Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

19 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (далі - Відповідач, ПрАТ «Суха Балка») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із ушкодженням здоров`я на виробництві. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 25.06.1974 по 1998 рік працював на шахтах «Южна» і «Юбілейна» підземним гірничим майстром, підземним начальником дільниці, підривником, з 1998 року - електрослюсарем, доставщиком вибухових матеріалів. 02.12.2019 був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком. Працюючи в шкідливих умовах отримав професійне захворювання - сидеросилікоз першої ст. ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої-другої стадії. Висновком МСЕК від 29.01.1998 йому вперше встановлено 30% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи. Після переоглядів висновком МСЕК від 25.01.2002 позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково. Позивач внаслідок отриманого профзахворювання змушений постійно лікуватися, додержуватися спеціальної дієти, через що у нього виникає пригнічений стан, в нього погіршилася якість життя, він перебуває у стані депресії, відчуває фізичні болі та моральні страждання. Протягом тривалого часу позивач страждає від постійної задухи при незначному фізичному навантаженні та ходьби, сухий кашель викликає біль у грудній клітці за грудиною та в області серця, через що позивачу важко ходити на великі відстані і підійматися по сходах. Усі ці причини порушують звичний уклад життя. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 186 000 грн. Ухвалою суду від 20 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 08 січня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що у період роботи позивача на підприємстві відповідача, останній не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, не порушував технологію виробництва. Позивач свідомо обрав місце роботи зі шкідливими умовами праці, тривалість роботи у шкідливих умовах залежала виключно від особистого волевиявлення позивача. Вказав, що лише факт втрати професійної працездатності не призводить до відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що посилання позивача на душевні страждання та переживання не підтверджені належними доказами, позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог, так як профзахворювання не призвело до тяжких наслідків, які повністю змінюють життя постраждалого та тягнуть за собою значні немайнові втрати. Вказав, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди, заявлений позивачем розмір моральної шкоди жодним чином не аргументований та необґрунтований, сума моральної шкоди не відповідає тяжкості та характеру шкоди, не відповідає вимогам розумності та справедливості. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював на підприємствах відповідача: на шахті «Южная» з 25.06.1974 по 28.01.1977 підземним майстром, з 28.01.1977 по 18.04.1979 підземним заступником начальника дільниці, з 18.04.1979 по 27.04.1980 підземним начальником дільниці, з 27.04.1980 по 15.07.1980 доставщиком вибухових матеріалів, з 15.07.1980 по 01.07.1981 підземним підривником, з 01.07.1981 по 01.12.1982 завідуючим складом підземним, з 01.12.1982 по 18.01.1983 підземним гірничим майстром, з 18.01.1983 по 01.08.1983 підземним підривником, з 01.08.1983 по 11.12.1989 гірничим майстром з повним робочим днем в підземних умовах; на шахті «Ювілейна» з 11.12.1989 по 02.01.1991 підземним гірничим майстром, з 02.01.1991 по 28.08.1996 підземним завідуючим складом вибухових матеріалів з повним робочим днем в підземних умовах, з 28.08.1996 по 10.021998 підземним підривником з повним робочим днем в підземних умовах, з 10.02.1998 по 24.06.1999 електрослюсарем, з 26.06.1999 по 23.07.2008 доставщиком вибухових матеріалів, з 23.07.2008 по 12.02.2019 гірничим. 12.02.2019 був звільнений за власним бажанням по виходу на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11-15). Відповідно до копії Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 39 від 15.12.1997 вбачається, що [PERSON] працював протягом 24 років в умовах шкідливих факторів. Причина професійного захворювання: тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості і в умовах високого рівня шуму за відсутності належних технічних рішень по доведенню його до вимог ПДУ, відсутність ЗІЗ, які відповідають вимогам ГОСТ 12.4.051478 (а.с. 16-19). Згідно копії виписки з акту огляду ЛТЕК від 29.01.1998 [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 30% первинно та третю групу інвалідності (а.с. 9). В подальшому [PERSON] неодноразово проходив переогляди ЛТЕК, МСЕК (а.с. 7-10), і відповідно до копії виписки з акту огляду ЛТЕК № 00013248, 25.01.2002 йому було встановлено повторно 25% втрати професійної працездатності безстроково (а.с.10). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (29.01.1998 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472 (далі - Правила). Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5 Правил). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 29 січня 1998 року, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 30%, в подальшому - в розмірі 25%. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування (а.с. 10-11), незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, а також те, що [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності вперше 30 %, а в подальшому у розмірі 25% безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, тривалість праці позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача протягом 24 років, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 40 000 грн. оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial