Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

19 квітня 2016 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] до відповідача [PERSON] з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В позові позивач [PERSON] зазначив, що позивачу на підставі Договору дарування, посвідченого 28 квітня 2000 року, риватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером № 2075, належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], про що Комунальним підприємством «Криворізького бюро технічної інвентаризації» зроблено відповідний запис про реєстрацію права власності номер запису 270 в книзі 7/2ПВ-270. На теперішній час у вищезгаданій квартирі зареєстрована попередня власниця квартири [PERSON] [INFO]. Після укладення вищезазначеного договору дарування квартири між позивачем та попередньою власницею [PERSON], склались неприязні стосунки, позивач не має змоги у повній мірі реалізувати своє право як власника квартири, з тих підстав що [PERSON], без відома позивача змінила замки вхідних дверей, та не надає ключі до квартири. Відмовляється в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку квартири, переховується від позивача, мешкає за невідомою адресою. Чим позбавляє позивача можливості всилитись та користуватись належною мені квартирою. 04 грудня 2013 року [PERSON], звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до позивача про визнання договору дарування квартири недійсним. Однак рішенням суду від 05 червня 2014 року у справі № 212/1073/14-ц 2/212/1592/14, [PERSON], було відмовлено в задоволенні позову. Згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2014 року, зазначене рішення суду залишено без змін, таким чином судом прийняті до уваги доводи позивача про те що позивач є повноправним власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та володію зазначеною квартирою на законних підставах. На даний час відповідачка по справі [PERSON] за згаданою адресою не проживає та теперішнє місце її проживання мені не відоме. В судове засідання, що було призначено на 20 жовтня 2016 року, сторони по справі не зявились, належним чином були повідомлені про дату та час слухання справи. Позивач [PERSON] своєю заявою просив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] заявою, що надійшла електронною поштою просила суд відкласти розгляд справи, у звязку хворобою. Представник відповідача адвокат [PERSON] просила перенести судове засідання, у звязку участі в іншому судовому процесі. Відповідно до статті 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі: 1) неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки; 2) першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що неявка відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] в судове засідання є неповажною, так відповідачем не надано доказів участі особи в іншому судовому процесі, відповідач надано довідку, звернулась лише за медичною допомогою 18 жовтня 2016 року та відсутність докази, що особа перебуває на стаціонарному лікуванні, а тому суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи в межах строків, встановлених статтею 157 ЦПК України. В попередньому судовому засіданні позивач позов підтримав, послався на обставини, що зазначенні в позові. В попередньому судовому засіданні відповідач, представник відповідача проти позову заперечували, послалися на те, що на даний час відбуваються інші судові процеси та просили суд зупинити провадження по справі. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом було роз'яснено представнику позивача право заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Позивач в судовому засіданні відмовилися надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Представник відповідача, відповідач в судових засіданнях відмовився надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. В судовому засідання судом встановлено, що відповідно до Договору Дарування від 28 квітня 2000 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] і цього не спростовують сторони по справі. Судом встановлено, що відповідно до Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2014 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним Договору Дарування від 28 квітня 2000 року, за яким [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] з 29 березня 1965 року є зареєстрованою за адресою: [INFO], що підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що відповідач по справі в суді пояснила, що мешкає в квартирі [ADDRESS] Судом встановлено, що наступні свідки дали суду такі пояснення: -[PERSON] суду пояснив, що відповідач [PERSON] проживає в селі Кіровка та на квартирі [PERSON] не бачив. На квартирі був один раз. -[PERSON] суду пояснив, що на квартирі робив ремонт балкону та сусіди зазначали, що жінка мешкає в селі Кіровка. -[PERSON] суду пояснила, що [PERSON] мешкає в квартирі, так як на протязі 3 років постійно ії затоплює; -[PERSON] суду пояснила, [PERSON] ії сусідка та в квартирі мешкає [PERSON], Ліхоліт в квартирі не мешкає. -[PERSON] суду пояснив, що [PERSON] мешкає в квартирі на 44 кварталі а в село приєжає на літо, в селі постійно не мешкає. Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок. Таким чином, відповідач [PERSON] після переходу права власності на спірну квартиру до [PERSON] не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), проживає в спірній квартирі без будь-яких правових підстав, чим порушують право власності нового власника житла [PERSON]. За таких обставин, право власності [PERSON] підлягає захисту, вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки відповідач по справі підтвердила, шо мешкає в спірній квартирі. Стаття 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», встановлює, що орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, наяку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; -судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; Враховуючі наданні докази суд дістається висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки виключно виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова мають здійснювати заходи щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, в тому числі на підставі рішення суду про виселення.

Outcome: partial