Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

18.06.2019 року до суду звернувся [PERSON] (далі за текстом - [PERSON] ) з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] (надалі - ФОП [PERSON] ) про визнання недійсним договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 2018-11-19/0902, відшкодування матеріальної шкоди в сумі 19 953,16 грн. та моральної шкоди в сумі 15 000 грн. Заявлені вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, обґрунтовано тим, що 19.11.2018 р. між сторонами у справі укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 2018-11-19/0902, на виконання умов якого позивачем сплачено грошові кошти в сумі 13 742,71 грн. через додаток «Приват 24». Разом з тим, як вказує позивач, свої зобов`язання з надання послуг щодо працевлаштування відповідачем не виконано. У зв`язку з чим, позивачем понесенні транспортні витрати та, окрім матеріальної шкоди, завдана моральна шкода. Після прибуття на територію України, [PERSON] було встановлено, що відповідач - [PERSON] не має відповідну ліцензію на посередництво у працевлаштуванні за кордоном суб`єкта господарської діяльності, а отже і не мав право на укладення вказаного вище договору. З огляду на викладене, [PERSON] просить суд позов задовольнити, визнати недійсним договір від 19.11.2018 р. № 2018-11-19/0902 про надання послуг щодо працевлаштування, стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 19 953,16 грн. та моральну шкоду в сумі 15 000 грн. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2020 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 року №2018-11-19/0902, укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , стягнуто з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] - 13 747,23 грн., сплачених на виконання умов договору від 19.11.2018 року №2018-11-19/0902, 3 788,45 грн. - збитків, 15 000 грн. - моральної шкоди, 1 350,61 грн.- судового збору (а.с. 113-115). 19.02.2020 року на адресу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від фізичної особи-підприємця [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення від 20.01.2020 року у цивільній справі №333/3459/19. Ухвалою суду від 27.05.2020 року заяву фізичної особи-підприємця [PERSON] про перегляд заочного рішення від 20.01.2020 року у цивільній справі №333/3459/19 задоволено, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2020 року у цивільній справі №333/3459/19 скасовано, призначено новий розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що його діяльність пов`язана з наданням інформативно-консультативних послуг щодо працевлаштування замовника за кордоном і не передбачає жодної умови про обов`язкове працевлаштування за кордоном позивача безпосередньо відповідачем та укладення контракту з іноземним роботодавцем. Заслухавши пояснення сторін у справі, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. 19.11.2018 р. між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Агентство) та [PERSON] (Замовник) укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 218-11-19/0902, за умовами якого (п. 1.1. договору) Агентство зобов`язалось надати інформаційно-консультативні послуги щодо працевлаштування за кордоном, а Замовник зобов`язався прийняти їх та виконати інші взяті на себе зобов`язання. Згідно з п. 2.1. договору, Агентство зобов`язалось: надати Замовнику інформацію про можливість і умови працевлаштування на території Євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території Євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити контракт з роботодавцем. Пунктом 2.2. договору передбачено, що Замовник зобов`язується: надати в повному обсязі достовірні контактні дані; правильно заповнити анкети, надані агентством, надаючи лише достовірну інформацію; погодити з Агентством дату початку та тривалість роботи; у разі виникнення перешкод для працевлаштування негайно проінформувати про це Агентство; оплату всіх витрат Замовник здійснює самостійно. Відповідно до розділу 4 договору, вартість інформаційно-консультативних послуг, яку Замовник доручає оплатити Агентству складає у національній валюті 14 337 грн., яка перераховується на розрахунковий рахунок Агентства. В момент укладання цього договору Замовник виконує передоплату в розмірі 7 168,50 грн. Здійснюючи оплату послуг Замовник автоматично підтверджує свою згоду з умовами договору і договір вважається укладеним. Перерахування коштів здійснюється за наступними реквізитами: отримувач платежу [PERSON] , призначення платежу: договір від 19.11.2018 р. № 2018-11-19/0902. Даний договір діє до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, але у будь-якому випадку не більше ніж 7 календарних днів з моменту закінчення дії робочого контракту (п. 9.1. договору). Згідно з ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902 позивачем перераховано на розрахунковий рахунок [PERSON] суму коштів в розмірі 13 747,23 грн., що підтверджується наявними в матеріалах цієї справи належним чином засвідченими копіями платіжного доручення від 28.11.2018 р. № 97243419834120488652 на суму 6 542,71 грн. та дублікатом квитанції від 19.11.2018 р. на суму 7 204,52 грн. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, відповідач взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902 належним чином не виконав, послуги, передбачені п. 2.1. спірного договору в повному обсязі не надав, чим порушив умови договору. Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін (ч. 1). Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом (ч. 2). Як встановлено судом, листом-претензією від 21.01.2019 р. [PERSON] повідомив ФОП [PERSON] про розірвання договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902 та вимагає протягом 7 календарних днів з дня отримання претензії повернути позивачу 21 000 грн. коштів перерахованих відповідно до договору, понесених транспортних витрат та 4000 грн. моральної шкоди. Доказів на підтвердження виконання ФОП [PERSON] вказаної вище претензії матеріали цієї справи не містять. Позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902 з підстав вчинення ФОП [PERSON] вказаного договору за відсутності відповідного дозволу (ліцензії). Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1). Згідно з ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч. 1). Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регламентується Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Пунктом 20 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном. Вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а також вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання під час провадження зазначеної діяльності визначається Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, затвердженні постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 р. № 1060. Так, вказаним вище Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном визначено, що господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном - послуга, яка надається суб`єктами господарювання в межах укладених з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору (контракту наймання) відповідно до заявок іноземного роботодавця щодо вільних робочих місць (вакансій), включаючи надання інформаційно-консультаційних послуг щодо можливостей працевлаштування, найменування та місцезнаходження роботодавця, інформації про умови праці. Пунктом 9 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном передбачено, що ліцензіат зобов`язаний провадити господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном у межах укладеного між ліцензіатом та іноземним суб`єктом господарювання зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, який повинен відповідати вимогам законодавства; зберігати протягом строку дії ліцензії документи, копії яких подавалися органу ліцензування, зокрема ті, що підтверджують достовірність даних, зазначених здобувачем ліцензії в документах, які подавалися органу ліцензування для отримання ліцензії, до укладення договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном безоплатно надати клієнту завірену ним достовірну інформацію про умови праці та умови проживання у державі працевлаштування; укладати з клієнтом письмовий договір про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном; надавати клієнтам ліцензіата, яким надано послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, інформацію з питань правового і соціального захисту та про механізм добровільної участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні в Україні; забезпечувати захист конфіденційної та іншої інформації, що охороняється законом; надавати клієнтам достовірну інформацію. Згідно з п. 11 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, виконання умов договору між ліцензіатом і клієнтом про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном оформляється актом наданих послуг, який підписується обома сторонами після укладення клієнтом ліцензіата трудового договору (контракту) з іноземним роботодавцем, умови праці якого відповідають тим, що визначені в проекті трудового договору (або поліпшують їх), поданого ліцензіатом органу ліцензування. Ліцензіат не має права отримувати від клієнтів плату за послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном до підписання акта наданих послуг (п. 12 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном). Як встановлено судом в ході розгляду цієї справи, ліцензія на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном Міністерством соціальної політики ФОП [PERSON] не видавалась. Даний факт підтверджується листом за підписом заступника Міністра соціальної політики України від 26.01.2019 р. № 1767/0/2-19/38 та не спростований ФОП [PERSON] в ході розгляду цієї справи. За таких обставин, матеріали справи свідчать, що договір про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] , вчинений останнім без відповідної ліцензії, а тому підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст. 227 ЦК України. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим, задовольняються судом в цій частині. Судом відхиляються, як необґрунтовані, доводи відповідача щодо надання позивачу лише інформаційно-консультативних послуг у працевлаштуванні за кордоном, на надання яких, на думку відповідача, ліцензія на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном не потребується. Так, суд виходить з того, що відповідно до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 р. № 1060, господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном включає, в тому числі і надання інформаційно-консультаційних послуг щодо можливостей працевлаштування, найменування та місцезнаходження роботодавця, інформації про умови праці. У зв`язку з чим, наведені вище твердження відповідача судом не приймаються до уваги. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5). За змістом ч. 2 ст. 227 ЦК України, якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином (ч. 2). Згідно з ст. 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1). Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (ч. 2). Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1). Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3). Відшкодування моральної шкоди регламентується ст. 23 ЦК України, якою передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1). Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3). Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4). На підставі викладеного, позивач просить суд застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ФОП [PERSON] 13 747,23 грн., сплачених на виконання умов недійсного договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902, а також 3 788,45 грн. збитків, які [PERSON] зазнав внаслідок витрат на проживання і транспортних витрат за кордоном, 15 000 грн. моральної шкоди. Оскільки матеріалами справи підтверджено сплату [PERSON] 13 747,23 грн. на виконання умов недійсного договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902, підтвердженні понесенні останнім збитки в сумі 3 788,45 грн. внаслідок витрат на проживання і транспортні витрати за кордоном, а також заподіяну ФОП [PERSON] моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. внаслідок застосування обману під час укладення оспорюваного у цій справі правочину, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] заявлених в цій частині. Крім того, [PERSON] заявлено вимоги про стягнення з ФОП [PERSON] 1 977,56 грн. пені, 304,70 грн. індексу інфляції та 135,22 грн. 3% річних у зв`язку з простроченням виконання останнім прийнятого на себе зобов`язання за договором про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902. Відповідно до ст. 611 ЦК України, одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема, у випадку прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що судом під час розгляду цієї справи визнано недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 р. № 218-11-19/0902 та, відповідно, застосовано наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України, суд не вбачає в даному випадку виникнення між сторонами правовідносин на підставі ст.ст. 611, 625 ЦК України, які застосовуються внаслідок порушення грошового зобов`язання, зокрема, прострочення його виконання. У зв`язку з чим, у задоволенні вимог про стягнення з ФОП [PERSON] 1 977,56 грн. пені, 304,70 грн. індексу інфляції та 135,22 грн. 3% річних судом відмовляється. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються судом на позивача.

Outcome: partial