Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

19 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимоги позивач мотивує тим, що він з 21 червня 2018 року є власником будинку за адресою: м. Суми, проїзд Андріївський, 28. Відповідач є колишньою дружиною колишнього власника будинку, вона зареєстрована у вказаному будинку, але не проживає там, не сплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню житлового будинку, навпаки руйнує його. Відмовилася від пропозиції укласти договір оренди та сплачувати орендну плату. У добровільному порядку знятись з реєстрації відповідач відмовляється, хоча не проживає у будинку. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача в будинку примушує його як власника нести додаткові витрати на утримання житла. Посилаючись на ст. 391 ЖК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку, власником якого є позивач. Позивач та його представник у судове засідання не зявився, представник направив заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримує, просить стягнути з відповідача судовий збір. Відповідач [PERSON] до початку судового розгляду подала заяву, в якій визнала позов в повному обсязі, просила задовольнити. У звязку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником будинку за адресою: м. Суми, проїзд Андріївський, 28. Дана обставина підтверджується копією договору дарування, укладеного 01 червня 2018 року (а.с. 11-13). Із довідки, виданої Управлінням ЦНАП в місті Суми Сумської міської ради 21 вересня 2018 року, вбачається, що відповідач [PERSON] з 08 лютого 2011 року зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.15). Судом встановлено, що відповідачка є колишньою дружиною дядька позивача (колишнього власника будинку). Судом встановлено, що відповідач в повному обсязі визнала позов, просила задовольнити його. Визнання позову відповідачем [PERSON] не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів осіб визначеного ч. 4 ст. 206 ЦПК України, тому приймається судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з позовної заяви, відповідач [PERSON] є колишньою дружиною колишнього власнику будинку, не проживає в будинку. Ці обставини відповідач підтвердила у своїй заяві, поданій до суду. Доказів щодо існування будь-якої домовленості між позивачем як власником будинку та відповідачем як колишнім членом сімї щодо подальшого проживання відповідача у будинку та користування житловим приміщенням суду не надано. Суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у будинку порушує права позивача як власника, так як позивач несе додаткові витрати по утриманню житла та зайві комунальні витрати. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідача такими, що втратив право користування житлом, є обґрунтованою, та підлягає задоволенню. Враховуючи все вищевикладене, виходячи з положень норм ст. 405 ЦК України, суд вважає, що відповідач [PERSON] втратила право користування будинком, так як не є членом сімї нинішнього власника будинку, фактично не проживає в даному будинку, не укладала будь-яких договорів (домовленостей) з новім власником будинку щодо користування житлом. Також суд враховує ту обставину, що відповідач визнала позов. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с.2).

Outcome: approved