Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

19.11.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення, як на частку в подружньому майні в період шлюбу до відповідача [PERSON] 11.01.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін на 13.03.2019 року. 13.03 2019 року в судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 27.05.2019 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 27.05.2019 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , як на частку в подружньому майні, вартість якої складає 84674 грн., та визнати за відповідачем право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ,як на частку в подружньому майні, вартість якої складає 42337 грн. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 15.06.2013 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у виконавчому комітеті Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В період шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу ними за кошти її батьків було придбане нерухоме майно. А саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 18.03.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 171, посвідченим приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Бас Я.А.. Квартира була придбана за кошти її батьків, але так як вона була на останніх місяцях вагітності і їй дуже важко було займатись всіма документами із переоформленням квартири, остання була оформлена на ім`я її чоловіка. Так як її батьки оплатили майже всю вартість придбаної квартири та враховуючи, що з нею залишається проживати їх з відповідачем малолітній син, вважає, що дані обставини є підставою для відступу від рівності часток при поділі квартири. Згоди щодо розподілу даної квартири в добровільному порядку між ними не досягнуто, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримала за доводами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Просив визнати за кожною із сторін право власності на Ѕ частину спірної квартири, як на спільне сумісне майно подружжя так як підстави для відступу від рівності часток відсутні. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2013 року, який сторони зареєстрували у виконавчому комітеті Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період шлюбу в сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. У період шлюбу сторони за довгором купівлі-продажу 18.03.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 171, посвідченим приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Бас Я.А., придбали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] Таким чином судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідно до п .2 ч.1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить визнати за нею право власності на 2/3 частини зазначеної вище квартири. А за відповідачем право власності на 1/3 частину зазначеної вище квартири, як на спільне сумісне майно. Відступ від рівності часток позивач обґрунтовує тим, що її батьки оплатили майже повністю вартість придбаної квартири. А також з урахуванням інтересів їх спільної дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч.2, 3 ст. 70 СК України - При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З аналізу даних правових норм вбачається, що законодавством чітко визначені випадки, коли при поділі спільного сумісного майна подружжя можливо відступити від рівності часток. Таким чином обставина, що квартира була придбана переважно за кошти батьків позивача не є підставою для відступу від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя. Особливо враховуючи ту обставину, що крім пояснень позивач не надала будь-яких доказів для підтвердження даного факту. А батьки позивача не заявили самостійні вимоги щодо предмету спору. В свою чергу суду надано копію розписки з якої вбачається, що батьки відповідача також вносили кошти на придбання квартири сторонами. Самі по собі інтереси дитини також не є підставою для відступу від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя. Дана обставина враховується лише у випадку коли що розмір аліментів, які одержують діти, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Будь яких доказів на підтвердження даного факту позивачем не надано, навіть не надано доказів, що позивач зверталась з позовом до суду про стягнення аліментів на утримання дитини. В свою чергу відповідачем надані докази того, що він щомісячно перераховує грошові кошти на утримання дитини. Так як позивач не зверталась з позовом до суду про стягнення аліментів чи додаткових витрат на утримання дитини, суд приходить до висновку, що кошти, які надаються відповідачем є достатніми для гармонійного розвитку дитини. Доводи сторін, про розмір отримуваних ними прибутків не є визначальним при вирішенні спору про розподіл спірного сумісного майна подружжя, так як згідно ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За даних обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково. Та вважає за потрібне визнати за кожною із сторін право власності на Ѕ частину спірної квартири, припинивши право спільної сумісної власності на неї.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, за даних обставин понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору в сумі 846 грн. 74 коп. покладаються на позивачку, а з в відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. Різниця у сплаті судового збору позивачу не компенсується. Так як позивачу відмовлено у задоволенні відповідної частини позовних вимог.

Outcome: partial