Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

18 листопада 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання договорів недійсними, посилаючись на те, що 26 січня 2007 року між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/02-07/4-9412, за умовами якого, позичальник отримав кредит в розмірі 210 000 доларів США строком до 5 січня 2017 року. 28 серпня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №014/02-07/4-9493, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 300 000 доларів США строком до 19 січня 2017 року. Обидва договори на думку позивача мають бути визнані недійсними на підставі ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» як здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, а саме кредитодавцем не були виконані вимоги ч.2 ст.11 цього Закону щодо обов'язкового письмового повідомлення споживача про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови. Відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту у разі надання кредиту в іноземній валюті банки перед укладенням договору зобов'язані попередити споживача, що валютні ризики підчас виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків, комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Цього банком зроблено не було. На день укладення кредитних договорів офіційний курс гривні до долара США становив 5.05 грн. за 1 долар. З жовтня 2008 року у зв'язку із світовою фінансовою кризою позивач був вимушений нести більші витрати ніж передбачалось спочатку при укладенні договорів. Якби банк перед укладення договорів надав всю інформацію по кредиту та попередив про валютні ризики, то [PERSON] ніколи б не уклав кредитних договорів на таких умовах. Правочини вчинені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними, про що визначено ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на що, позивач просить його позов задовольнити, визнавши кредитні договори недійсними. В судовому засіданні представник позивача вимоги викладені у позові підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вважає йог необґрунтованим. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 6 січня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] була укладена Генеральна кредитна угода №014/02-07/4-9206 за умовами якої кредитор зобов'язувався надавати позичальнику кошти в порядку і на умовах визначених у кредитних договорах укладених в рамках цієї Генеральної угоди, загальний розмір позичкової заборгованості не повинен перевищувати 1 000 000 грн. Додатковою угодою №1 до Генеральної кредитної угоди від 27 січня 2006 року було збільшено розмір позичкової заборгованості до 1 500 000 грн., а додатковою угодою №2 від 25 січня 2007 року розмір позичкової заборгованості було збільшено до 3 100 000 грн. та продовжено термін дії кредитної угоди до 22 січня 2017 року. П.2 цієї угоди було визначено умови надання та забезпечення повернення кредитних коштів, де сторонами було передбачено наступні види кредитування - строкові кредиті в іноземній валюті (доларах США, або іншій іноземній валюті), строкові кредити в національній валюті України. В межах Генеральної кредитної угоди між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/02-07/4-9412 від 26 січня 2007 року, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 210 000 доларів США строком до 5 січня 2017 року під 12 відсотків річних. Повернення кредиту та сплати відсотків мало здійснюватися шляхом сплати ануїтентних платежів згідно графіка погашення до цього договору. П.1.12 цього Договору «Гарантії» визначено, що при одержанні кредиту позичальник усвідомлює і гарантує, що умови даного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам , є розумними та справедливими, позичальник не знаходиться під випливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин. П.1.12.2 договору було визначено, що сторони погодили, що з укладенням договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Додатком №1 до кредитного договору є графік повернення кредиту та сплати відсотків, з якого вбачається що загальна вартість кредиту становить 364 797,41 доларів США, з яких тіло кредиту 210 000 доларів США, відсотки 154 797,41 доларів США. Додатковою угодою №014/02-07/4-9412/1 від 28 березня 2012 року сторонами було вирішено, що з цієї дати банк надає позичальнику кредит у виді двох траншів в сумі 210 000 доларів США та в сумі 1 126 218 грн. 91 коп. для рефінансування заборгованості за першим траншем. Встановлено відсоткову ставку за першим траншем 12 відсотків річних, за другим траншем 19 відсотків річних, а в період з 29 березня 2012 року по 28 березня 2014 року відсоткова ставка за другим траншем була встановлена в розмірі 16 відсотків річних. 20 серпня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено на підставі і в межах генеральної угоди кредитний договір №014/02-07/4-9493, за яким позичальник отримав кредитні кошти в сумі 300 000 доларів США строком до 19 січня 2017 року під 11,5 відсотків річних. Повернення кредиту та сплати відсотків мало здійснюватися шляхом сплати ануїтентних платежів згідно графіка погашення до цього договору. П.6.7 Договору визначено, що позичальник перед укладенням цього договору у письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.11 закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується повідомленням про умови кредитування, не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною і своєчасною. П.1.12.6 Договору передбачено, що всі ризики, пов'язані із істотною зміною обставин, з яких позичальник виходив при укладенні договору він приймає на себе і такі обставини не є підставою для зміни або розірвання цього Договору, а також невиконання позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором. Додатковою угодою №014/02-07/4-9493 сторони вирішили, що з 28 березня 2012 року кредитор надає позичальнику кредит у виді двох траншів в сумі 300 000 доларів США під 12 відсотків річних та 1 652 088 грн.22 коп. під 19 відсотків річних, при цьому в період з 29 березня 2012 року по 28 березня 2014 року встановлено відсоткову ставку по другому траншу в розмірі 16 відсотків річних. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на час укладення кредитних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. В оспорюваних кредитних договорах та генеральній угоді визначені усі істотні їх умови, зокрема дані про кредитодавця; кредитні умови: мета - споживчі цілі; форми забезпечення (порука та іпотека); форми кредитування визначені в Генеральній угоді строковий кредит в іноземній валюті, строковий кредит в національній валюті; тип відсоткової ставки 12 та 11,5 % річних, з передбаченням можливості її зміни; суму кредиту який може бути виданий в межах ліміту від 1 000 000 грн. визначеного умовами Генеральної угоди з урахуванням внесених змін до неї до 3 100 000 грн.; орієнтовну сукупну вартість кредиту визначено в обох договорах графіками сплати кредиту та відсотків; строк повернення, умови дострокового повернення кредиту також були визначені. Відсутність відомостей в кредитному договорі №014/02-07/4-9412 від 26 січня 2007 року про переваги і недоліки схем кредитування та податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію не свідчить про те, що банком було істотно порушено вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що могло б виплинути на свідомий вибір позивача при укладенні договору. Крім цього наслідками ненадання відповідної інформації та за що передбачено відповідальність вищезазначеним Законом суб'єкта господарювання є розірвання договору та відшкодування збитків, а не визнання договорів недійсними. Відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Не встановлено в судовому засіданні та не підтверджено належними та допустимими доказами і та обставина, що банком при укладенні оспорюваних договорів була використана нечесна підприємницька практика та, що при укладенні договорів споживача відповідно до п.3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту» не було попереджено про те, що усі валютні ризики під час виконання зобов'язань несе саме він, не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Так відповідні Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, були прийняті 10 травня 2007 року Постановою НБУ №168. Кредитний договір №014/02-07/4-9412 був укладений 26 січня 2007 року до прийняття зазначених Правил, а тому підстав стверджувати, що банком не були виконані вимоги цієї постанови не має. Відповідний обов'язок ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» перед [PERSON] був виконаний при укладенні кредитного договору №014/02-07/4-9493 від 20 серпня 2007 року, про що зазначено у п.6.7 Договору, який підписаний позивачем. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти про що зазначає позивач, обґрунтовуючи позов, не може бути свідченням того, що банк надав недостовірну та неповну інформацію при укладенні кредитного договору, володіючи якою, [PERSON] ніколи б не уклав його, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При укладенні оспорюваних договорів позивач їх умови вважав для себе прийнятними, зрозумілими та справедливими, про що свідчать його підписи, крім цього судом також враховується і та обставина, що після укладення кредитного договору від 26 січня 2007 року інший кредитний договір від 20 серпня 2007 року був укладений майже на таких самих умовах та в тій же валюті доларах США, а отже посилання позивача на порушення його прав як споживача, застосування нечесної підприємницької практики при укладенні договорів з боку відповідача є безпідставними. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено порушення його прав, свобод та інтересів при укладенні кредитних договорів відповідачем - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Outcome: dismissed