Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

18 лютого 2013 року, [PERSON], звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював та збільшував, і в остаточній редакції якого від 27.07.2016 р. просив суд, визнати за ним право власності на ? частки : незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами готовністю 80% та земельної ділянки, загальною площею 0,049 га, які розташовані за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, пров. Виноградний, 11 та визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя його та відповідачки [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, пров. Виноградний, 11 з ? часткою кожної сторони у праві спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на недомовленість з відповідачкою з приводу поділу вищевказаного нерухомого майна, набутого під час їхнього шлюбу. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав збільшені позовні вимоги [PERSON] в редакції позову від 27.07.2016 р. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, а також з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов (а.с. 227-230). Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 15.04.2013 р. первісний позов [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишено без розгляду на підставі ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України. Заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст.ст. 22,23,25,28,29 КпШС УССР (який був чинний на час набуття спірного нерухомого майна) - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Суд також вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин норми СК України, враховуючи, що питання про поділ спільного майна подружжя ставиться позивачем на сьогоднішній день. У відповідності до вимог п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із п. 18-2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Приписами ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно до ч.ч. 3,4,6 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» - право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва - не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно - не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно - не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. Суд встановив, що зареєстрований шлюб між сторонами по справі, 08.01.1988 р., був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 22.03.2013 р., яке набрало законної сили 02.04.2013 р. (а.с. 11,178). В період шлюбу сторін, на підставі рішення Таїровської селищної ради № 46 від 07.10.1993 р. відповідачці [PERSON] було безоплатно передано в приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,098 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрова, пров. Виноградний, 11, та видано на її ім`я державний акт на право приватної власності на землю з затвердженням технічної документації по встановленню в натурі меж земельної ділянки та складанню державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 075854 від 27.03.1996 р. (реєстр. № 118) (а.с. 12). Таким чином, суд встановив, що право власності на вищевказану спірну земельну ділянку було набуто відповідачкою під час шлюбу з позивачем, однак в порядку безоплатної приватизації. Також, 06.10.1999 р., між відповідачкою [PERSON] та Таїровською с/р Овідіопольського району Одеської області був укладений і нотаріально посвідчений договір на будівництво жилого будинку на правах приватної власності (реєстр. № 2181), згідно п. 2 абз. а) якого, на вищевказаній земельній ділянці [PERSON] зобовязується побудувати жилий одноповерховий будинок жилою площею 80 кв.м, загальною площею 140 кв.м з надвірними будівлями та спорудами. Пунктами 3,4,6,8,9 вказаного договору передбачено, що будівництво жилого будинку, інших будівель та споруд на наданій земельній ділянці повинно бути проведено відповідно до індивідуального проекту, плану забудови, погодженими з архітектурними органами, «забудовник» при зведенні будівель повинен виконувати всі діючі будівельні, протипожежні і санітарні правила, за порушення яких несе встановлену законом відповідальність. Після закінчення будівництва жилий будинок і інші будівлі підлягають прийняттю в експлуатацію приймальною комісією «Адміністрації» (Таїровської с/р), договір разом з актом прийняття жилого будинку в експлуатацію підлягає реєстрації в Овідіопольському РБТІ. Зведення на земельній ділянці не передбачених договором жилих будинків, а також подальша їх реконструкція (надбудова, перебудова, прибудова) здійснюється лише з дозволу «Адміністрації» (Таїровської с/р). У випадку значних відхилень при будівництві від затвердженого проекту будинку або грубого порушення основних будівельних норм і правил, органами місцевої державної виконавчої влади вживаються заходи відповідно до чинного законодавства. При чому, п. 12 вказаного договору прямо передбачає, що дійсний він при наявності державного акту на право приватної власності на землю № 118 від 27.03.1996 р., виданого на підставі рішення виконкому Таїровської с/р від 07.10.1993 р. та проекту будівництва будинку, складеного у двох примірниках, перший з яких видається «забудовнику», а другий зберігається у Овідіопольській РДА (а.с. 13). Суд встановив, що станом на 02.12.1999 р. було побудовано 80% готовності вищевказаного спірного будинку, згідно виписки з розпорядження представника Президента України № 879 від 25.08.1993 р. про надання дозволу [PERSON] на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель за індивідуальним проектом, загальною площею 140 кв.м, житловою 80 кв.м, розмірами 13Х13 м. із зобовязанням [PERSON] проводити забудову ділянки з суворим дотриманням з будівельним паспортом та після закінчення будівництва надати готовий будинок для його прийомки відповідною комісією, враховуючи, що в цей день був укладений і нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу : ? частини вказаного вище будинку (реєстр. № 2593), відповідно до якого [PERSON], з дозволу свого чоловіка [PERSON], який подав нотаріусу відповідну заяву від 07.10.1999 р. (реєстр. № 4476) продала, а [PERSON] придбав ? частину незакінченого будуванням житлового будинку, готовністю 80%, яка належить [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору забудови від 06.10.1999 р. (реєстр. № 2181), а також ? частини вказаної земельної ділянки (реєстр. № 2592), яку [PERSON] продала [PERSON] з нотаріальною відміткою про відчуження ? частини землі (а.с. 58,59,61-64,103-106). Не зважаючи на те, що вищевказаний нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку ніким не був оскаржений чи визнаний недійсним, суд звертає увагу на те, що станом, як на дату його укладення 02.12.1999 р., так і станом на сьогоднішній день, ? частина житлового будинку, готовністю 80%, що є предметом спору не здана в експлуатацію, не прийнята відповідною приймальною комісією, на вказану частину житлового будинку, готовністю 80% відсутній затверджений відповідний проект забудови та на неї відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності, що зокрема, підтверджується поясненнями сторін, матеріалами справи, в яких відсутній такий документ, повідомленням КП «Овідіопольське РБТІ» № 38 від 10.04.2013 р., з якого вбачається, що весь вищевказаний житловий будинок під літ. «А-2», під літ. «А» - підвал, під літ. «а2» - вхід в підвал, під літ. «Б» - літній душ, під літ. «В» - вольєр є самочинно збудованими та дозвіл і проект будівництва відсутні (а.с. 151-156). З вказаних підстав, суд вважає безпідставними і необґрунтованими посилання представника позивача на те, що відповідачка [PERSON] при укладенні вищевказаного договору купівлі-продажу ? частини спірного будинку володіла вказаним незавершеним будівництвом житловим будинком готовністю 80% на праві власності на підставі зазначеного вище нотаріально посвідченого договору на будівництво (забудови) жилого будинку на правах приватної власності від 06.10.1999 р. (реєстр. № 2181) укладеного між відповідачкою [PERSON] та Таїровською с/р Овідіопольського району Одеської області, враховуючи, що вказаний договір, в розумінні норм діючого законодавства України не є правовстановлюючим документом, який підтверджував би право власності на спірний будинок. При цьому суд, не виходячи за межі позовних вимог не надає правову оцінку нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу ? частини спірного будинку, в якому вказано, що ? частини будинку належить продавцю [PERSON] на підставі вказаного договору забудови. Крім іншого, суд встановив, що станом на 02.12.1999 р. (дата укладення договору купівлі-продажу ? частини будинку), за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, пров. Виноградний, 11 замість дозволеного Таєровською с/р одноповерхового жилого будинку, загальною площею 140 кв.м, як це передбачено вищевказаним договором про будівництво (забудови) жилого будинку на правах приватної власності від 06.10.1999 р. (реєстр. № 2181) між [PERSON] та Таїровською с/р побудований незакінчений будівництвом двоповерховий житловий будинок загальною площею 421,3 кв.м, що підтверджується копіями технічних паспортів від 18.09.1999 р. та від 05.04.2013 р. виданих КП «Овідіопольське РБТІ» на ім`я [PERSON], а стосовно вказаного будинку відповідачкою [PERSON] була лише замовлена первинна інвентаризація вказаного спірного будинку (а.с. 134-141,156,162-168). Також, суд з`ясував, що докази погодження Таїровською с/р збільшення поверховості та загальної площі спірного будинку в матеріалах справи відсутні та відсутні будь-які належні та допустимі, передбачені ст.ст. 57-60 ЦПК України докази затвердження проекту будівництва органами архітектури (ДАБК), про що було вказано вище, а також взагалі відсутній будівельний паспорт, і позивачем чи його представником такі докази суду не надані. В судовому засіданні відповідачка пояснила, що факт збільшення поверховості та загальної площі спірного будинку при отриманні нею дозволу на продаж спірного будинку у звязку з відсутністю коштів на його добудову, згідно рішення Таїровської с/р № 307 від 26.11.1999 р. був нею штучно прихований від Таїровської с/р та нотаріуса при укладенні правочину на продаж ? частини будинку, про що було добре відомо позивачу, з яким вони разом, як подружжя, в інтересах їхньої сім`ї продали вказану ? частину будинку [PERSON] (а.с. 61). Відповідно до ст. 105 ЦК України (в редакції 1963 р.) громадянин, який побудував або будує житловий будинок, здійснивши або здійснюючи його перебудову або прибудову без встановленого дозволу, або без належного затвердженого проекту, або з суттєвими відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил не має права розпоряджатися цим будинком або його частиною (продавати, дарувати, здавати у найм тощо) та вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», а тому, приймаючи до уваги, що станом на 1999 р. незакінчений будівництвом двоповерховий житловий будинок за вищевказаною адресою було збудовано без належно затвердженого проекту із суттєвими та грубими відхиленнями від умов забудови (самочинне будівництво), на думку суду ні позивач, на відповідачка права спільної сумісної власності на це нерухоме майно - не набули, з урахуванням п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 30-1 Закону України «Про планування та забудову територій», згідно якої закінчений будівництвом будинок підлягає введенню в експлуатацію, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» про те, що право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя набутого за час шлюбу з визнанням права власності по ? частці за кожним та визнання вказаного майна у вигляді спірного незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю 80% обєктом спільної сумісної власності подружжя по ? частці за кожним задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання за ним права власності на ? частину спірної земельної ділянки з підстав описаних вище, а тому, на думку суду позов є необґрунтований і безпідставний, в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed