Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

19 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Вимоги позову мотивовані тим, що [PERSON] на праві власності належить 13/30 будинку [ADDRESS]. В вищезазначеному будинку зареєстровані: позивач [PERSON], та відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є членами сім'ї позивача. У вересні 2016 року відповідачі залишили будинок та до теперішнього часу там не проживають, грошові кошти на оплату комунальних послуг не надають, місце їх фактичного мешкання не відомо. Реєстрація відповідачів у будинку створює перешкоду позивачу як власнику у праві вільно користуватися та розпоряджатись своїм майном, яке належить йому на праві власності. В судове засідання позивач не з'явився, в заяві до суду позов підтримав та просив його задовільнити. Відповідачі, кожен зокрема, в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляли, будь яких клопотань чи заяв суду не направляли. Третя особа Управління адміністративних послуг Роменської міської ради Сумської області в судове засідання не з'явилася, в заяві до суду просить справу слухати у її відсутності, при винесенні рішення суду покладаються на розсуд суду. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON], на праві власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого в.о. державного нотаріуса Роменської міської державної нотаріальної контори Білашенко Л.В., належить 13/30 будинку [ADDRESS] (а.с.11). В вищезазначеному будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є членами сім'ї позивача, у вересні 2016 року покинули будинок і до теперішнього часу там не проживають, грошові кошти на оплату комунальних послуг не надають, місце їх фактичного мешкання не відомо. Реєстрація відповідачів у будинку створює перешкоду позивачу як власнику у праві вільно користуватися та розпоряджатись своїм майном. Відповідно до акту проведення обстеження на предмет фактичного проживання від 26.03.2018 року, вбачається, що відповідачі в будинку [ADDRESS] не проживають, відповідач [PERSON] в 2016 році помер, [PERSON] та [PERSON] проживають на квартирі (а.с.6). Згідно копії актового запису за №467 від 22.08.2016 року наданого Роменським міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Сумській області встановлено, що [INFO] року у віці 47 років [PERSON] (відповідач по справі) помер (а.с.62). Згідно листа Сумського обласного державного нотаріального архіву від 18.09.2018 року №2025/01-23 встановлено, що спадкова справа після померлого [INFO] року [PERSON] не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.77). Позивач має намір вільно користуватись та розпоряджатись частиною свого будинку, здійснювати оплату за комунальні послуги за фактично проживаючих в будинку осіб, крім того, в подальшому має на меті продати будинок, проте реєстрація осіб, які фактично не проживають у будинку та не є його власниками чинить перешкоду позивачу як власнику вільно розпорядись майном, яке належить йому на праві власності. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власнийрозсудвчинятищодосвого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Факт реєстрації відповідачів у будинку [ADDRESS] 13/30 частини якого належить позивачу на праві власності, перешкоджає йому вільно розпоряджатися належним йому майном, порушує законне право власності позивача на житло, з вересня 2016 року відповідачі за вказаною адресою не проживають, вибули у інше місце проживання, крім того, у 2016 році відповідач [PERSON] помер, в зв'язку з чим втратили право на користування житлом за вказаною адресою. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved