Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

19.02.2019 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в порядку підсудності надійшла цивільна справа за позовом КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.02.2019 року відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 29.03.2019 року. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення в розмірі 11906 грн., 95 коп., з яких: 6679.67 грн., сума основного боргу; 893.58 грн., сума 3% річних; 4333.70 - інфляційне збільшення. А також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступне:між позивачем та відповідачем виникли фактичні відносини з надання послуг, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20.04.1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» та абоненту відкритий особовий рахунок. Відповідач є споживачем послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS], де відповідальним квартиронаймачем є [PERSON], якій відкритий особовий рахунок № [NUMBER] Заборгованість відповідача станом на 31.07.2018 року складає 6679.67 грн. 05.10.2018 року відповідачу було направлене досудове повідомлення в порядку досудового врегулювання спору з вимогою негайно виконати зобов'язання по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення, яке відповідачем було залишене без відповіді та виконання, що й стало підставою звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виникли фактичні відносини з надання послуг водовідведення та водопостачання, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20.04.1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал». Відповідач є споживачем послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS], де відповідальним квартиронаймачем є [PERSON], якій відкритий особовий рахунок № [NUMBER] Заборгованість відповідача [PERSON] станом на 31.07.2018 року складає 6679.67 грн., що підтверджується довідкою розрахунком. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З наданих суду доказів встановлено. що відповідач, яка є фактичним споживачем послуг з водовідведення та водопостачання не здійснювала оплату за отримані послуги, в зв'язку з чим має заборгованість. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Доказів проведення оплати послуг з водовідведення та водопостачання відповідач суду не надала. За даних обставин суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за надані послуги у відповідності із обраним позивачем способом захисту порушених прав та в межах заявлених позовних вимог. А саме суд вважає що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за отримані послуги з водовідведення та водопостачання в сумі 6679.67 грн., підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачки нарахованих сум: 893.58 грн., сума 3% річних; 4333.70 - інфляційне збільшення, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України - Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачена додаткова відповідальність боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання. В свою чергу між сторонами виникло не грошове зобов'язання, а зобов'язання з надання послуг з водовідведення та водопостачання, стосовно якого дана норма не поширюється, окрім того між сторонами не укладався договір, яким би передбачалась відповідальність відповідача, виходячи із ч. 2 ст. 625 ЦК України чи будь-яка інша відповідальність. Тому в задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 893.58 грн., сума 3% річних; 4333.70 - інфляційне збільшення - суд вважає за можливе відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1600.00 грн. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті с удового збору покладаються на позивача. На основі ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial