Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

19 липня 2017 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом, який у подальшому уточнив. Вказує, що у складі зведеного виконавчого провадження перебувають виконавчі провадження про стягнення з останнього на його користь коштів. Посилаючись на те, що відповідач борг не повертає, просив стягнути на свою користь на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 2013 року по 30 вересня 2017 року включно 56736 грн. інфляційних збитків. Крім того, просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити його. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Сумської області від 27 липня 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 53000 грн. основного боргу, 1490 грн. інфляційних, 895 грн. 58 коп. судових витрат (а. с. 32-33). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 18 травня 2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3018 грн. 82 коп. процентів за користування грошима за період з 28 липня 2010 року по 20 квітня 2011 року, 1236 грн. 99 коп. у вигляді 3% річних від простроченої суми в розмірі 35000 грн. за період з 15 лютого 2010 року по 20 квітня 2011 року, 792 грн. 99 коп. у вигляді 3% річних від простроченої суми в розмірі 18000 грн. за період з 01 листопада 2009 року по 20 квітня 2011 року та 43 грн. 58 коп. судових витрат (а. с. 44-45). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 12 січня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5402 грн. 30 коп. інфляційних збитків за період з 01 серпня 2010 року по 31 серпня 2011 року. Вирішено питання щодо судових витрат (а. с. 42-43). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 29 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29 травня 2013 року, поділено майно подружжя [PERSON] і [PERSON] Стягнуто на користь [PERSON] 51 грн. судового збору, 120 грн. витрат на ІТЗ, 5000 грн. витрат на експертизу (а. с. 34-36, 37-41). З листів Білопільського районного відділу державної виконавчої служби від 04 січня 2017 року, 05 і 25 жовтня 2017 року вбачається, що на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження №21458891 про стягнення коштів з [PERSON] У складі зведеного виконавчого провадження перебуває 15 виконавчих проваджень, з яких 5 виконавчих проваджень про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 68639 грн. 89 коп. Станом на 05 жовтня 2017 року згідно з наявними в матеріалах справи відомостей на користь [PERSON] стягнуто 594 грн. 48 коп. Залишок боргу складає 68045 грн. 41 коп. (а. с. 46, 47, 86). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 02 березня 2016 року справа №6-2491цс15, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. У правовій позиції Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі №6-3019цс15 йде мова про те, що при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Крім того, у правовій позиції Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі №6-2759цс15 зазначено, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). З огляду на викладене вище, враховуючи, що правовідносини, що склалися на даний час між [PERSON] і [PERSON], виникли з приводу виконання судових рішень та врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed