Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

18 грудня 2020 року адвокат Кашуба Н.О., діюча від імені та в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради та Виноградненської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , та самовільно зведену нежитлову забудову (лазню) літ. З-1, загальною площею 8,35 кв.м. по [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] : 1/4 частина належить на підставі договору дарування від 11.03.1988 року, посвідченого Виноградненською сільською радою, а 39/100 - на підставі договору дарування від 03 червня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Новоазовської нотаріальної контори. Звернувшись до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. з питання щодо продажу належного їй житлового будинку отримала відмову та роз`яснення нотаріуса, з яких їй стало відомо, що вона як власник житлового будинку не може здійснювати щодо нього будь-які дії, а саме обмежена а праві розпорядження. Підставою відмови і подальшого роз`яснення стало те, що в свій час право власності на будинок було зареєстрованого державним нотаріусом Новоазовської нотаріальної контори міста Новоазовськ (щодо 39/100) та Виноградненвською сільської радою (щодо 1/4 частки), яка відносилася також до Новоазовського району, який в свою чергу відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року на даний час є непідконтрольним українській владі. Більш того, реєстрація права власності не відображається у ЄДРРП. Отже, не вбачається можливим підтвердити існуюче права власності позивачки на будинок [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . За зверненням позивачки з приводу введення в експлуатацію самочинно збудованого житлового будинку та нежилих споруд Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю було надано відповідь про необхідність звертатися до суду з позовом про визнання права власності. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 22 грудня 2020 року відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року підготовче провадження закрито та справа призначена до розгляду. Позивачка та її представник адвокат Кашуба Н.О. у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи в їх відсутності. Позовні вимоги просили задовольнити. Представник відповідача Маріупольської міської ради Каргін Є.С. до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутності, рішення просив прийняти згідно чинного законодавства. Представник відповідача Виноградненської сільської ради Донецької області у судове засідання не з`явився, від голови комісії з реорганізації Круликовської Т. надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Виноградненської сільської ради, рішення просила прийняти згідно з вимогами діючого законодавства. З`ясувавши позицію сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.03.1988 року, посвідченого Виноградненською сільською радою, та 39/100 вказаного житлового будинку на підставі договору дарування від 03 червня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Новоазовської нотаріальної контори (10,11, 12-13). Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 18 червня 2003 року (а.с. 20). Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ, (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності - певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України. Частина 1 ст.317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищенаведеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, зокрема, у разі неможливості одержати у відповідних органах правовстановлюючий документ на підтвердження права. Правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-1858цс15 визначено, що за правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Дану позицію було уточнено Судовою палатою у цивільних справах ВСУ в іншій постанові від 07.10.2015 по справі № 1622цс15: «Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.» Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , позивачкою не надано суду доказів, що її право власності оспорюється або не визнається іншою особою. При цьому, як вже було зазначено судом, [PERSON] є власником 1/4 та 39/100 частин будинку [ADDRESS] , що у сукупності складає 64/100 частини, про що зазначає представник позивачки у позовній заяві та надає відповідні докази щодо цього. Тобто, виходячи з наведеного, суд приходе до висновку, що власником решти 36/100 частини спірного будинку є інша особа. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторонами не було заявлено жодних клопотань про витребування або забезпечення доказів. Враховуючи відсутність будь-яких доказів в матеріалах справи щодо належності житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] в цілому (а не тільки 1/4 та 30/100 частин), суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок, за недоведеністю. Також суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самовільно зведену забудову, за наступних підстав. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Позивачкою додано до позову оцінку протипожежного стану об`єкта (лазні), відповідь Головного Управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради щодо невідповідності місця розташування вимогам державних будівельних норм самочинно збудованої бані (літ. З-1) по [ADDRESS] , та висновок № 4/і експертного будівельно-технічного дослідження від 05 серпня 2019 року на предмет відповідності нормам ДБН (а.с. 24, 25, 26-27). У пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Вищевказані надані позивачкою документи не можуть свідчити про те, що нею було дотримано всіх вимог чинного законодавства щодо отримання правовстановлюючих документів на самочинно збудований об`єкт. Наведені висновки узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постановах: від 27.05.2015 №6-159цс15 та від 02.12.2015 №6-1328цс15, а також у висновках Верховного Суду: від 04.06.2018 №640/13030/16-ц, (провадження №61-1073св17) та від 18.02.2019 у справі №308/5988/17, (провадження №61-39346св18). Згідно з вимогами ст.ст.5,18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво нерухомого майна повинно вестись згідно із затвердженим у встановленому порядку проектом, закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Процедура прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначена Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, який затверджено Постановою КМУ № 461 від 13 квітня 2011 року. Відповідно до Порядку, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката. Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката (п. 11). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно зі ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання будівельних робіт дозволяється після реєстрації повідомлень або декларації про початок виконання будівельних робіт чи видачі органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт. Відповідно до ст. 39 вищезазначеного закону та п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 13 квітня 2011 року № 461 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорту, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви. Із наведених вище правових норм вбачається, що єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів є Державна архітектурно-будівельна інспекція. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію. З огляду на викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачкою не було надано належних та допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво та введення об`єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права, а також відмови управління містобудування, архітектури та інфраструктури Маріупольської міської ради Донецької області введення в експлуатацію вищевказаного самочинного будівництва.

Outcome: dismissed