Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

18 січня 2019 року представник позивача адвокат Тимофеєв А.В. звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області в інтересах позивача [PERSON] з позовом до [PERSON] з вимогою про зміну розміру аліментів на утримання дочки позивача [PERSON] , [INFO] , які були визначені рішенням Ладижинського міського суду від 06.05.2014 у цивільній справі №135/636/14-ц в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з 24.04.2014 і до досягнення дитиною повноліття. Просив змінити розмір стягуваних аліментів на дитину та стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.05.2015. Позивачем змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 06.05.2014 з відповідача [PERSON] на утримання дочки [PERSON] стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з 24.04.2014 і до досягнення дитиною повноліття. На даний час суттєво змінилися обставини, які враховувалися судом при призначенні аліментів на дитину, тому стягувана сума аліментів є недостатньою для належного утримання дитини, тому має бути збільшена. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір стягуваних аліментів на даний час є нижчим, ніж встановлений законом мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, тому виникла необхідність звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Тимофеєв А.В. в судове засідання не з`явилися. Представник позивача Тимофеєв А.В. в позовній заяві зазначив, що у разі неявки в судове засідання позивача, просить розглянути справу у її відсутність на підставі наявних документів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді за адресою місця проживання зареєстрованого у встановленому законом порядку, а саме: [ADDRESS] . Також, виклик відповідача здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою https://court.gov.ua/sud0211//. Отже, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України суд вважає, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання та про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, слід провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. За вказаних обставин, за приписами ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 лютого 2014 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а. с. 11). Заочним рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 06.05.2014 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дочки [PERSON] стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з 24.04.2014 і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується копією рішення від 06.05.2014 по справі №135/636/14-ц (а.с.12). Малолітня дитина [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками №3772 від 10.12.2018 та №3773 від 10.12.2018 про реєстрацію місця проживання особи, виданих відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади (а.с.13,14). Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом про зміну розміру аліментів визначених заочним рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 06.05.2014, вказуючи, що розмір аліментів, що виплачується відповідачем на утримання малолітньої дитини, є малим, при цьому, відбулися зміни в сімейному законодавстві в частині мінімального розміру аліментів на одну дитину. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зміни матеріального чи сімейного стану як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них, що було б підставою для зміни розміру аліментів визначених за рішенням суду. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 №037-VIII, ч.2 ст.182 СК викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у ст.182 СК, яким визначався розмір - 30%. Таким чином, зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст.192 СК. Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч.2 ст.182 СК. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 за №3 зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів -це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019, справа № 632/580/17 - 61-51сво18. Верховний Суд звертає увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Отже, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, проте може бути підставою для перерахунку розміру стягнутих аліментів державним виконавцем. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed