Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

18.07.2016 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яким просить визнати відповідачів такими, що втратили право користуванн житловим будинком № 48 по вул. Набережна в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 22.08.2007 року він набув право власності на житловий будинок № 48 по вул. Набережна в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області, тому має право володіння, користування та розпорядження зазначеним майном. Відповідачі [PERSON]А, колишня дружина позивача, та її син [PERSON]І були зареєстровані у житловому будинку № 48 по вул. Набережна в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області. Проте шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано 27.05.2015 р., з квітня 2015 р. відповідачі у спірному будинку не проживають, проте їх реєстрація за цією адресою порушує право власності позивача на спірне майно. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, зазначивши, що [PERSON] за власним бажанням залишила спірний будинок та отримала від позивача належне їй майно, про що склала розписку. Відповідач [PERSON], діючи одночасно як законний представник неповнолітнього сина [PERSON], представник відповідача [PERSON] позов не визнали, у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити, посилаючись на те, що відповідачі були зареєстровані у спірному будинку за згоди позивача, у якому мешкали до початку квітня 2015 р., коли були змушені залишити житло через конфлікт [PERSON] із матірю позивача, що зумовило наступне звернення [PERSON] до медичних закладів та правоохоронних органів. Після того відповідачі не мають можливості потрапити до спірного житла, іншого житла не мають. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача дослідивши письмові матеріали справи вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 22.08.2007 р набув право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Павлоградський район, с.Богданівка, вул. Набережна, 48 (а.с.\-\-\-11-12). Відповідачі за згоди позивача били зареєстровані у спірному житлі (а.с.14). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.9). Таким чином, відповідач [PERSON], перебуваючи в шлюбі із позивачем і на протязі періоду перебування в шлюбних відносинах користувався вказаним вище житловим приміщенням, а також був зареєстрований у ньому із дотримання встановленого порядку вселення та за згоди позивача. Відповідач [PERSON], [INFO], був зареєстрований у спірному будинку разом із його матірю [PERSON], що відповідає приписам ст. 29 ЦК України, за якими місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За змістом вище зазначених правових норм, навіть після розірвання шлюбу позивача із відповідачем [PERSON] відповідач як колишній член сім'ї позивача не позбавлений права користування займаним житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторони у судовому засіданні визнали, що відповідачі щонайменше до квітня 2015 р. мешкали у спірному помешканні, а спори щодо проживання відповідачів у спірному будинку та поділу спільного майна подружжя були причиною сварки між матірю позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] у травні 2015 р.. Вказана обставини стали причиною звернення відповідача до медичних та правоохоронних органів (а.с.33-37). Також доступ відповідача [PERSON] до спірного жила обмежений внаслідок зміни позивачем замка на хвіртці, яка забезпечує доступ до житлового будинку № 48 по вул. Набережна в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України). При цьому згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини справи та підстави заявленого позову суд не вважає доводи позивача щодо створення відповідачем перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження будинком № № 48 по вул. Набережна в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що можуть бути задоволені, оскільки відсутність відповідачів у спірному будинку зумовлена причинами, які за даних обставин справи є поважними. Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed