Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

19 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 27 березня 2002 року померла [PERSON]. За життя остання склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. До складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], увійшов житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вул. Великий Вигін, 81 (колишній номер 64), у с. Вири Білопільського району Сумської області. Вказує, що своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, зокрема на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У той же час у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначене вище домоволодіння йому відмовлено внаслідок того, що за життя спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на нього. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за ним у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 27 березня 2002 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Вири, вул. Великий Вигін, 81. Ухвалою від 20 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 30-31). Ухвалою від 13 грудня 2018 року підготовче засідання закінчене. Справу призначено до розгляду по суті (а. с. 44-45) У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 61). Представник відповідача Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не зявився. Сільський голова [PERSON] надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, з позовом згодні (а. с. 60). Третя особа приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі (а. с. 48). У звязку з неявкою сторін, третьої особи суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27 березня 2002 року в с. Вири Білопільського району Сумської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №136758 (а. с. 6). З виписки з погосподарської книги Вирівської сільської ради вбачається, що станом на 1993 рік [PERSON], яка померла 27 березня 2002 року, була власником побудованого у 1974 році будинку, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Вири, вул. Великий Вигін, 64 (а. с. 12). У звязку з упорядкуванням нумерації будинків по вул. Великий Вигін у с. Вири, номер вищевказаного будинку був змінений з 64 на 81, що підтверджується довідкою Вирівської сільської ради від 23 жовтня 2018 року (а. с. 13). Відповідно до витягу із рішення виконавчого комітету Вирівської сільської ради від 20 серпня 1993 року №42 [PERSON] у приватну власність були передані земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,04 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,56 га, що знаходяться за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Вири, вул. Великий Вигін, №64 (нині №81) (а. с. 19). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Вирівської сільської ради 15 лютого 2002 року, зареєстрований у реєстрі за №82, яким все своє майно заповіла [PERSON] позивачу у справі (а. с. 7). За інформацією Вирівської сільської ради [PERSON] на день смерті 27 березня 2002 року проживала та була зареєстрована одна у [INFO]. Заповіт від імені [PERSON], посвідчений Вирівською сільською радою 15 лютого 2002 року, не змінювався та не відмінявся (а. с. 20). Крім того з матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2016 року приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] за заявою [PERSON] заведено спадкову справу після померлої 27 березня 2002 року [PERSON] №92/2016, яка зареєстрована у Спадковому реєстрі за №58812446. Позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 21-23, 50-53). Згідно з положеннями з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не було змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. За змістом ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин міг залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів домашнього вжитку) одній або кільком особам як тим, що входили, так і тим, що не входили до кола спадкоємців за законом. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР). Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з вищенаведених положень законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] у встановленому законом порядку прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] та є єдиним спадкоємцем останньої за заповітом і набув право на спадщину з моменту її відкриття. За даними Філіалу Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця КП Сумське міське бюро технічної інвентаризації від 31 жовтня 2018 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Вири, вул. Великий Вигін, 81 (колишня адреса Великий Вигін, 64), за фізичною чи юридичною особою не зареєстровано (а. с. 17). Відповідно до висновку та довідки КП «Білопільське районне архітектурно-планове бюро» від 02 листопада 2018 року житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться за вказаною вище адресою, зведені з дотриманням архітектурних, санітарних і протипожежних норм та правил, знаходяться в межах земельної ділянки, не виходять за червону лінію вулиці, а також не знаходяться на суміжних земельних ділянках (а. с. 18). Частиною 3 статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 вказаної норми Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Вказаним нормативним актом передбачалася державна реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст та селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто, фактично записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що [PERSON], яка померла 27 березня 2002 року, набула право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Вири, вул. Великий Вигін, 81 (колишній номер 64), у порядку, який був передбачений законодавством, що діяло на момент виникнення цього права. В той же час нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього (а. с. 24). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з нормами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved