Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

17 грудня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач 26.12.2008 року отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується пунктами 3.2, 3.3 «Умов та правил надання банківських послуг», де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та позивачем договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 31.10.2019 року загальна сума заборгованості по кредиту становить 19356 грн. 21 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь та судові витрати по справі в розмірі 1921 грн. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2019 року позовна заява залишена без руху, надано представнику позивача строк для усунення недоліків. 03 січня 2020 року на виконання вказаної ухвали до суду надійшла заява представника позивача із додатками. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 січня 2020 року відкрито провадження в справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 9 год. 00 хв. 03 лютого 2020 року, який через неявку відповідача відкладався. Представник позивача за довіреністю №367-К-Н-О від 31 січня 2019 року [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі. У разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов, заяв про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подала. 23 березня 2020 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не надала, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. З`ясувавши думку представника позивача, викладену у письмовій заяві, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26 грудня 2008 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнала, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг з встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок в розмірі 500 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому в даній заяві, підписаній відповідачем сторонами погоджено кредитний ліміт в розмірі 500 грн. До анкети-заяви Банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Разом з цим в анкеті-заяві [PERSON] засвідчила, що вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді та погоджується з ними. Крім того, цього ж дня 26 грудня 2008 року [PERSON] підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», в якій визначено, що базова процентна ставка за користування кредитними коштами становить 2,5 % на місяць, розмір щомісячного платежу 7% заборгованості, але не менше 50 грн. до 25 числа місяця, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості (пеня1 + пеня2, де пеня1 - базова процентна ставка за договором, пеня2 - 1% від суми заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць), штраф за порушення строків платежів по любому з грошових зобов`язань, більш, ніж на 120 днів 500 грн.+5% ціни позову. Позивач АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ КБ «ПриватБанк», про що зазначено в п. 2. його Статуту. Відповідач [PERSON] 11 грудня 2013 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого стала носити прізвище [PERSON] , що підтверджується даними актового запису про шлюб №402 від 11 грудня 2013 року та паспорту громадянина Укораїни, виданого на імя відповідача. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що вбачається із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача. Кредитними коштами та відповідно кредитними картками відповідач користувалась, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит. За розрахунком Банку, наданим суду, станом на 31 жовтя 2019 року заборгованість відповідача [PERSON] по кредитному договору становила 19356 грн. 21 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 494 грн. 40 коп., відсотки за користування кредитом 15191 грн. 80 коп., також банком застосовані штрафні санкції у вигляді нарахування пені в сумі 2510 грн. 19 коп. та штрафу в сумі 1159 грн. 82 коп. Відповідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] згідно кредитного договору б/н отримала 26.12.2008 року кредитну картку № [NUMBER] строком дії до грудня 2011 року. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника [PERSON] від 26 грудня 2008 року процентна ставка за користування коштами не визначена. В той же час в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» від 26 грудня 2008 року, яка підписана відповідачкою, сторонами погоджено розмір базової процентної ставки за кредитом в сумі 2,5% на місяць на залишок заборгованості, розмір щомісячного платежу, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості (пеня1 + пеня2, де пеня1 - базова процентна ставка за договором, пеня2 - 1% від суми заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць), розмір штрафу за порушення строків платежів (500 грн.+5% ціни позову). Отже сторонами було обумовлено та погоджено умови договору щодо процентної ставки за користування кредитом, строки сплати кредиту, розмір штрафних санкцій тощо. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За таких обставин суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню тіло кредиту, проценти за користування кредитом та неустойка. Однак, визначаючи розмір процентів за користування кредитом, які підлягають стягненню, суд виходить з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] згідно кредитного договору б/н, отримала кредитну картку № [NUMBER] строком дії до грудня 2011 року, на які було перераховано кредитні кошти і якими користувалась відповідач. Тобто фактично [PERSON] могла користуватись кредитними коштами та відповідно здійснювати погашення по кредиту через дану картку лише до грудня 2011 року. Враховуючи правову природу даного кредитного договору, а саме, що відповідач може періодично брати кредитні кошти та зобов`язаний їх відповідно періодично повертати, а також те, що в позовній заяві сам позивач вказав, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, то слід дійти висновку, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то момент закінчення строку кредитування збігається зі строком дії картки, тобто в даному випадку - 31 грудня 2011 року. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14) та підтримав Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2018 року, провадження №61-88св17 (справа №2120/12694/12). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що строк дії картки закінчується останнього дня - 31 грудня 2011 року, отже момент закінчення строку кредитування теж є 31 грудня 2011 року, а у банка з 01 січня 2012 року виникло право вимагати повернення кредиту згідно за умовами договору. Відтак, у межах строку кредитування до 31 грудня 2011 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти, а з 1 січня 2012 року [PERSON] мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги повернути всю заборгованість за договором позивачу. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 31.10.2019 року, заборгованість [PERSON] перед позивачем по відсотках за користування кредитним договором станом на 30 грудня 2011 за узгодженою сторонами процентною ставкою 30% річних складає 459 грн. 04 коп. Суд вважає, що даний розрахунок є належним та допустимим доказом по справі, відповідає матеріалам справи та умовам кредитного договору, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами в сумі 459 грн. 04 коп. Що стосується вимог про стягнення штрафу та пені, суд виходить зі слідуючого. У відповідності до ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується зокрема неустойкою, яка визначається як штрафом, пенею і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Як видно з довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» від 26 грудня 2008 року, підписаної відповідачем, передбачена відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у вигляді пені пеня1 + пеня2, де пеня1 - базова процентна ставка за договором, пеня2 - 1% від суми заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць) та за порушення строків платежів по любому з грошових зобов`язань більш, ніж на 120 днів у вигляді штрафу (250 грн.+5% ціни позову). Отже даними умовами кредитування передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором у вигляді як пені, так і штрафу одночасно. Тобто за одне і те ж саме порушення зобов`язання у вигляді несвоєчасної сплати заборгованості передбачена подвійна відповідальність одного виду, в той час коли пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу за несвоєчасну сплату кредиту свідчать про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника (відповідача) подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов`язання (прострочення виконання грошового зобов`язання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже з врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення неустойки у вигляді пені в сумі 2510 грн. 19 коп. не підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача слід стягнути штрафи (250 грн. + 5% від суми позову) відповідно до умов кредитного договору в розмірі 297 грн. 67 коп. З врахуванням викладеного суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення та з відповідача на користь банку слід стягнути 494 грн. 40 коп. заборгованості за кредитом, 459 грн. 04 коп. заборгованості за процентами, 297 грн. 67 коп. штрафів, а всього неповернутих грошових коштів в загальній сумі 1251 грн. 11 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. А тому, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 124 грн. 09 коп. (1251 грн. 11 коп. становить 6,46% від 19356 грн. 21 коп.; 6,46% від 1921 грн. становить 124 грн. 09 коп.).

Outcome: partial