Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

17 січня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила розірвати шлюб, укладений між ними. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вони з відповідачем з 02 червня 2001 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Шлюб був зареєстрований в Олександрівській сільраді Словянського району Донецької області, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 8. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Під час проживання з відповідачем вони не знаходили спільної мови по питанням ведення господарства та виховання дітей, в їхніх шлюбних відносинах зникла взаємоповага. Виявилося, що вони різні за характером люди, на даний час не мають спільних інтересів і наміру зберегти родину. Збереження шлюбу суперечить її інтересам. Сторони проживають окремо вже майже два роки. Спору про розподіл майна та місце проживання дітей між ними не має. По домовленості між ними, діти залишаються проживати разом із позивачкою. З огляду на викладене, просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, надала суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.\~ Так, в судовому засіданні встановлено та зазначене підтверджується\~ свідоцтвом про\~ одруження Серія : І-НО № 123828, що шлюб між сторонами зареєстрований 02 червня 2001 року Олександрівською сільрадою Словянського району Донецької області за актовим записом № 8\~ (а.с. 5). Подружжя мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серія:\~ 1-НО № 146019; серія: 1-НО №295136 (а.с. 10,7). Діти проживають із позивачкою. Сторони під час спільного проживання не знаходили спільної мови по питанням ведення господарства та виховання дітей, в їхніх шлюбних відносинах зникла взаємоповага. Вони різні за характером люди та не мають спільних інтересів і наміру зберегти родину. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Сторони проживають окремо вже майже два роки, спільного господарства не ведуть. Спору щодо місця проживання дітей та з приводу поділу спільного немає. Ухвалою суду від 08 лютого 2017 року, судом сторонам був наданий строк на примирення, однак, станом на час розгляду справи, змін у стосунках між сторонами не відбулося. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач у судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав\~\~ належних доказів, які спростовують доводи позивачки. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно із ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно із \~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За Конституцією України, охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивачки. Діти залишаються із позивачкою, оскільки інше не встановлено судом. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З огляду на викладене, враховуючи той факт, що позивачка просить залишити їй\~ прізвище «Черняк», суд приходить до висновку, що слід його залишити. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із наданою позивачкою квитанцією, при зверненні до суду із даним позовом нею був сплачений судовий збір розмір якого становить 640 грн. 00 коп. \~У звязку із тим, що позов судом задоволений, суд приходить до переконання про необхідність стягнути з відповідача на користь позивачки вказані кошти в повному обсязі. На підставі наведеного

Outcome: approved