/2 частина будинковолодіння в м.Рожище по вул. Наталії Ужвій (раніше вул. Тельмана), 28, Рожищенського району, Волинської області, рік забудови - 1962 рік, належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], так як отримана [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про одруження серії ЯУ № 120036 від 19.10.1953 року (а.с.11), свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 28.10.1962 року (а.с.14-17), витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.74-75). Однак, за життя [PERSON] свою частку в спільному майні подружжя не виділила. Відповідно до свідоцтва про смерть І-ЕГ № 003767 від 18.12.1995 року [PERSON] помер 16 грудня 1995 року (а.с.10). Оскільки спадкодавцем [PERSON] складався заповіт, то в силу вимог ст.534 ЦК Української РСР ( в редакції від 1963 року) спадкоємцем за заповітом 1/4 частини житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться в м.Рожище по вул. Н.Ужвій, 28, Рожищенського району Волинської області після смерті [PERSON] була відповідач [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку житлового будинку від 25.03.2011 року (а.с.20), технічним паспортом на обєкт нерухомого майна від 05.04.2011 року (а.с.76-82). Іншу 1/4 частину даного будинковолодінння, що залишилося не заповіданим, в силу вимог ст.ст. 529, 537 ЦК Української РСР ( в редакції від 1963 року), як спадкоємець першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON]М . прийняла [PERSON]Ф, як дружина спадкодавця, спадкових прав не оформила. Відповідно до повторного свідоцтва про смерть від 04.03.1999 року [PERSON] померла 01 квітня 1998 року (а.с.6). Так-як спірні правовідносини виникли в минулому, то на думку суду при їх вирішенні слід керуватися законодавством, яке діяло на момент виникнення цих правовідносин. Згідно ст.524 ЦК Української РСР (в редакції від 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Оскільки спадкодавцем [PERSON] 02.06.1997 року складався заповіт, то спадкування відбувалося за заповітом. В силу вимог ст.534 ЦК Української РСР (в редакції від 1963 року) спадкоємцем за заповітом 1/4 частини житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який знаходиться в м.Рожище по вул. Н.Ужвій, 28, Рожищенського району Волинської області, після смерті [PERSON] був її син [PERSON] (а.с.9), як особа зазначена в заповіті (а.с.12). Статтею 549 ЦК Української РСР (в редакції від 1963 року) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи/або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Факт прийняття спадщини позивачем шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та звернення до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини стверджується ксерокопіє паспорта останнього про місце його реєстрації (а.с.7), повідомленням [PERSON] державної нотаріальної контори від 14.02.2011 року № 129/01-16 (а.с. 19). Одна друга частина житлового будинку № 28, що знаходиться по вул.Н.Ужвій належала дядькові позивача - [PERSON], який помер 26.12.1993 року та дана частина належить його дочці [PERSON], яка прийняла її як спадщину після смерті батька, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.03.2010 року (а.с.21). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 326/02-31 від 27.06.2017 року [PERSON] державної нотаріальної контори вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на імя спадкодавця [PERSON] на спадкове нерухоме майно: 1/4 частку житлового будинку № 28, що знаходиться по вул.Н.Ужвій (раніше вул. Тельмана), що в м.Рожище Волинської області (а.с.22). Згідно висновку про вартість обєкта оцінки фізичної особи-підприємця [PERSON] від 19.04.2017 року ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в м.Рожище по вул. Н.Ужвій, 28, Волинської області становить 62699.00 грн. (а.с. 23). Таким чином, відповідно ринкова вартість 1/4 частини даного будинковолодіння становить 15674.75 грн.. З копії спадкової справи № 137 від 28.09.1998 року до майна померлої [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] 28.09.1998 року звернувся в [PERSON] державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] (а.с.34-36). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що оскільки позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом 1/4 частини будинковолодіння, прийняв спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та звернення до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини, тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити і визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Рожище по вул. Наталії Ужвій, 28, Рожищенського району Волинської області в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла 01 квітня 1998 року. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тому, щодо позовних вимог позивача про визнання за ним права власності на земельну ділянку, площею 0.07 га. в м.Рожище по вул.Н.Ужвій, 28, Волинської області, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги до задоволення не підлягають виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні у 1951 році батькові позивача [PERSON] виділено ділянку під будову жилого будинку по вул.Тельмана в м.Рожище, в розмірі 0.06 га, що стверджується архівним витягом з протоколу засідання виконавчого комітету [PERSON] селищної Ради депутатів трудящих Рожищенського району Волинської області від 15.09.1951 року № 7 (а.с.18) та 1/2 частина будинковолодіння в м.Рожище по вул. Наталії Ужвій (раніше вул. Тельмана), 28, Рожищенського району, Волинської області, рік забудови - 1962 рік, була зареєстрована за [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 28.10.1962 року (а.с.14-17) і належала згідно ст. 22 КпШС УРСР батькам позивача на праві спільної сумісної власності, як майно набуте подружжям за час шлюбу. Дана обставина також підтверджується і копіями документів, наданих до позовної заяви третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] (а.с.69, 70, 71). Тобто 1/2 частина даного будинковолодіння була збудована на площі 0.06 га.. Пізніше 1/4 частина будинковолодіння після смерті [PERSON] була успадкована відповідачем [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого [PERSON] державною нотаріальною конторою Волинської області 13.10.1994 року та якій видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку житлового будинку від 25.03.2011 року (а.с.20). Однак при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку житлового будинку питання щодо надання у власність [PERSON] відповідної частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної їй на праві власності 1/4 частини будинку вирішено не було. Нормами ч.2 ст. 6, ч.1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами ст. 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Рішенням від 20.08.1996 року № 108 передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON], в розмірі 0.07 га. по вул.Н.Ужвій, 28 в м.Рожище, що стверджується архівним витягом з протоколу засідання виконавчого комітету [PERSON] міської ради Рожищенського району Волинської області від 20.08.1996 року № 9 (а.с.18), довідкою виконкому [PERSON] міської ради від 22.07.1999 № 261-18 (а.с.13). Нормами ст. 30 ЗК Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачалося автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у підпункті ґ пункту 18\~постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати\~статті 30 ЗК України\~до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що перехід права власності на обєкт нерухомого майна в період до 1 січня 2002 року тягло автоматичний перехід права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 445/02-31 від 29.08.2017 року [PERSON] державної нотаріальної контори вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів ( виготовленого державного акта на право власності на земельну ділянку) на імя померлої [PERSON] на спадкове нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0.07 га. з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по вул.Н.Ужвій, 28, що в м.Рожище Волинської області (а.с.45). Тому суд, приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON] могла заповісти лише ту частину земельної ділянки, що пропорційна належній їй на праві власності частці будинку, а не всю земельну ділянку, що порушує права відповідача [PERSON] та позбавляє останню користуватися належною часткою у домоволодінні й обслуговувати свою частину житлового будинку та відповідну частину приналежних до нього господарських будівель і споруд, а тому\~в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, площею 0.07 га. для будівництва та обслуговування вище вказаного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері слід відмовити. 09 жовтня 2017 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року допущено [PERSON] до участі в справі, як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. В заявленому позові [PERSON] обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що він разом із своєю сімєю проживає в житловому будинку, розташованому по вул.Н.Ужвій, 28 в м.Рожище з 1985 року по даний час. Фактично, він проживає в тій частині житлового будинку, на яку просить позивач [PERSON] визнати право власності. З огляду на безперервний строк проживання в будинку та, відповідно, володіння ним, дату реєстрації місця проживання та відкритого ведення господарства, вважає, що має правові підстави для набуття права власності на 1/4 частину будинку за набувальною давністю, просить суд визнати за ним право власності на 1/4 житлового будинку № 28 по вул. Н.Ужвій в м.Рожище, загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 34.0 кв.м., допоміжною 31.2 кв.м. за набувальною давністю, стягнути з відповідача [PERSON] половину понесених судових витрат. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю слід відмовити виходячи з наступного. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України правила статті 344 Цивільного Кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з технічного паспорта на обєкт нерухомого майна від 05.04.2011 року спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] набула права власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться в м.Рожище по вул. Н.Ужвій, 28, Рожищенського району Волинської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого [PERSON] держконторою 25.03.2011, реєстр № 356 (а.с.77, 87, 80). З ксерокопії паспорта громадянина України [PERSON] вбачається, що останній зареєстрований в [INFO] з 10 жовтня 2001 року (а.с.62-68). Дана обставина стверджується і будинковою книгою (а.с.97-98) та показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Тому суд, приходить до висновку, що 1/4 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Рожище по вул. Н.Ужвій, 28, Рожищенського району Волинської області, яка є предметом спору, в силу вимог ст.ст. 529, 537, 549 ЦК Української РСР ( в редакції від 1963 року), як спадкоємець першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] прийняла [PERSON]Ф, як дружина спадкодавця, спадкових прав не оформила, тому спадкоємець [PERSON] за заповітом [PERSON] набуває право власності на спірне майно в порядку спадкування, а не [PERSON] за набувальною давністю, а тому\~в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю слід відмовити. На підставі ст.ст. 524, 529, 534, 537, 549 ЦК України (в редакції від 1963 року), ст. ст. 6, 22, 23, 30, 81 ЗК Української РСР (1991 року), постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. ст.328, 344 ЦК України,

Outcome: partial