Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

18 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Одесі Одеської області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 09 вересня 2015 року по даний час він перебуває під слідством та судом по кримінальному провадженню за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, за яким не визнає себе винним. Вважає, що внаслідок процесуальної несумлінності і штучної процесуальної тяганини з боку прокуратури Одеської області, яка підтримує державне обвинувачення у суді, були суттєво порушені розумні строки розгляду кримінальної справи в суді, внаслідок чого йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 300 000 (триста тисяч) гривень. Тяганина судового розгляду кримінальної справи у суді протягом 4 років та 4 місяців є процесуальним зловживанням службовим положенням з боку прокуратури Одеської області, що підтримує державне обвинувачення у суді та тиском на нього з метою зламати моральну волю та отримання зізнання у скоєнні злочинів, які ним не вчинялися. Таким чином, незважаючи на його повне сприяння слідству та судовому розгляду Держава Україна в особі некомпетентних прокурорів та завантажених судових органів порушила всі розумні строки для притягнення його до кримінальної відповідальності, чим завдано значних моральних страждань, що виявилось у тривалій юридичній невизначеності його статусу у суспільстві, неможливості знайти профільну професію у зв`язку з витягненням до кримінальної відповідальності та зневажливим ставленням оточуючих, так як, люди через правовий нігілізм не розуміють, що злочинцем стаєш тільки після вироку суду, а не з часу відкриття кримінального провадження. Провадження у справі відкрито 20 грудня 2019 року та встановлено загальний порядок розгляду справи. 20 січня 2020 року представником ДКСУ в Одеській області Чумаковою Я. подано відзив на позовну заяву, в яких представник відповідача вказує на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] , так як вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральну шкоду у розмірі 300000,00 грн., є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки стягнення з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральної шкоди призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Державної казначейської служби України, оскільки кошти, які виділяються на утримання Державної казначейської служби України, як окремої юридичної особи та суб`єкта господарювання, на цілі, визначені чинним законодавством України, не можуть бути стягнуті на користь інших осіб. Згідно зі ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає по своїм зобов`язанням. Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала. В даному випадку, позивач ототожнює орган Казначейства з Державним бюджетом України та з особою яка спричинила шкоду і, на його думку, повинна відповідати за дії органів досудового розслідування, що суперечить матеріалам справи та нормам чинного законодавства України. Також, у позовній заяві [PERSON] вказує: «Держава Україна в особі некомпетентних прокурорів та завантажених судових органів порушила всі розумні строки для притягнення мене до кримінальної відповідальності» та зазначає у якості відповідача Прокуратуру Одеської області. Водночас, Державна казначейська служба України в жодних правовідносинах з позивачем не була та жодних його прав не порушувала. Відповідно до матеріалів справи, правовідносини виникли між [PERSON] та Прокуратурою Одеської області, а також органами судової влади. Отже, питання про відшкодування шкоди повинно вирішуватись між [PERSON] та Прокуратурою Одеської області, а також органами судової влади. Крім того, при встановленні судом дійсного спричинення шкоди позивачу, стягнення повинно проводитись не з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ). Головною рисою для відшкодування шкоди є протиправність дій її заподіювача. Проте, позивачем не доведено протиправності діяння Прокуратури Одеської області. Відповідно до матеріалів справи [PERSON] не звертався зі скаргами на дії або бездіяльність працівників Прокуратури Одеської області, та не додає до позовної заяви жодного судового рішення, яким би було визнано дії, або бездіяльність органів прокуратури під час здійснення досудового розслідування відносно [PERSON] незаконними. Отже, оскільки позивачем не доведено протиправності дій Прокуратури Одеської області, причинно-наслідкового зв`язку між діями Прокуратури Одеської області та завданням йому моральної шкоди, а також наявності моральної шкоди, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. 13 лютого 2020 року прокуратурою Одеської області подано до суду відзив (в порядку ст. 178 ЦПК України), в якому зазначено, що позов не підлягає задоволенню, оскільки виходячи із позовної заяви [PERSON] та доданих до неї документів, у останнього відсутні право та підстави на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюються оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Тривалість розгляду кримінального провадження відносно позивача викликана сукупністю процесуальних дій усіх учасників процесу, а не прокуратури. При цьому, наразі триває судовий розгляд кримінального провадження у Суворовському районному суді м. Одеси. А розгляд заяв щодо порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, встановлених КПК України, здійснюється в порядку кримінального судочинства. Разом з цим, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку завданої йому шкоди. Відтак, підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. 23 червня 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Бондаря О.В. про допит позивача у якості свідка та викликано в судове засідання, у якості свідка [PERSON] ( [ADDRESS] ). В той же день, тобто 23 червня 2020 року згідно протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. 29 січня 2021 року на електронну адресу суду надійшов відзив представника ДКСУ в Одеській області Чумакової Я., в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача надав заяву про проведення судового засідання за відсутності позивача та його представника, позов підтримав, просив задовольнити повністю. 01 лютого 2021 року до суду з заявою звернулась представник прокуратури Жигун І.Л. в позові просила відмовити. Представник ДКСУ в Одеській області в судове засідання не з`явилась, про місце та час розгляду справи була сповіщена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Суд розглянув справу за відсутності представників сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що слідчим відділом прокуратури області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42015160000000586 від 07.09.2015 за фактом отримання [PERSON] неправомірної вигоди за ч. 3 ст. 368 КК України, що підтверджується копією витягу з кримінального провадження № 42015160000000586 (а.с. 6). 09 вересня 2015 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України в рамках кримінального провадження №4201516000000586 (а.с. 7-8). 31 грудня 2015 року підписаний обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно [PERSON] прокурором Одеської області Юрко І.В. (а.с. 9-11). Як вбачається з відзиву, за результатами досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні 11.01.2016 року обвинувальний акт відносно [PERSON] направлено для розгляду по суті до Комінтернівського районного суду Одеської області. За твердженням позивача, в січні 2016 року з прокуратури Одеської області до Комінтернівського районного суду Одеської області для розгляду по суті надійшов обвинувальний акт (справа № 504/146/16-к). 22 березня 2016 року суддею Комінтернівського районного суду Одеської області Іванчук В.І. було проведено підготовче судове засідання. 29 квітня 2016 року винесена ухвала судді Комінтернівського районного суду Одеської області Рідник І.Ю. про задоволення заяви прокурора про відвід судді Іванчука В.І. 30 травня 2016 року винесена ухвала Комінтернівського районного суду Одеської області Доброва П.В. про призначення підготовчого судове засідання на 01.06.2016 року. 03 червня 2016 року ухвалою судді Доброва П.В. повернуто обвинувальний акт до прокуратури Одеської області. 04 липня 2016 року ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Балабан В.Ф. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого (позивача) на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.06.2016 року. Справу призначено на 19.07.2016. 19 липня 2016 року постановлена ухвала Апеляційного суду Одеської області про скасування ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.06.2016 року та направлення обвинувального акта до суду для розгляду по суті. 29 вересня 2016 року винесено ухвалу Апеляційного суду Одеської області про направлення обвинувального акта для розгляду до Южного міського суду Одеської області через відсутність суддів у Комінтернівському районному суді Одеської області. 13 лютого 2017 року ухвалою судді Южного міського суду Одеської області Барановської З.І. призначено судовий розгляд на 22.02.2017 року. 25 вересня 2017 року винесена ухвала судді Южного міського суду Одеської області Барановської З.І. про задоволення клопотання прокурора про відвід судді та направлення обвинувального акта до Апеляційного суду Одеської області для визначення підсудності. 06 жовтня 2017 року постановлена ухвала Апеляційного суду Одеської області про направлення матеріалів кримінального провадження до Суворовського районного суду м. Одеси. 02 листопада 2017 року ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси [PERSON] призначено судове засідання на 23.11.2017 року. 27 лютого 2017 року ухвалою судді [PERSON] задоволений самовідвід прокурора. 20 квітня 2018 року винесено ухвалу судді [PERSON] про доручення Одеському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про призначення безоплатного адвоката у зв`язку із закінченням дії договору з попереднім захисником. 20 червня 2019 року вчинено повторний авторозподіл справи у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] . На 04 лютого 2020 року було призначено наступне судове засідання у Суворовському районному судді м. Одеси під головуванням судді Лупенко А.В. Отже, як випливає з зазначеного, на цей час вказане кримінальне провадження перебуває у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси та по ньому триває судовий розгляд. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державною у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відповідно до пп. 6, 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, одночасно з копією повідомлення про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства громадянинові направляється повідомлення, в якому роз`яснюється, куди і протягом якого терміну можна звернутись за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Для визначення розміру шкоди, переліченої в пп. 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутись: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному порядку до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення. Оскільки позивач хоч і тривалий час перебуває під слідством, але при цьому відсутні докази, що у в його діях відсутній склад злочину чи, що кримінальне провадження закрито, тощо, суд вважає недоведеним факт моральних страждань [PERSON] , які могли б виразитись у погіршенні можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршенні відносин з оточуючими людьми, нормальних життєвих зв`язків, необхідності прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, відсутністю можливості вільно пересуватися. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. У сенсі зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК України під час ведення розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певних обмежень у житті, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо. Суд погоджується з доводами позивача, що тривалість досудового слідства завдає особі певні страждання (почуття тривоги, страху, безпорадності), однак вести мову про завдання позивачеві справжньої моральної шкоди, як такої що може бути завдана особі, наприклад, при перебуванні під вартою й може бути відшкодована, за відсутності будь-яких доказів тривалості проведення розслідування та судового розгляду й винесення остаточного рішення, немає підстав. При цьому, суд виходить з того, що згідно матеріалів справи, відносно позивача було розпочате досудове розслідування, за результатами якого йому було вручено повідомлення про підозру та в подальшому складено обвинувальний акт, проте, що відбувалось далі з кримінальним провадженням, суду відомо лише зі слів сторін, але ні позивач, ні відповідач не надає жодних інших доказів, окрім зазначених, на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги і заперечення. Враховуючи вказане, суд не в змозі визначити, який саме період особа перебувала під слідством чи судом, відштовхуючись від якого можливо б було встановити розмір завданої шкоди. Крім того, з наданих позивачем документів, суду не зрозуміло чи обирався йому запобіжний захід чи ні, що також суттєво впливає на встановлення обставин завдання моральної шкоди та з`ясування факту обмеження прав особи, що відображається в моральних стражданнях, які підлягають визначенню. З огляду на це, суд вважає, що позивачем не доведено який саме період відбувалось слідство та тривав судовий розгляд щодо нього, в яких правах він був обмежений в цей час, у зв`язку з проведенням слідства стосовно нього, яких саме моральних страждань зазнала особа, тощо. Таким чином, не можна вважати обґрунтованим прийняття до уваги певних обставин, які у свою чергу доказами не підтверджені. Також, інших належних та допустимих доказів в обґрунтування вимог, позивачем до суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Оскільки позивачем не доведено обставин, на які він посилається у позові для задоволення своїх вимог, позовні вимоги [PERSON] з підстав заявлених у позові задоволенню не підлягають. За таких обставин, враховуючи вищезазначене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов необґрунтований та не знаходить підстав з яких позов може бути задоволений. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed