Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

19.11.2020 р. до Святошинського районного суду м.Києва надійшла позовна заява заяви [PERSON] до Державної іпотечної установи, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про визнання частково недійсним кредитного договору та зобов`язання здійснити перерахунок. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 23.11.2020 р. вказану справу передано за підсудністю на розгляд до Шевченківського районного суду м.Києва. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 24.02.2006 р. між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 1670pvi-02-06, за умовами якого вона отримала від банку кошти в розмірі 80000,00 дол. США строком до 23.02.2026 року із сплатою відсотків у розмірі 12 % річних. При цьому, позивачка вважає, що під час підписання вказаного кредитного договору відповідачем було внесено умови, які суперечать законодавству та порушують її конституційні права, а саме у пункті 4.7 договору передбачено, що позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 767,60 грн., а також пункті 7.7 договору вказано, що позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 4040,00 грн. (одноразово). Тобто позивачка наголошує, що встановлений банком в договорі обов`язок позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту є несправедливими умовами кредитного договору щодо неї як споживача відповідно до ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання цих умов недійсними згідно з положеннями ч.ч.1, 3 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. Крім того, з врахуванням вищевикладеного позивачка вважає, що сплачена нею за оспорюваними пунктами договору комісійна винагорода в сумі 11194,32 дол. США має бути зарахована в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором. Ухвалою від 03.02.2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача Державної іпотечної установи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні. Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, своїх представників до суду не направили, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 24.02.2006 р. між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1670pvi-02-06. Згідно з п.п.2.1, 2.3, 3.2, 4.1 кредитного договору, позивачці ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було надано кредит у вигляді грошових коштів в сумі 80000,00 дол. США, зі сплатою процентної ставки у розмірі 12 % річних, вказані кошти отримані за цільовим призначенням для придбання квартири [ADDRESS] , а також позичальник зобов`язався щомісячно в термін до 10 числа здійснювати погашення заборгованості, з повним поверненням коштів до 23.02.2026 р. У пункті 4.7. кредитного договору встановлено, що позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 767,60 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок № [NUMBER] . Зазначена в цьому пункті комісійна винагорода сплачується банку позичальником щомісяця, за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов`язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів. Пунктом 7.7. кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 4040,00 грн. (одноразово). Комісія сплачується позичальником у момент укладення цього договору на рахунок № [NUMBER] . В подальшому 01.03.2007 р., 05.07.2007 р., 10.12.2007 р., 12.03.2008 р., 29.07.2014 р. та 19.02.2015 р. між сторонами були укладені додаткові угоди до кредитного договору щодо розміру ануітетного платежу щодо погашення заборгованості, який в кінцевому результаті становив 417,00 дол. США. Разом з тим, у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 24.02.2006 р. між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір № 1358И/0206, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокопенком Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 253, згідно якого було передано в заставу нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Також, 24.02.2006 р. між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] , укладено договір поруки № 1670/1, згідно якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. 11.02.2015 р. між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення прав вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616, згідно умов якого первісний кредитор відступив, а новий набув всі права вимоги за договором (кредитами, іпотеки, поруки) вказаними у додатках до цього договору. Як вбачається з додатку №1 до договору про відступлення прав вимог № 17/4-В від 11.02.2015 р. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив Державній іпотечній установі право вимоги за кредитним договором № 1670pvi-02-06 від 24.02.2006 р. боржник: [PERSON] , іпотечним договором № 1358И/0206 від 24.02.2006 р. та договором поруки № 1670/1 від 24.02.2006 р. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положення ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Таким чином, виходячи із загальних умов кредитного договору, укладеного 24.02.2006 р., судом встановлено, що кредитний договір підписаний уповноваженими особами, сторонами узгоджені всі істотні умов договору, а саме розмір наданого кредиту, строк на який було надано позичальнику кредит, порядок його надання та погашення, розмір плати за користування позичальником кредитними коштами, права, обов`язки та відповідальність сторін кредитного договору. Проте, позивачка вказує, що окремі умови кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують вимоги ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме викладені у пунктах 4.7, 7.7, які встановлюють для позичальника обов`язок сплачувати щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів, що фактично є компенсацією сукупних послуг банку за рахунок позичальника. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як передбачено ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, згідно положень статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.12.2018 р. в справі № 695/3474/17, відповідно до положень абз.2 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Так відповідач, встановивши в кредитних договорах сплату щомісячної комісії (плати за обслуговування кредиту), спричинив істотний дисбаланс прав та інтересів позивача. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Нарахування комісії (плати за обслуговування кредитної заборгованості) є несправедливим, зокрема, тому, що ставить у нерівне відношення позичальника порівнюючи з банком у якому є структурні підрозділи та працівники, що покликані здійснювати обслуговування кредитної заборгованості виконуючи свої функціональні обов`язки. Таким чином, оскільки банком не зазначено, які саме послуги за вказані комісії надаються позивачці, суд приходить до висновку, що встановлені у пунктах 4.7, 7.7 кредитного договору комісії, які підлягають сплаті за послуги, що супроводжують кредит, порушують вимоги законодавства та є несправедливими по відношенню до споживача, а тому вважає за необхідне визнати недійними пункти 4.7, 7.7 кредитного договору з моменту його укладення. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Пунктом 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Враховуючи, що вимог про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, позивачкою заявлено не було, при цьому вимога про зобов`язання відповідачів зарахувати сплачену [PERSON] плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків по кредитному договору № 1670pvi-02-06 від 24.02.2006 р., з огляду на спеціальну норму ст. 216 ЦК України, не є належним способом захисту права, а тому суд не знаходить правових підстав для задоволенню позову в даній частині вимог. Щодо заяв відповідачів про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 28 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (ч.ч.2, 3 ст. 261 ЦК України). Враховуючи, що позивачка дізналась про порушення своїх прав лише після того, як 23.10.2018 р. отримала з Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву Державної іпотечної установи про стягнення з неї заборгованості, тобто датою, коли позивачка дізналась про порушення своїх прав є 23.10.2018 р., а тому, враховуючи роз`яснення, викладені в пункті 28 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд приходить до висновку, що позивачкою строки позовної давності пропущені не були. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1681,60 грн. у рівних частках, а саме по 840,80 грн. з кожного.

Outcome: partial