Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

19 березня 2019 року перший заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області звернувся із позовом до суду та просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його. По суті позовних вимог просив визнати недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 31.05.2012 №245, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди [PERSON] для сінокосіння і випасання худоби та передано на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 0,9496 га, розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Окрім цього, просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 12.07.2012, що укладений між Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією та [PERSON] щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 3223388200:02:015:0100), загальною площею 0,9496 га для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір. В обґрунтування позову посилається на те, що Переяслав-Хмельницьким відділом Бориспільської місцевої прокуратури було виявлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час оформлення права користування земельної ділянки лісового фонду на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Зокрема, встановлено, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 07.07.2011 №506 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки, орієнтовною площею 0,9500 га, в оренду для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Вказує на те, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької РДА №245 від 31.05.2012 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано [PERSON] на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення для сінокосіння і випасання худоби загальною площею 0,9496 га (пасовища), розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Зазначає, що 12.07.2012 між Переяслав-Хмельницькою РДА та [PERSON] укладено договір оренди землі з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 загальною площею 0,9496 га для сінокосіння і випасання худоби. Вважає, що вищевказане розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА №245 від 31.05.2012 та договір оренди земельної ділянки від 12.07.2012 прийнято всупереч вимог земельного та лісового законодавства, оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 фактично накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у користуванні ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп». Земельна ділянка з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 перебуває у складі Майстерської дільниці №1 кварталу №30 у виділі 6 , і в якому на площі 5,5 га розташовані лісові культури - сосна звичайна, віком від 31 року, висотою від 13м, діаметром від 14см. Вказує на те, що ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» будь-яких дозволів на вилучення даної земельної ділянки лісового фонду у межах 30 кварталу Майстерської дільниці №1 для подальшого використання земельної ділянки з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 сільськогосподарської діяльності для сінокосіння та випасання худоби не надавало. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 травня 2019 року відкрито провадження по даній справі. 31 травня 2019 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мацака О.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову в повному обсязі, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилається на те, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2013 року по справі №373/313/13-ц встановлено, що спірна земельна ділянка, яка знаходиться на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, за основним цільовим призначенням відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Таким чином, вважає безпідставними твердження прокурора про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення. Також вважає не доведеним твердження позивача про те, що спірна земельна ділянка раніше передавалася в користування ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп». Отже, подання позову першим заступником керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі Київської ОДА та ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп», суперечить вимогам діючого законодавства. Вказує, що подання прокурором позову в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» не відповідає приписам законодавства: Закону України «Про прокуратуру». Окрім того, просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин. 19 червня 2019 року від відповідача - Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить в позові відмовити, оскільки спірна земельна ділянка була надана [PERSON] із земель запасу сільськогосподарського призначення, яка відповідно до державного акту серії ІІ-КВ №002231, раніше належала на праві постійного користування землею колективному сільськогосподарському підприємству ім. Шевченка. Крім цього, прокурор не надав відповідних доказів, що спірна земельна ділянка була передана у постійне користування ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» відповідно до вимог законодавства. В судовому засіданні прокурор Яворський С.С. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити. Окрім того, додатково пояснив, що підставою для визнання розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА недійсним є порушення норм лісового та земельного законодавства під час його прийняття. Зазначає про те, що по суті позов прокурора є негаторним. Відповідно - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Спірна земельна ділянка є землею лісового фонду, а тому її не можна передавати у власність чи в оренду, бо вона перебуває в прибережній захисній смузі водних об`єктів. Таким чином, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність для цілей, що суперечать веденню лісового господарства всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на таку ділянку, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади та вимагати повернути таку ділянку. Таку вимогу можливо заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні додатково зазначив про те, що встановлені судовим рішенням обставини щодо цільового призначення спірної земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення, відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому, доведення прокурором того, що спірна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення є порушенням принципу приюдиційності. Також вказав на те, що спірна земельна ділянка раніше не передавалася ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп», що підтверджено Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, який не ідентифікує таке підприємство як землекористувача взагалі. Зазначає, що прокурором не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження обставин наявності у ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» права користування спірною земельною ділянкою. Стосовно строку позовної давності зазначив, що у 2013 році прокуратура зверталася до суду з позовом до відповідача щодо правомірності користування ним спірною земельною ділянкою, а тому достеменно було відомо про наявність судового рішення по суті спору. У відзиві на позов було зазначено про необхідність застосування строку позовної давності щодо цього спору, а тому слід застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Розробкою, укладенням та реєстрацією договору оренди займалися органи державної влади, а тому про ймовірне порушення права Київської ОДА могло бути відомо в той час. Зазначає про те, що пред`явлення прокурором такого позову є порушенням положень ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Представник Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» в судове засідання жодного разу не з`явився. Жодного заперечення чи підтримання позовних вимог від імені цього підприємства до суду подано не було. Прокурор не спромігся пояснити та довести факту функціонування цієї юридичної особи як такої. Представник Київської ОДА в судові засідання не з`являвся. Направив до суду письмову заяву про те, що повністю підтримує позов прокурора та просить його задовольнити, розглянувши справу без її участі. Жодних заяв по суті до суду не подав. Дослідивши надані сторонами докази по даній справі, судом було встановлено таке. Відповідно до розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 07.07.2011 №506 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки, орієнтовною площею 0,9500 га в оренду для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Відповідно до Розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №245 від 31.05.2012 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано [PERSON] на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення для сінокосіння і випасання худоби, загальною площею 0,9496 га (пасовища), розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. 12.07.2012 між Переяслав-Хмельницькою РДА та [PERSON] укладено договір оренди землі (кадастровий номер 3223388200:02:015:0100, загальною площею 0,9496 га) для сінокосіння і випасання худоби, що посвідчений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Воробей О.М. та зареєстрований в реєстрі за №791. Договір укладено на 49 років, який набирає чинності з часу державної реєстрації. Пунктами 10-12 цього договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння і випасання худоби. Цільове призначення земельної ділянки: сільськогосподарське призначення. Умови збереження об`єкта оренди - використання за цільовим призначенням. Укладений договір зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.08.2012 за № 322330004003068. Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 12.07.2012 земельну ділянку площею 0,9496 га з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області передано орендарю [PERSON] 26 березня 2013 року рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області по справі №373/313/13-ц у задоволенні позову виконувача обов`язків Київського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури, в інтересах держави, до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області та [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, повернення земельної ділянки, було відмовлено. Дане рішення набрало законної сили 19.09.2013 від дня постановлення ухвали Апеляційного суду Київської області про відхилення апеляційної скарги Київського міжрайонного екологічного прокурора та залишення рішення суду першої інстанції без змін. Під час розгляду такого спору судом було досліджено та встановлено правовий режим спірної земельної ділянки, її цільове призначення, законність розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 31.05.2012 року за №245 «Про передачу земельної ділянки на умовах оренди громадянину України [PERSON] для сінокосіння і випасання худоби» на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області; законність договору оренди земельної ділянки від 12.07.2012 року, який укладений Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією з громадянином [PERSON] , площею 0,9496 га для сінокосіння строком на 49 років та зареєстрований в управлінні Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області від 01.08.2012 за №322330004003068. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. За частиною другою ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Статтею 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17). Також, відповідно до висновків про застосування норм права, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №912/2385/18) від 26.05.2020 відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Як вбачається з матеріалів справи прокурор надав суду копію повідомлення про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді на адресу Київської ОДА та ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп». Таке повідомлення датоване органом прокуратури від 18.02.2019, сума судового збору сплачена прокурором вже 28.02.2019. Тобто, суперечливим є факт дотримання прокурором підстав та порядку звернення до суду в інтересах держави, оскільки іншого в суді не встановлено, як і не встановлено, чому саме вищевказані орган прокуратури та підприємство уособлюють державу в даному спорі. Така правова позиція ВП ВС віднайшла своє відображення в судовому рішенні, ухваленому до відкриття провадження в даній справі. Суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про те, що інтереси держави були порушені відповідачами. Так само і щодо визначення ним Київської ОДА та ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» як осіб, що представляють державу та неможливість самостійного захисту в суді. Щодо твердження прокурора про те, що вказані земельні ділянки перебувають в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення та повинні використовуватись для ведення лісового господарства ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Крім того, відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків і містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи. Проте, позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надані лише копію проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області, копію перспективного плану ведення лісового господарства майстерської дільниці №1 Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області та копію статуту Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу. Крім цього, з копії повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.01.2019 за №14-10-0.222-521/2-19 вбачається, що за інформацією Відділу у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, відповідно до державної статистичної звітності з кількісного обліку земель по формі №6-зем станом на 01.01.2016 на території Переяслав-Хмельницького району Київської області землекористувач ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» не обліковується. Таким чином, у зв`язку з тим, що прокурором в справі не надано суду належним чином оформлені оригінали планшетів (згідно з вимогами пункту 2.1.4 вказаної вище Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи), а державні акти на спірні земельні ділянки державним лісогосподарським підприємством не отримані, то враховуючи Прикінцеві положення ЛК України, документи, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» суду не надано. Також, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 є Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація. Цільове призначення: для сінокосіння і випасання худоби. Дана ділянка перебуває в оренді [PERSON] . Отже, посилання прокурора на порушення прав та інтересів держави, в особі Київської ОДА та ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» є безпідставним, оскільки наявні в справі докази свідчать про наявність запису про право власності за іншою особою - Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією (місцевим органом державної виконавчої влади). Щодо строку позовної давності суд встановив наступне. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор. Разом з тим положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Однак, зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи 31.05.2012 року Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією було прийнято оспорюване розпорядження, а тому доводи про те, що про факт порушення державним органам стало відомо в будь-який інший пізніший час, ніж 31.05.2012 року не можуть бути взяті до уваги, та саме з цієї дати слід починати відлік трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. Крім того, 10.03.2016 було порушено кримінальне провадження №420119111100000034 та №42016111100000111 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України, що свідчить про те, що станом на березень 2016 року прокуратурі вже було відомо про існування оскаржуваного у даній справі розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №245 від 31.05.2012. Вказані обставини підтверджуються також заявою про злочин від 22.11.2018 директора Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький державний лісгосп» Махмудова Е.Р., в якій він посилається на кримінальні провадження, порушені в 2016 році. Посилання прокурора на те, що строк позовної давності на правовідносини, що виникли в цьому спорі не поширюються, оскільки пред`явлений ним позов за своєю суттю і змістом є негаторним, а не віндикаційним позовом, суд не бере до уваги з огляду на вищезазначені факти про наявність в матеріалах справи не спростованих доказів того, що за повідомленням Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.01.2019 за №14-10-0.222-521/2-19 відповідно до державної статистичної звітності з кількісного обліку земель по формі №6-зем станом на 01.01.2016 на території Переяслав-Хмельницького району Київської області землекористувач ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» не обліковується. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 є Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація. Отже, власником спірної земельної ділянки є саме Переяслав-Хмельницька РДА, а не Кивська ОДА, а користувачем - відповідач [PERSON] , а не ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп». За таких підстав доводи прокурора про подання негаторного позову в інтересах держави, в особі зазначених ним Київської ОДА та ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп», є необґрунтованими та безпідставними. Отже, положення про наслідки пропуску строку позовної давності у віндикаційному позові суд не застосовує до даних правовідносин, а підстави для пред`явлення негаторного позову в даному спорі - відсутні. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю належними та допустимими доказами, оскільки факт перебування спірної земельної ділянки у власності Переяслав-Хмельницької РДА не спростований, а докази наявності такого права в Київської ОДА чи ДП «Переяслав-Хмельницький державнй агролісгосп» прокурором не надані. Стосовно вимоги представника відповідача [PERSON] адвоката Мацака О.Ю. про відшкодування понесених відповідачем судових витрат. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати на професійну правову допомогу підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до приписів пункту 2 частини 2 статті 141 інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Згідно частини 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник відповідача адвокат Мацак О.Ю. подав суду копію договору про надання правової допомоги від 24.05.2019 з додатком - протоколом погодження вартості послуг адвоката. Однак, доказів сплати такої послуги суду не надано. Зміст протоколу погодження вартості послуг адвоката свідчить про те, що перелік послуг, що у ньому визначений, в період після 24.05.2019 вчинявся не в повному обсязі (частина дій була вчинена до укладення такого договору). Відтак, суд не має можливості пропорційно визначити суму таких витрат без відповідних доказів. Тому, не ухвалює рішення щодо стягнення судових витрат з прокурора на користь відповідача [PERSON] . Понесені прокурором судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України в разі відмови в задоволенні позову покладаються на прокурора. Згідно із ст. 12,13,141,259,265,268,273,354,355 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed