Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

19.08.2017 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: Регіональний сервісний центр в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України, про визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним, визнання автомобілю об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частину автомобілю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11.09.1999 року по 03.10.2016 року. В період шлюбу сторони за спільні кошти придбали автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, н/з [NUMBER]. В липні 2017 року позивач дізналась, що відповідач продав вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2017 року. Зазначений автомобіль є цінним майном, а тому згода позивача на його відчуження є обов'язковою. Позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, н/з [NUMBER], укладений 29.03.2017 року; визнати автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, н/з [NUMBER], об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] до [PERSON]; визнати за позивачем право власності на ? частину автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, н/з [NUMBER]. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2017 року залучено [PERSON] у якості третьої особи до участі у справі (а.с. 54). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2017 року накладено арешт на автомобіль «Hyundai Accent», 2008 року випуску, сірого кольору, номер кузова № [NUMBER], р/н [NUMBER], який належить [PERSON] (а.с. 55-56). У заяві від 02.02.2018 року позивач [PERSON] просила розглядати справу без її участі без фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у заяві від 02.02.2018 року просив розглядати справу без його участі без фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним не визнає. Щодо позовних вимог про поділ майна відповідач не заперечує сплатити позивачу ? частину вартості проданого автомобілю. 10.10.2017 року до суду надійшов лист третьої особи - Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України з проханням розглядати справу без участі їх представника відповідно до діючого законодавства. Третя особа - [PERSON] у заяві від 02.02.2018 року просила розглядати справу без її участі без фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.09.1999 року по 14.10.2016 року (а.с. 12-13). В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], н/з [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. [PERSON] продав вищезазначений автомобіль [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1246/2017/392818 транспортного засобу від 29.03.2017 року (а.с. 53), видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], реєстраційний номер автомобілю - [NUMBER] (а.с. 52). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України). Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] здійснив відчуження спірного автомобілю [PERSON] всупереч вимог ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України, оскільки позивач згоду на продаж автомобілю не надавала. Продаж автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], н/з [NUMBER] (р/н [NUMBER]), було здійснено в період перебування сторін у шлюбі, однак після припинення сторонами шлюбних відносин у березні 2017 року. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], н/з [NUMBER] (р/н [NUMBER]), є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний в період сумісного шлюбу сторін за спільні грошові кошти. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. На підставі ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. На підставі ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В судовому засіданні [PERSON] відмовились від отримання грошової компенсації за частину спірного автомобілю. Також сторонами не було заявлено позовних вимог, передбачених ст. 365 ЦК України. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, а саме: на 1/2 частину автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], р/н [NUMBER]. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 960 грн. (а.с. 2, 7) покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved