Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

17 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя та [PERSON] про скасування суми заборгованості та зняття арешту з майна. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що на виконанні у державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції [PERSON] знаходиться виконавче провадження щодо примусового виконання рішення Нікопольського міського суду Дніпропетровської області про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 15 червня 2016 року постановою державного виконавця накладено арешт на належне йому на праві власності рухоме та нерухоме майно в межах суми заборгованості по аліментам у розмірі 6630,20 гривень. Згідно квитанцій про перерахування позивачем аліментів [PERSON] було перераховано суму 12862,81 гривень, в тому разі й сума боргу 6630,20 гривень. Проте, сума заборгованості у розмірі 6630,20 гривень виникла по причині того, що позивач не мав повідомлень про виплату аліментів [PERSON] в той період часу, коли донька проживала разом з ним, тобто до 01 червня 2016 року. До цього часу він повністю забезпечував існування своєї доньки: оплату дитячого садочку, школи раннього розвитку дітей, лікування та харчування дитини. Про існування суми заборгованості йому було повідомлено 31 травня 2016 року відділом ДВС. Згідно довідки-розрахунку ДВС від 30 вересня 2016 року сума боргу з 01 травня 2015 року по 01 червня 2016 року складає 13729,50 гривень. Вважає вказану суму незаконно нарахованою та просить суд скасувати суму нарахованої заборгованості у розмірі 13729,50 гривень по виплаті аліментів внаслідок того, що дитина проживала разом з ним до 01 червня 2016 року і знаходилася повністю на його утриманні. Також просив зняти арешт з усього майна, яке належить йому на праві власності, накладений постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 15 червня 2016 року в рамках виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснив, що до початку розладу у сімї вони з [PERSON] та донькою проживали разом за адресою: вулиця Менделєєва 4/5. У 2012 році [PERSON] подала заяву про стягнення аліментів, хоча він заробляв гроші та утримував сімю. Ольга неодноразово уїжджала, але він її повертав назад. 01 червня 2016 року вона остаточно поїхала від нього до родичів. У 2015 році його було звільнено з роботи та він став на облік до Центру зайнятості. У лютому 2016 року йому запропонували роботу, він оформив ПП і працює до цього часу. У травні 2016 року його викликали до відділу ВСВС та повідомили, що він має заборгованість більш 6000 гривень. Він почав розмови з цього приводу з [PERSON], після чого вона зібралася та поїхала від нього. Просив суд розібратися, з яких підстав йому було державним виконавцем нараховане заборгованість по аліментам, та скасувати накладений на його майно арешт. Представник відповідача - [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області - у судове засідання не зявився. 21 листопада 2016 року до суду надійшла заява старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС міста Маріуполя у Донецькій області [PERSON], в якій остання просить розглянути справу за відсутності представника державної виконавчої служби та винести рішення на розсуд суду. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, 22 листопада 2016 року від неї до суду надійшла заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за наступних підстав. Судом встановлено, що на виконанні в [PERSON] відділі ДВС перебуває виконавчий лист № 2/0426/3527/2012 від 03 жовтня 2012 року, виданий Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на корить [PERSON], щомісячно, починаючи з 07 червня 2012 року і до повноліття дитини. Як вбачається з постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 червня 2016 року, при примусовому виконанні виконавчого листа №2/0426/3257/2012, виданого 03 жовтня 2012 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини, державним виконавцем Денисовою І.М. накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON]. В мотивувальній частині вказаної постанови зазначено, що арешт необхідно накласти у звязку з виникненням заборгованості понад 3 місяці згідно даних ВДВС та ст.. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно довідки-розрахунку, виданої 08 вересня 2016 року старшим державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС міста Маріуполя [PERSON], станом на 08 вересня 2016 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів складає 7430,66 гривень за період з 01 травня 2015 року по 08 вересня 2016 року. При цьому зазначено, що інформація надана на підставі матеріалів, які перебувають на виконанні в Орджонікідзевському ВДВС міста Маріуполя. В ході розгляду справи, з урахуванням наданих позивачем пояснень та квитанцій про перерахування [PERSON] аліментів, які не були враховані державним виконавцем при видачі довідки-розрахунку, на запит суду 26 січня 2017 року було отримано відповідь [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя, згідно до якої переплата по аліментам за виконавчим листом № 2/0426/3257/2012 від 03 жовтня 2012 року, виданим Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини, станом на 26 січня 2017 року складає 249,61 гривень. Зазначено, що інформація надана на підставі відомостей, що є в [PERSON] ВДВС міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області. Отже, станом на момент постановлення рішення, тобто на 26 січня 2017 року, за даними [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя заборгованість у [PERSON] перед [PERSON] щодо виплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], відсутня. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя та [PERSON] про скасування суми заборгованості по виплаті аліментів на дитину, задоволенню не підлягають. Між тим, суд вважає за необхідним зазначити, що доводи [PERSON] про те, що до 01 червня 2016 року він не повинен був сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] на користь [PERSON] у звязку з тим, що дитина повністю знаходилася на його утриманні, не знайшли свого підтвердження, виходячи з наступного. Як вбачається з заяв [PERSON] від 29 вересня 2015 року, наданих до Орджонікідзевського ВДВС, вона не має претензій до [PERSON] по аліментам по 01 травня 2015 року, та просить суму боргу перераховувати на відповідних особовий рахунок. Як пояснив позивач у судовому засіданні, до 01 червня 2016 року [PERSON] разом із дитиною, то виїжджала із Маріуполя до своїх родичів, то поверталася. Надані позивачем квитанції про оплату дитячого садочку та дошкільного закладу, свідчать про відвідування донькою [PERSON] вказаних закладів, проте не є належними доказами на підтвердження того, що вона повністю знаходилася на утриманні позивача [PERSON] Таким чином, суду не надано належних доказів на підтвердження доводів [PERSON] про те, що до 01 червня 2016 року дитина повністю знаходилася на його утриманні. Щодо вимог [PERSON] до [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя про зняття арешту з майна, слід зазначити наступне. Згідно ст. 391 ЦПК України власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 321 ЦК України право власності є непорушним. Відповідно до ч.ч.4,5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема є: погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Враховуючи той факт, що заборгованість по аліментах у позивача станом на момент постановлення рішення відсутня, а арешт з рухомого та нерухомого майна, належного позивачу на праві власності, державним виконавцем не знято, суд вважає, що наявність арешту на все рухоме та нерухоме майно позивача, порушує його право власності щодо розпорядження зазначеним майном. Відновлення порушеного права власності у даному випадку можливе шляхом звільнення майна з-під арешту. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя про зняття арешту з рухомого та нерухомого майна, що належить йому на праві власності. Відповідно до ч.1 ст.. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 гривня 20 копійок.

Outcome: partial