Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

18 березня 2018 року акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулося до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 20838 грн. 86 коп. заборгованості за кредитним договором від 27.04.2010р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань. Заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16.11.2018р. позов задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь Банку суму заборгованості за кредитним договором від 27.04.2010р. у розмірі 19370,34 грн. Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03.09.2020р. за заявою представника [PERSON] заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16.11.2018р. скасовано, а справу призначено до судового розгляду в загальному порядку. У судове засідання представник позивача не з`явився. За змістом позову зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти розгляду справи за його відсутності. Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явились, остання надала заяву про розгляд справи за їхньої відсутності. Також представник надала письмові пояснення, за змістом яких проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні повністю, зазначаючи, що позивачем не надані докази узгодження між сторонами суми кредиту, процентів та відповідальності за порушення зобов`язань у вигляді неустойки. Зауважує, що Умови та Правила надання банківських послуг, надані позивачем, не можуть бути таким доказом через їх мінливість. Більш того такі не містять підпису відповідача, а отже відсутні підстави вважати, що саме їх розуміла остання під час підписання анкети-заяви. Також наголошувала на відсутності доказів зарахування кредитних коштів на картку відповідача, тобто на недоведенні факту отримання кредиту відповідачем. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, дійшов до наступного. 27.04.2010р. АТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Довідки про умови кредитування уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до Довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, Банк нараховує відсотки за користування кредитом у зазначеному розмірі, з розрахунку 360 календарних днів на рік. При цьому, зважаючи на встановлені судом обставини узгодження між сторонами в письмовій формі процентів за користування кредитом та інших умов кредитування, суд відхиляє відповідні доводи відповідача щодо відсутності домовленості про вказані умови надання кредиту. В свою чергу, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов`язань за кредитним договором. Внаслідок вищевказаного станом на 11.03.2018р. у відповідача перед Банком утворилась заборгованість за тілом кредиту - 1402 грн. 86 коп. На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості [PERSON] перед Банком у сумі 1402 грн. 86 коп. витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами, передусім, банківською випискою по рахунку /а.с. 184-185/. В цьому контексті з огляду на доводи відповідача щодо недоведеності факту отримання нею кредитних коштів, слід зазначити, що за даними банківської виписки остання з 2010 року постійно користувалась кредитними коштами, регулярно знімаючи готівку зі свого карткового рахунку. Дана обставина, а також те, що [PERSON] поповнювала вказаний картковий рахунок, свідчать про те, що вона визнавала існування у неї кредитних зобов`язань перед позивачем. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом, неустойки (пені та штрафів), суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. З розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з квітня 2010 року по грудень 2012 року включно становила 36%. Указана ставка передбачена у Довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою базова процентна ставка на місяць складає 3,0 % і відповідно на рік - 36 % /а.с. 189/. За період з 02.01.2013р. по 11.03.2018р. процентна ставка декілька разів збільшувалась або одночасно застосовувалися дві і більше процентні ставки. Виходячи з таких ставок, позивачем розрахована заборгованість за процентами в сумі 9958 грн 34 коп. В свою чергу, відповідач заперечує факт погодження нового розміру процентних ставок. Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки у справі відсутні. Позивач у позові посилався на те, що Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, але як установлено судом вище, зміст укладеного сторонами договору викладено лише в Анкеті-заяві та Довідці про умови кредитування, які підписано відповідачем. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем Анкета та Довідка не містять. За загальним правилом одностороння зміна умов зобов`язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525, частина 1 статті 651 ЦК України). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору від 27.04.2010р.) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Досліджуючи порядок зміни, в тому числі й збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому роз`яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір. Таким чином, суд приходить до висновку, що зміна процентної ставки здійснена кредитором в односторонньому порядку. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої (більшої), ніж передбачено Довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем, ставки (36%). В свою чергу, виходячи з доведеного розміру заборгованості з тіла кредиту заборгованість за процентами за ставкою 36% відповідно складає: (1402,86грн.*0,36/360 день)* 1751 день = 2456 грн. 41 коп. (за період, за який існувала така заборгованість, - з 25.05.2013р. по 11.03.2018р.). Вказану частину заявленої до стягнення позивачем зборгованості по процентах суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача. Крім того, вирішуючи вимоги про стягнення неустойки, суд зазначає наступне. За приписами ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Тією ж Довідкою про умови кредитування сторони обумовили, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості Банк нараховує пеню у розмірі базова ставка/30 за кожен день прострочення кредиту та у розмірі 1 % від суми заборгованості, але не менше 30 грн на місяць при наявності прострочення по кредиту та процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 8009 грн 14 коп. пені. При цьому слід зазначити, що розмір пені у відповідних колонках розрахунку позивача, проведеного станом на 11.03.2018р., не відповідають сумі, заявленій ним до стягнення, та наведеному у Довідці про умови кредитування порядку її обрахунку. Також у Довідці про умови кредитування сторонами була узгоджена сплата штрафу у разі прострочення Позичальником більш ніж на 30 днів у розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості. Так позивачем розрахована та заявлена до стягнення сума штрафа в розмірі 1468 грн 52 коп., що складається з фіксованої частини - 500 грн. та процентної складової (5 % від суми заборгованості) - 968 грн 52 коп. Указане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення. Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Перевіряючи правомірність нарахування позивачем штрафу у вказану вище розмірі, суд зауважує, що сторони обумовили, що процента складова штрафу обраховується у співвідношенні до розміру заборгованості та така, як встановлено в ході розгляду цієї справи, є доведеною лише в частині тіла кредиту і процентів в загальній сумі 3859 грн 27 коп. Відповідно процентна складова штрафу, що у даному випадку підлягає стягненню, становить 192 грн 96 коп. (3859,27х5/100), а загальний розмір штрафу 692 грн. 96 коп. Підсумовуючи викладене, позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача отриманої суми кредитних коштів у розмірі 1402 грн 86 коп., процентів в розмірі 2456 грн. 41 коп. та штрафу - 692 грн 96 коп., а всього в розмірі 4552 грн 23 коп. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial