Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

18 травня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29 листопада 2015 року відповідач позичив у нього 172000 грн., які зобовязався повернути до 28 грудня 2015 року, однак зобовязання не виконав. Вказуючи на відмову відповідача у добровільному порядку повернути суму боргу, просив стягнути борг в розмірі 172000 грн., пеню за прострочення зобовязання за договором в сумі 34481,55 грн., з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, 3% річних за період прострочення виконання зобовязання в сумі 2403,29 грн., інфляційні витрати в сумі 9957,58 грн. Крім того, вказуючи на те, що внаслідок не виконання відповідачем зобовязань за договором переніс моральні страждання, оскільки постійно нервував та був порушений його звичний порядок життя, просив стягнути 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 19 травня 2016 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків сплати судового збору за вимогу немайнового характеру (про відшкодування моральної шкоди). 30 червня 2016 року позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, до якої долучив новий розрахунок заборгованості, відповідно до якого з відповідача крім основної суми боргу за договором позики, підлягають стягненню проценти за договором в розмірі на рівні облікової ставки НБУ в сумі 17240,77 грн., 3% річних за період прострочення виконання зобовязання в сумі 2403,29 грн., інфляційні витрати в сумі 9957,58 грн. Позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься відповідна розписка. Своїм процесуальним правом відповідач не скористався, не повідомив суду про причини неявки, заяви про відкладення розгляду справи, чи про розгляд справи у його відсутності не подав, уповноваженого представника не направив. За таких обставин, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку заочного розгляду. Розглянувши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.(ч.1 ст.1047 ЦК України). Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З правового висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, слідує, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргову розписку, суд приходить до висновку про укладення між сторонами саме договору позики, оскільки з її змісту слідує справжня правова природа укладеного договору, незалежно від найменування документа. Згідно з розпискою 29 листопада 2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав 172000 грн., і зобовязався повернути борг до 28 грудня 2015 року, але у визначений строк борг не повернув. Дані обставини підтверджуються оригіналом розписки від 29 листопада 2015 року, що наявна у позивача, копія якої долучена до справи (а.с.7). Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки сторони при укладенні договору позики не обумовили, що позика є безоплатною та не неї не нараховуються проценти, відомості про це у розписці відсутні, а тому [PERSON] зобовязаний сплатити [PERSON] проценти за користування позикою за період з 29 листопада 2015 року по 16 травня 2016 року на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 17240,77 грн. (за 19 днів прострочення у період з 29.11.2015р. по 17.12.2015р. в розмірі 1969,75 грн.=172000х19(дн)х22%(ос НБУ): 100%:365(дн); за 42 дні прострочення у період з 18.12.2015р. по 28.01.2016р. в розмірі 4354,19 грн. = 172000х42(дн) х22%(ос НБУ):100% : 365(дн); за 35 днів прострочення у період з 29.01.2016р. по 03.03.2016р. в розмірі 3618,58 грн. = 172000х35(дн)х22%(ос НБУ):100% :365(дн); за 49 днів прострочення у період з 04.03.2016р. по 21.04.2016р. в розмірі 5066,01 грн. = 172000х49(дн)х22%(ос НБУ):100%:365(дн); за 25 днів прострочення у період з 22.04.2016р. по 16.05.2016р. в розмірі 2232,24 грн. = 172000 х 25(дн)х22%(ос НБУ):100%:365(дн) (а.с.39). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що за звичайно ставляться. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір основного боргу за договором позики складає 172000 грн. Сукупний індекс інфляції за період прострочення з 29 листопада 2015 року по 16 травня 2016 року складає 1,058. Сума інфляції за весь час прострочення, згідно встановленого індексу споживчих цін, складає 9976грн. (172000 х 1,058 =181976 - 172000 ) (а.с.39) Крім того, за прострочення виконання грошового зобовязання відповідач повинен нести відповідальність, встановлену законом 3% річних від простроченої суми, що є різновидом неустойки. Період прострочення складає 170 днів (з 29 листопада 2015 року по 16 травня 2016 року), а тому розмір неустойки становить 2403,29 грн. (172000х170(дн)х3%: 100%:365(дн). (а.с.39) Розмір заборгованості підтверджений належним розрахунком. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконав свого грошового зобовязання, а тому позов підлягає частковому задоволенню, з нього підлягає стягненню на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 201620,06 грн., в т.ч. 172000 грн. - борг за договором позики; 17240,77 грн. процентів за договором позики, 9976 грн. - сума інфляції за період заборгованості, 2403,29 грн. - 3% річних за несвоєчасне виконання зобов'язання. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає з огляду на таке. Статтею 1050 ЦК України встановлено наслідки порушення договору позичальником. Вказаною нормою не передбачено права на відшкодування моральної шкоди, і таких наслідків не встановлено договором, а тому підстав для задоволення вимог позикодавця про відшкодування моральної шкоди не має. Крім того, на користь [PERSON] у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України також підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. При зверненні до суду позивачем заявлено дві вимоги: майнового характеру про стягнення боргу в сумі 221132,42 грн. та немайнового характеру про стягнення 10000 грн. моральної шкоди, сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру в сумі 2290 грн. та за вимогу не майнового характеру в сумі 1378 грн. Судом частково задоволено позовну вимогу майнового характеру на суму 201620,06 грн., що складає 91,18 % (201620,06:221132,42х100%) Враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати що складаються з судового збору за вимогу майнового характеру в сумі 2088,02 грн. (2290:100%х91,18%). У звязку з відмовою у задоволенні вимоги немайнового характеру понесені позивачем судові витрати в сумі 1378 грн. відшкодуванню не підлягають. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial