Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

18 березня 2015 року [PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS]. Окрім неї за зазначеною адресою зареєстровані її чоловік [PERSON], донька [PERSON] та її дитина - онука позивача [PERSON], 2007 року народження. Дана квартира відноситься до жилих приміщень державного та громадського житлового фонду. Ордер щодо найму квартири був виданий 26 лютого 1990 року на ім'я відповідача - [PERSON]. На даний момент в квартирі фактично мешкає позивач її донька та онука. Відповідач не мешкає в квартирі вже чотирнадцять років. В 2001 році її чоловік покинув родину та майже припинив спілкування з позивачем та донькою. На даний час позивачу невідомо фактичне місце знаходження відповідача. Увесь час в зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований за зазначеною адресою, позивач та її донька повинні сплачувати за нього усі комунальні платежі, оскільки сам відповідач жодних комунальних платежів не сплачує, незважаючи на те що він є відповідальним квартирозйомником зазначеної квартири. Така поведінка відповідача порушує права позивача, вона не має змоги визначитись з наступним відповідальним квартиронаймачем, оскільки потрібна згода всіх зареєстрованих у квартирі осіб, позивач не має права зареєструвати за даною адресою інших осіб. В зв'язку з чим позивач просив визнати відповідача [PERSON], таким що втратив право на користування житловим приміщенням та зняти відповідача з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Представник Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради не заперечував проти задоволення позовної заяви. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву відповідно до якої просила позовну заяву задовольнити, розгляд здійснювати за її відсутності (а.с.75). Вислухавши пояснення та доводи позивача, її представника, представника третьої особи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 вересня 1983 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] виданого ЗАГСом Індустріального району (а.с. 30). [INFO] народилась [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками дитини зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 30). 26 лютого 1990 року Виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів [PERSON] видано Ордер на житлове приміщення [NUMBER] на право зайняття жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS] в складі сім'ї: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). 06 серпня 2005 року [PERSON] змінила своє прізвище на «[PERSON]» в зв'язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 22). [INFO] народилась [PERSON], матір'ю дитини записано [PERSON], що знаходить своє підтвердження в свідоцтві про народження серії [NUMBER] (а.с. 23). Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-7). Згідно довідки № 498 від 24 лютого 2015 року КП «ЖГСР» ДМР [PERSON], 1963 року народження, [PERSON], 1962 року народження, [PERSON], 1985 року народження та [PERSON], 2007 року народження зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до актів від 24 жовтня 2014 року, 24 грудня 2014 року, 24 лютого 2015 року підписаних [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], [PERSON] - [ADDRESS], [PERSON] - [ADDRESS], в тому, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 17 вересня 2001 року по 24 жовтня 2014 року, 24 грудня 2014 року, 24 лютого 2015 року відповідно (а.с. 9-11). З відповіді ВАДР управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС [PERSON], 1962 року народження станом на 24 березня 2015 року дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно відповідей № 1873/03.1-38 від 28 квітня 2015 року та № 1873/03.1.38 від 17 квітня 2015 року наданих Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУ юстиції у Дніпропетровській області відносно [PERSON], [INFO] за період з 01 січня 2009 року по 14 квітня 2015 року актового запису про смерть не виявлено (а.с. 41, 43). Згідно інформації Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області відомостями відносно [PERSON] не володіє (а.с. 49). Охоронне свідоцтво (броня) на квартиру [ADDRESS] не видавалось, що підтверджується службовою запискою на ім'якеруючого справами виконкому (а.с. 78). Вказані вище спірні правовідносини регулюються Конституцією України, ЦК України, ЖК УРСР. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У відповідності до ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи зі змісту ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Також, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 10, 11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановл ені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ст. 73 ЖК УРСР жилі приміщення, що їх займають наймачі та члени їх сімей, бронюються при направлені на роботу за кордон - на весь час перебування за кордоном, при виїзді на роботу в райони Крайньої Півночі і в прирівняні до них місцевості - на весь час дії трудового договору, а у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, - на весь час перебування в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути передбачено й інші випадки бронювання жилих приміщень. Таким чином, судом із свідчень свідків та доказів, які містяться в матеріалах справи встановлено, що відповідачу 26 лютого 1990 року Виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів [PERSON] видано Ордер на житлове приміщення [NUMBER] на право зайняття жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS] в складі сім'ї: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Однак, за даною адресою на сьогоднішній день відповідач не проживає вже понад 14 років, про що були складені відповідні акти. Крім цього, як пояснив в судовому засіданні представник Виконавчий комітет Самарської районної у м. Дніпропетровську ради охоронне свідоцтво (броня) на квартиру [ADDRESS] не видавалось. Отже, судом дійсно встановлено факт відсутності відповідача за місцем реєстрації понад 6 місяців. Крім того, поважність причин такої відсутності не встановлено, більш того, в справі відсутні будь-які докази які б свідчили про те що відповідач якимось чином намагався зберегти за собою право на проживання за адресою реєстрації. На підставі чого, вимога позивача щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. В свою чергу вимога позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача заявлена передчасно оскільки ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. При цьому у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial