Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

19 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від якого народилася їх спільний син [PERSON]. Відповідач тривалий час проживає окремо, з літа 2014 року відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо сина, взагалі не цікавиться долею дитини. За рішенням суду з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання сина, але відповідач належним чином не виконує свої зобов'язання по утриманню дитини, в зв'язку з чим утворилася заборгованість по аліментах. Крім того, зазначила, що всі питання виховання, розвитку дитини вирішує позивач самостійно, сокільки відповідач нехтує своїми батьківськими обов'язками. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, суду пояснила, що відповідач востаннє бачив дитину в листопаді 2014 року, свої батьківські обов'язки за весь цей час не виконував, життям дитини не цікавився, жодного разу не приходив, не дзвонив, аліменти, які були стягнуті з нього на утриманні дочці він сплачує не в повному обсязі, має в зв'язку з цим заборгованість. Зазначила, що у відповідача на теперішній час є інша сім'я і маленька дитина. Відповідач в судове засідання не з'явився, в наданій суду письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечив проти позбавлення його батьківських прав. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пояснила, що позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним і в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], [INFO] являється батьком [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Як вбачається з наданого державним виконавцем розрахунку по аліментам сума боргу стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина до його повноліття станом на 01.02.2017 складає 21874,41 грн. (а.с. 31-32). Виконкомом Покровської районної у місті Кривому Розі було надано висновок за № 7/29-2194 від 05.05.2017 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що батько ніяким чином не приймає участі у вихованні дитини, з сином не спілкуються, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини (а.с. 34). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15 та 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її харчування, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначенні фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Надано достатньо доказів, які свідчать про ухилення відповідачавід виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини. При цьому суд враховує думку самого відповідача, який письмово висловив своє небажання виконувати батьківські обов'язки і визнав позовні вимоги. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а ухилення батьків від виховання дітей може розцінюватись у якості підстави для позбавлення батьківських прав лише за умови їх винної поведінки та свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких встановлених обставин, винної поведінки відповідачата йогосвідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, враховуючи права і інтереси дитини, суд дійшов висновку про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків та необхідність позбавлення йогобатьківських прав відносно йогомалолітнього сина [PERSON], [INFO]. Питання судових витрат вирішити відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved