Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

18 березня 2020 року [PERSON] , який є представником акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» (далі - АТ «КРЕДОБАНК»), звернувся до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з відповідача 55 724 грн 98 коп. за кредитним договором №1435653544201293, з яких: 41 971 грн 14 коп. - інфляційні витрати, 13 753 грн 84 коп. - три відсотки річних від простроченої суми. В обґрунтування позову зазначив, що 28 січня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «ФІДОБАНК», правонаступником якого є позивач, було укладено кредитний договір №1435653544201293, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти. 10 серпня 2018 року на відкритих торгах (аукціоні) позивач набув право вимоги до позичальника - [PERSON] . Оскільки останній свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого має кредитну заборгованість у розмірі 153 119 грн 95 коп., банк змушений звернутися з позовом до суду про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних від суми боргу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій також зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 30). Відповідач, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28 січня 2014 року між ПАТ «ФІДОБАНК», з одного боку, та [PERSON] , з другого боку, був укладений кредитний договір 1435653544201293, за умовами якого відповідач отримав кошти в розмірі 48 000 грн строком повернення до 27 січня 2017 року зі сплатою відсотків за користування коштами за ставкою 0,0001 на місяць та сплатою комісії в розмірі 3,99 % щомісяця (а.с. 11). За договором про відступлення прав вимоги від 10 серпня 2018 року ПАТ «ФІДОБАНК» відступило АТ «КРЕДРБАНК» право вимоги за кредитним договором №1435653544201293 від 28 січня 2014 року, укладеним між ПАТ «ФІДОБАНК» та [PERSON] . Новий кредитор повідомив відповідача про відступлення прав вимоги за вказаним договором та запропонував здійснювати погашення за кредитним договором новому кредитору (а.с. 7-9, 10). З розрахунку заборгованості за договором слідує, що станом на 13 лютого 2020 року заборгованість [PERSON] перед банком становить 153 119 грн 95 коп., а станом на відступлення прав вимоги заборгованість становила 119 198 грн 25 коп. (а.с. 9). З матеріалів справи також вбачається, що нарахування 3% відсотків річних та інфляційних витрат здійснювалось з суми - 153 119 грн 95 коп., і за 1093 дня прострочення склали 13 753 грн 84 коп. та 41 971 грн відповідно (а.с. 13-14). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою цієї статті передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною 5 статті 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної правової норми, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначених норм права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 18 червня та 17 серпня 2020 року судом двічі на адресу позивача було направлено листи з пропозицією уточнити суму боргу, яка є базою для нарахування 3% річних та інфляційних витрат (а.с. 76, 91). Вказані листи були отримані позивачем, що підтверджується повідомленнями про отримання поштових відправлень (а.с. 77, 93, 94), однак жодних відповідей на адресу суду не надійшло. Так, з долучених до позовної заяви доказів слідує, що станом на дату відступлення права вимоги за укладеним з відповідачем кредитним договором строк дії цього договору закінчився, а сума заборгованості становила 119 198 грн 25 коп. (а.с. 11, 9). Оскільки позивач суму боргу, на яку здійснювалось нарахування 3% річних та інфляційних витрат, належними та допустимими доказами не довів, не надав докази того факту, що після закінчення строку дії кредитного договору та відступлення прав вимоги на користь АТ «КРЕДОБАНК», останнє мало право нараховувати відсотки, пеню тощо, за рахунок яких сума заборгованості [PERSON] могла збільшитися до 153 119 грн 95 коп. (а.с. 13), суд дійшов висновку, що вимоги банку про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, виходячи з суми боргу 153 119 грн 95 коп., є необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати, відповідно до статті 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed