Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

19 березня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані відповідачі - її онука та племінник, які не мешкають там з 2005 року. Вказана обставина перешкоджає позивачу реалізувати своє право на продаж будинку. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 березня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву та заяви із запереченням щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Направила письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 28). Відповідач в судове засідання повторно не з`явились, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за їх відсутності не скористалися та не повідомили суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву не подавали. Згідно ч. 4 ст. 233 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Безпосередньо дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 28 липня 1989 року є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 7). Право власності також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 23.04.2019 року (а.с. 30). У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, про що свідчать відповіді Білокопитівської сільської ради від 28.03.19р. № 02-16/196 та № 02-16/195, які надані на запит суду (а.с. 75, 76). Із довідки виконкому Білокопитівської сільської ради від 26.02.19р. № 134 вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані з 21.01.2005 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на території сільської ради не проживають (а.с. 5). Із комісійного акту обстеження проживання від 18.04.19 р. (а.с. 31) вбачається, що відповідачі з лютого 2005 року на території сільської ради не проживають, особисті речі в будинку відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або права та інтересу. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР вказано, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні норми визначені у ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне з ним господарство. Отже, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 34 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Надані стороною позивача докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, у своїй сукупності достатні для висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації більше одного року без поважних причин, виходячи з чого їх належить визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням за зазначеною адресою. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який позивач сплатила при поданні позовної заяви в сумі 768,40 грн. порівну по 384,20 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved