Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

18.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за заробітною платою, компенсацію за час затримки її виплати, середній заробіток та моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював в Кременчуцькій геологорозвідувальній експедиції КАЗЕННОГО ПІДПРИЄМСТВА «ПІВДЕНУКРГЕОЛОГІЯ». Згідно наказу №24-к від 06.03.2015 року його звільнено з 17.03.2015 року за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію, однак кінцевий розрахунок з оплати праці не проведено до теперішнього часу. У звязку з цим просить стягнути, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с.38), заборгованість із заробітної плати в сумі 32717,06 грн, компенсацію за порушення терміну її виплати в сумі 9293,14 грн, моральну шкоду в сумі 1000 грн, та середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку. Моральну шкоду обгрунтовує хвилюванням у звязку із захворюванням члена сімї та неможливістю придбати необхідні ліки за відсутністю коштів. Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.31) визнав позов в частині заборгованості із заробітної плати у сумі 32717,06 грн, в частині компенсації за порушення терміну її виплати в сумі 9293,14 грн. В частині стягнення середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку відповідач позов визнав лише в сумі 2637 грн, в частині моральної шкоди в сумі 1000 грн. Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, у судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, у судове засідання представника не забезпечив, надав суду заяву з проханням розглянути справу без участі представника відповідача. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що часткове визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно наказу №24-к від 06.03.2015 року позивача звільнено з 17.03.2015 року з посади майстра бурових свердловин 1 категорії Кременчуцької комплексної геологічної експедиції за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію (а.с.36). Згідно довідки відповідача №260-10/1 від 30.11.2015 року заборгованість із заробітної плати за період лютий 2014 року березень 2015 року складає 32717,06 грн (а.с.33). Згідно розрахункових листків зазначена сума заборгованості визначена за вирахуванням єдиного соціального внеску, податку на доходи, профспілкових внесків, військового збору (а.с.4-6). Згідно розрахунку відповідача від 30.11.2015 року сума компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати відповідно до постанови КМУ №159 від 21.02.2001 року складає 9293,14 грн за вирахуванням податку на доходи та військового збору (а.с.35). Таким чином, в цій частині суд вважає можливим прийняти визнання позову. Відповідачем визнано позов в частині моральної шкоди в сумі 1000 грн. Враховуючи обгрунтування позивача щодо завдання цієї шкоди, розмір заборгованості із заробітної плати та її період, положень ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, розяснень, які надані п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.95, принципів розумності і справедливості, суд також вважає можливим прийняти визнання позову в цій частині. В частині стягнення середнього заробітку суд виходить з наступного. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивача звільнено 17.03.2015 року за ст. 38 КЗпП України. Остаточний розрахунок з ним проведений не був, оскільки відповідач має заборгованість по заробітній платі з лютого 2014 року. Спір щодо розміру заробітної плати відсутній. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до довідки відповідача (а.с.34) та розрахункових листів за січень, лютий 2015 року (а.с.6) загальна сума виплат, які включаються до розрахунку середнього заробітку складає: за січень 2015 року 2637 грн, за лютий 2015 року 2637 грн, всього 5274 грн. Кількість відпрацьованих робочих днів за ці 2 місяці складає 24 дні. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до обставин справи розмір середньоденної заробітної плати становить 5274/24 = 219,75 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Відповідно до обставин справи середньомісячне число робочих днів становить 12 днів (24 роб. днів / 2 місяці), а загальна кількість робочих днів у розрахунковому періоді (18 березня 2015 року 18 грудня 2015 року) буде становити 108 днів (12 днів х 9 повних місяців). Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить: 219,75 грн х 108 днів = 23733 грн. Зазначений розрахунок відповідає листу ВССУ №10-1389/0/4-12 від 27.09.2012 року. Суд відхиляє посилання відповідача на скрутне фінансове становище як заперечення щодо цієї позовної вимоги, оскільки ст.117 КЗпП України не передбачено звільнення власника або уповноваженого ним органу від виплати середньої заробітної плати за час затримки кінцевого розрахунку у звязку із фінансовим станом підприємства. Суд також відхиляє клопотання відповідача про розстрочення сплати заборгованості у звязку із тим, що це порушить конституційне право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, яке передбачене ст.43 Конституції України. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави за майнову та немайнову вимоги (моральна шкода). На підставі викладеного,

Outcome: approved