Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

17 липня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з позовом про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 23 вересня 2012 року помер батько позивача [PERSON] після смерті якого [PERSON] успадкував житловий будинок по вул.Набережна, 26, с.Маліївське, Межівського району, Дніпропетровської області. З дозволу позивача у вказаному вище житловому будинку були зареєстровані відповідачі, які в 2013 році придбали домоволодіння по вул.Набережна,11, с.Маліївське, Межівського району, Дніпропетровської області та з того часу постійно проживають у ньому. Добровільно зніматись з реєстраційного обліку відповідачі не бажають, чим дають підстави передбачати можливість порушення [PERSON] права власності, створюються для нього перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, що змушує позивача докладати зусиль для захисту права власності. [PERSON] просить суд усунути перешкоди у здійсненні ним, як власником, права користування та розпорядження належним йому нерухомим майном житловим будинком по вул.Набережна, 26, с.Маліївське, Межівського району, Дніпропетровської області, шляхом позбавлення [PERSON], [PERSON] та [PERSON], права користування зазначеним житловим приміщенням, розглянути справу за його відсутності. Згідний на заочний розгляд справи. Відповідачі у судове засідання не зявились. Надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають повністю. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з′ясувавши обставини справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Під час вивчення документів по справі, їм надано відповідну оцінку. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу №2070747, сформованого 05 квітня 2013 року, номер запису про право власності:570187, власником житлового будинку по вул.Набережна, 26, с.Маліївське, Межівського району, Дніпропетровської області являється [PERSON] У судовому засіданні встановлено, що відповідачі своєю бездіяльністю порушують законні права та інтереси [PERSON], передбачені ст.41 Конституції України, згідно якої - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана норма регулюється також ст.ст.319, 329 Цивільного кодексу України. Згідно ст.328 ЦК України право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідність ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалось відповідачами, що вони протягом майже двох років не проживали [INFO]. Згідно з ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на викладене, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та позбавити права користування зазначеним вище житловим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено винятково на підставі рішення суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм цивільного законодавства (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11). Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved