Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

19 березня 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою у якій, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 2 грудня 2020 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, він є власником будинку [ADDRESS] . 22 серпня 2006 року у належному йому будинку був зареєстрований відповідач. Однак, з 2016 року відповідач у будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в будинку не має і, взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні він, ні попередній власник будинку відповідачу не чинили. Він добровільно визначив собі інше місце проживання і будинком не користується більше чотирьох років без поважних причин. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 1 квітня 2021 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено у підготовче судове засідання на 29 квітня 2021 року, про що сторін повідомлено у встановленому законом порядку. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. При цьому, від позивача до суду надійшла заява у якій він просить проводити підготовче судове засідання та подальший розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, судова кореспонденція, надіслана за місцем реєстрації відповідача повернулася до суду без вручення із зазначенням - «адресат відсутній за вказаною адресою». Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 червня 2021 року. У судові засідання, призначені на 17 червня та 3 серпня 2021 року позивач не з`явився, при цьому суд враховує раніше подану ним заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у призначені судові засідання також не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надсилання за місцем реєстрації копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками та судових повісток про виклик до суду, проте, відповідно до конвертів, які містяться у матеріалах справи, судову кореспонденцію адресатом не було отримано із зазначенням причин невручення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи, що місце фактичного проживання відповідача встановити не є можливим, а також положення частини одинадцятої статі 128 ЦПК України, відповідач був викликаний шляхом розміщення оголошення про виклик його до суду на 17 червня та 3 серпня 2021 року. Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи. Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 2 грудня 2020 року. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS] , складеного депутатом Димерської селищної ради Цапук М.М. у присутності свідків - сусідів: [PERSON] , [PERSON] , засвідченого Димерським селищним головою Підкурганним В.В. від 18 березня 2021 року, за вказаною адресою проживає [PERSON] разом з: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проте відповідно до висновків у вказаному акті [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за даною адресою та з 2016 року не проживає, ніяких особистих речей у будинку не має. Згідно довідки Виконавчого комітету Димерської селищної ради від 18 березня 2021 року № 326/02-25 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, за даною адресою вказаного будинку зареєстровано 4 (чотири) члена сім`ї: власник - [PERSON] , [INFO] , дружина - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , третя особа - [PERSON] , [INFO] . Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Згідно із статтею 163 ЖК УРСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Судом достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , не проживає з 2016 року. Як зазначає позивач, відповідач був зареєстрований у будинку за часів попереднього власника, перешкод у користуванні жилим приміщенням ні він ні колишній власник відповідачу не чинили, крім того, він не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих його речей в будинку не має, і будинком він не цікавиться. При цьому судом не встановлено поважних причин відсутності [PERSON] у будинку [NUMBER] за вказаною вище адресою. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки судом встановлено, що відповідач з 2016 року без поважних причин не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: approved