Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

19 листопада 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 24 квітня 2004 року померла її громадянка [PERSON], яка при житті на випадок своєї смерті залишила заповіт від 08 лютого 2001 року, про наявність якого вона дізналася під час розгляду цивільної справи за заявою прокурора Маловисківського району Кіровоградської області в інтересах плетеноташлицької сільської ради Малдовискіувського району Кіровоградської області про визнання спадщини відумерлою. В подальшому, коли вона звернулася до нотаріальної контори, їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті громадянки [PERSON] та розяснено, що вона пропустила встановлений законодавством строк для подання заяви про прийняття спадщини. У звязку із цим змушена звернутися за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні позивач підтримала пред»явлений нею позов та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому, а також додатково пояснила, що інших спадкоємців крім неї у померлої не залишилося, вона разом із своєю матір»ю здійснювала постійний догляд за [PERSON] та за власний рахунок здійснили її поховання. Крім того, вона не з»ясовувала, чи було складено на її ім»я заповіт померлою [PERSON], а остання їй про це не повідомляла, до того ж позивач змушена була здійснювати догляд за своїми батьками, які були особами похилого віку і 07 березня 2005 року помер її батько [PERSON], а 27 червня 2010 року померла її мати [PERSON], після смерті яких вона перебувала в тяжкому емоціному стані, одержана нею психологічна травма, яка понесла негативні наслідки на об»єктивність та своєчасність прийняття рішень для подання заяви про прийняття спадщини і з»ясування наявності спадкового майна, тривале у часі перебування депресивному стані, значне погіршення стану здоров»я, внаслідок чого вона змушена була багато часу витрачати на його відновлення у закладах охорони здоров»я, все це у сукупності призвело до того, що вона допустила, внаслідок своєї юридичної необізнаності, порушення встановленої законодавством процедури реалізації та здійснення своїх спадкових прав і на даний час вона бажає прийняти спадщину, що залишилася після смерті померлої [PERSON]. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 08 лютого 2001 року [PERSON], було складено заповіт, посвідчений Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, реєстровий № 519, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належне їй майнове право на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії № 398561, на земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель ВАТ «Ташлицьке» розміром 7,40 га., виданого на підставі розпорядження голови Маловисківської районної державної адміністрації від 20 грудня 2000 року (а.с. 16). 24 квітня 2004 року померла громадянка [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с. 5). 07 березня 2005 року помер батько позивача [PERSON], а 27 червня 2010 року померла її мати [PERSON], що підтверджується відповідними копіями Свідоцтв про смерть. З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті громадянки [PERSON], яка померла 24 квітня 2004 року, через те, що було пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 листопада 2015 року (а.с. 9). Відповідно до відомостей наданих Маловисківською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області та Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводились, що підтверджується Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру. Таким чином, судом не встановлено будь-яких інших спадкоємців, які б прийняти або бажали прийняти спадщину, що залишилася після смерті померлої [PERSON], окрім позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як вбачається з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач є спадкоємцем за заповітом, проте пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, оскільки повинна була звернутися до нотаріальної контори до 26 жовтня 2004 року. У ч. 1 ст. 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 ст. 1272 передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контори, після чого вважається таким, прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до\~\~\~ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків\~\~цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також враховує той факт, що відповідно до Конституції України особа повинна неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей та виконувати обов'язки, передбачені ст.ст.65-67 Конституції, при невиконанні особою конституційних обов'язків незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, з урахуванням визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять, що позивачем доведено непереборні істотні труднощі на вчинення дій щодо прийняття спадщини, які носять поважний характер, через які позивач [PERSON] не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї громадянки [PERSON], яка померла 24 квітня 2004 року,\~ оскільки позивач після смерті спадкодавця хворіла, здійснювала догляд за своїми баткьами, які були особами похилого віку, а також через те, що спадкодавець не повідомляла їй про те, що вона складала заповіт на її ім»я, в якому визначила її спадкоємцем свого майна, при цьому ст. 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України і як свідчить практика Європейського суду з прав людини, особа вправі бути юридично необізнаною. Таким чином, суд вважає, що оскільки прийняття спадщини є правом особи, а позивач в інший спосіб захистити своє право не може ніж звернутися до суду, то її позовну заяву необхідно задовольнити та визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли не з вини відповідача, і відповідач у справі не порушував права позивача, тому судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved