Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~ 18 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. Позивач у відповідності до договору купівлі продажу квартири від 6 листопада 2015 року є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачі по справі, як продавці за договором купівлі продажу квартири, з реєстраційного обліку не знялися, створюючи позивачеві, покупцеві за вказаним договором купівлі - продажу, перешкоди у здійсненні його права на користування та розпорядженням його майна. В цьому зв?язку, звернувшись до суду, позивач просив, визнати відповідачів такими, що втратили право власності та користування квартирою та зобов?язання їх зняття з реєстрації. Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, до суду не зявився, подав заяву про слухання справи у його відсутність, просив позов задовольнити. Відповідачі та їх представник у судове засідання не зявилися, представник відповідача подав заяву про слухання справи у його відсутність. Проти позову не заперечував. Враховуючи що розгляд справи відбувся у відсутність сторін відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ?я сторін та враховуючи обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Судом забезпечено усім учасникам можливість для реалізації їх прав для надання та витребування доказів, усі вони долучені до справи і досліджені. При аналізі доказів суд керується положеннями ст. 60 ЦПК України про те, що обовязки доказування і подання доказів покладається на сторони, і виходить лише із тих доказів, які надані ними під час розгляду справи. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв?язок наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, позивач у відповідності до договору купівлі продажу квартири від 6 листопада 2015 року є власником квартири [ADDRESS]. Під час укладання Договору між сторонами по справі було досягнуто домовленості, що відповідачі протягом 30 днів з дня нотаріального посвідчення договору купівлі продажу знімаються з реєстраційного обліку за попереднім місцем реєстрації. Однак, на час звернення з позовом до суду, відповідачі продовжують бути зареєстрованими квартирі, що належить позивачу без будь-яких усних чи письмових домовленостей стосовно їх проживання та користування житловим приміщенням. Відповідачі не є членом сім'ї чи родичем позивача. На усні прохання позивача щодо зняття з реєстрації відповідачі ніяким чином не відреагували. Такі дії відповідачів порушують права позивача як власника вказаної квартири. Окрім того, позивач вказував на те, що має намір проживати у вказаній квартирі. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до\~ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. За ч.І\~ст. 321 ЦК України, Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України\~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до\~Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Звернення Позивача до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування жилим приміщенням - є однією із форм захисту власником своїх прав. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється серед іншого на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права користування житловим приміщенням. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 386 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає за необхідне позов в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги в частині зобов'язання зняття відповідача з реєстрації. Крім того, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації. Відповідно до п.34 постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Зазначене свідчить що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення. В цьому зв?язку позов у вказаній частині, слід відмовити. На підставі\~ст. 41 Конституції України, ст.ст.\~16,\~319,\~321,\~386,\~391 ЦК України,\~ст. 150 ЖК Української РСР, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214,\~215 ЦПК України, суд -

Outcome: partial