Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

19 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що 20 травня 2015 року вона купила у відповідача житловий будинок [ADDRESS], і на теперішній час вона є власником вказаного будинку. Відповідач після продажу будинку у ньому фактично не проживала, поспішно виїхала до Росії і не знялася з реєстрації у будинку, який їй вже не належав. На теперішній час через похилий вік та незадовільний стан здоров'я відповідач не може приїхати до м.Пологи та знятися з реєстрації місця проживання. Тому на підставі ст.107 ЖК України позивач просить позов задовольнити і визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позивач у судове засідання надала письмову заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність. Свої позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи, до суду не явилася, надіслала на адресу суду письмову заяву, в якій вона позовні вимоги [PERSON] до неї визнає, через похилий вік не має змоги приїхати з Росії до м.Пологи і просить розглядати справу за її відсутності. Суд, беручи підтримання позовних вимог позивачем і враховуючи визнання позову відповідачем, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Черкун В.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1132, [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно п.13 зазначеного договору продавець зобов'язалася знятися з реєстраційного обліку та звільнити вищевказаний житловий будинок до 20 червня 2015 року (а.с.6-7). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.10). Згідно довідки Пологівської міської ради Запорізької області від 21 жовтня 2016 року відомості щодо реєстрації місця проживання [PERSON] відсутні (а.с.18). З позову судом встановлено, що від дня продажу будинку відповідач не проживає у ньому. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідач не є власником жилого будинку, не є членом сім'ї власника будинку, не є наймачем жилого будинку (його частини), не проживає в ньому, витрати по його утриманню не несе, зобов'язання щодо зняття з реєстрації і вибуття з житлового будинку, визначені договором купівлі-продажу житлового будинку, не виконала у передбачений у договорі термін. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved