Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

18 вересня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги мотивував тим, що в 1965 році його бабуся [PERSON] отримала 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] на сім'ю з 4-х чоловік (вона, її матір, її брат та її донька - матір позивача). На момент приватизації у 2013 році в квартирі проживали він, його бабуся та його матір, тому вони приватизували квартиру на трьох осіб і отримали свідоцтво про право власності на квартиру. З моменту його народження (1987 рік) ним опікувалась тільки бабуся [PERSON] Матері ніколи не було вдома, вона вела аморальний спосіб життя. Коли йому було 5 років матір зникла, і в 1992 році бабуся оформила над ним опікунство. 23 жовтня 2014 року на початку другої години ночі матір без їх з бабусею згоди привела в квартиру сторонню людину - [PERSON], якого представила як свого чоловіка. Відповідач відразу вчинив скандал і сказав, що прийшов «навести порядок» і «вставити мізки» бабусі. Вони з бабусею, як співвласники житла, відразу почали вимагати, щоб відповідач звільнив квартиру. Спочатку він переховувався і приходив тільки вночі. Потім почав вести себе все агресивніше та відчував себе повним господарем в квартирі. Він почав систематично руйнувати та псувати жиле приміщення: позривав плінтуси та карнизи, зруйнував радіоточку, сантехніку, знищив дзеркало у ванній кімнаті, його та бабусині речі. Періодично відповідач з матір'ю не дають їм з бабусею користуватись туалетом, ванною кімнатою, балконом, кухнею. Неодноразово вони зламували замки до його кімнати та кімнати бабусі: шукали цінні речі, документи, забирали гроші, які він залишав на оплату житла. Відповідач привів у квартиру велику собаку бійцівської породи, яку періодично нацьковує на них з бабусею. [PERSON] постійно вчиняє сварки, погрожує йому та бабусі, тому вони неодноразово звертались до органів міліції, прокуратури, до депутата та у Верховну Раду. У зв'язку з такими подіями, 24 лютого 2017 року бабуся подарувала йому належну їй частину квартири, що підтверджується договором дарування. Позивач зазначає, що відповідач у спірній квартирі не зареєстрований, тому що згоди на це вони не давали та має інше зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання. Всі їх спроби виселити відповідача, який самовільно зайняв жиле приміщення та проживає там без їх згоди, не принесли позитивного результату, а проведені з ним бесіди службовцями правоохоронних органів виявились безрезультатними, тому він як власник 2/3 частин квартири вимушений звернутись до суду. Просить суд ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року відкрито провадження в справі. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав. Додатково пояснили, що на день самовільного вселення відповідача в впірну квартиру він як співвласник не надавав згоди на це. Відповідач зайняв жиле приміщення самоправно, систематично руйнує та псує це приміщення, порушує правила співжиття. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 39). Заперечень чи відзиву на позовну заяву до суду не направляв. Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки до суду відповідач не подавав. Третя особа в справі - [PERSON] подала до суду заяву про відкладення розгляду справи, оскільки до відповідача 21 березня 2018 року викликалась швидка медична допомога та проводився його огляд. Такі причини неявки відповідача визнані судом неповажними, оскільки з наданої суду довідки не встановлено обставин, що перешкоджали відповідачу з'явитись у судове засідання. Третя особа [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Пояснила суду, що на день самовільного вселення відповідача в спірну квартиру вона також була її співвласником та не надавала своєї згоди на вселення. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів від свого імені та імені онука з приводу виселення відповідача, проте всі їх звернення позитивного результату не дали. Через побоювання неправомірних дій її доньки ([PERSON].) разом з відповідачем щодо її частки в квартирі, вона 24 лютого 2017 року подарувала свою частку онуку (позивачу). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У день судового засідання подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. Посилалась на те, що її мати періодично підсипає в їжу її чоловіка ([PERSON].) якість хімікати. У день засідання у нього був приступ та викликалась швидка. Такі причини неявки третьої особи в судове засідання визнані судом неповажними. Суд за згодою сторони позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11 вересня 2013 року Відділом приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням від 11 вересня 2013 року № 45784, видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с. 7). Згідно з довідкою ЖЕД № 905 форми № 3 від 22 лютого 2017 року в квартирі зареєстровані три особи: [PERSON] (власник особового рахунку), [PERSON] (онук) та [PERSON] (дочка) (а.с. 11). 24 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 9). Звертаючись в суд з позовом [PERSON] посилався на те, що в спірній квартирі з 1992 року проживав лише з бабусею, яка була його опікуном, проте 23 жовтня 2014 року матір без їхньої з бабусею згоди привела у квартиру сторонню людину - [PERSON] Відповідач без їх згоди самоправно зайняв жиле приміщення, систематично руйнує та псує це приміщення, порушує правила співжиття та не бажає виселятись. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У частині 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами частин 1, 2 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками зі їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У частинах 2, 4 статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] як на день вселення у спірну квартиру, так і на сьогоднішній день не є членом сім'ї позивача [PERSON], та останній як співвласник квартири не надавав своєї згоди на вселення відповідача. У судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснила, що на день самовільного вселення відповідача в спірну квартиру вона була її співвласником, проте також не надавала своєї згоди на вселення відповідача. Доказів на спростування зазначених обставин відповідачем надано не було. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Сторона позивача на підтвердження відсутності згоди на вселення відповідача та неможливості їх спільного проживання також посилається на письмові докази. Так, третя особа в справі - [PERSON] до укладення договору дарування на свою частку в квартирі 11 листопада 2014 року зверталася з заявою до дільничного Солом'янського району м. Києва. Зазначала, що 23 жовтня 2014 року її донька привела в квартиру незнайомого чоловіка, і він залишається ночувати, тому вона боїться за своє майно і життя своє та внука (а.с. 15). 23 березня 2015 року [PERSON] та [PERSON] (позивач) зверталися з заявою до Начальника міліції Солом'янського району м. Києва, в якій зазначили, що [PERSON] проживає в квартирі проти їхньої волі, не прописаний в ній та згоди на його реєстрацію в квартирі вони не нададуть. Вказували, що [PERSON] ламає замки вхідних дверей, не дає користуватися вбиральнею (а.с. 16). 31 березня 2015 року [PERSON] зверталася зі скаргою до прокуратури Солом'янського району м. Києва. Зазначала, що [PERSON], який проживає в квартирі проти їхньої з внуком волі, постійно чинить не неї психологічний тиск, застосовує нецензурну лайку та виганяє її з квартири (а.с. 18-19). 27 квітня 2015 року [PERSON] та [PERSON] (позивач) звернулися зі скаргою до Начальника міліції Солом'янського району м. Києва в якій, зокрема, зазначили, що [PERSON] чинить перешкоди в користуванні кухнею, балконом, вбиральнею (а.с. 22). Також 01 вересня 2015 року, 31 жовтня 2015 року та 20 серпня 2016 року [PERSON] зверталася з відповідними заявами до правоохоронних органів з приводу протиправних дій [PERSON] та її доньки [PERSON] (а.с. 76-78). Згідно з листами Солом'янського районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 18 лютого 2015, 06 квітня 2015 року, 19 травня 2015 року, 25 жовтня 2016 року за результатами проведених перевірок даних, які б свідчили про наявність в діянні ознак кримінального правопорушення не встановлено. З [PERSON] проведено профілактичну бесіду попереджувального характеру, направлену на недопущення ним протиправних дій у подальшому (а.с. 23-25, 82). 26 грудня 2017 року [PERSON] подано заяву до Солом'янського управління поліції про внесення відомостей про вчинення кримінальних правопорушень за статтями 15, 151 КК України, ст. 146 КК України, ст. 189 КК України до ЄРДР з приводу неправомірних дій [PERSON] та її доньки [PERSON] (а.с. 54-56). 12 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до Солом'янського управління поліції зі зверненням в якому вказала, що 07 лютого 2018 року, коли онук [PERSON] прийшов з роботи, [PERSON] вдерся до його кімнати з погрозами, лайкою, вимагаючи від онука документів на приватизацію квартири, і щоб він переписав квартиру на нього та [PERSON] (а.с. 51). Також [PERSON] зверталася з заявою від 28 грудня 2017 року до Голови Київської міської державної адміністрації (а.с. 66), з заявами від 20 червня 2016 року та від 29 листопада 2017 року до Голови Верховної Ради України (а.с. 72-74), в яких зазначала про нестерпні умови проживання в квартирі через дії, які вчиняють [PERSON] та [PERSON] Вирішуючи питання про правомірність користування жилим приміщенням особою, яка вселилась до власників цих приміщень, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при вселенні, зокрема, чи була згода на це всіх співвласників чи зареєстрована ця особа в жилому приміщенні, чи було це приміщення її постійним місцем проживання, чи вела вона з власниками спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між власниками та цією особою певний порядок користування жилим приміщенням. На день вселення [PERSON] в квартиру зі згоди одного зі співвласників [PERSON] (третя особа), інші співвласники: позивач та третя особа [PERSON] (яка на момент вселення була власником 1/3 частини квартири) такої згоди не надавали. Відповідач проживає в квартирі [ADDRESS] без реєстрації, що підтверджується довідкою форми № 3, виданою 22 лютого 2017 року ЖЕД № 905 (а.с. 11). У судовому засіданні також встановлено, що між позивачем та відповідача не склались відносини, виникають конфлікти та позивач вимагає звільнення спірної квартири. Надані суду докази свідчать, що позивач та третя особа, яка була співвласником квартири на момент вселення відповідача, приймали міри щодо врегулювання питання здійснення свого права власності на житло в позасудовому порядку. Проте на день розгляду справи конфлікт між сторонами не вирішений. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Враховуючи те, що відповідач не є членом сім'ї співвласника квартири [PERSON], дозволу на його вселення у квартиру всіма співвласниками надано не було, тому позовна вимога про виселення [PERSON] ґрунтується на законі. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає також 640 гривень судового збору.

Outcome: approved