Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

18.11.2013 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що вона перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. У 2013 році їй стало відомо, що її чоловік 16.11.2010 року надав [PERSON] розписку про нібито позику у нього 15 000, 00 дол. США. Позивач також послалась на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей та має бути укладеним у письмовій формі, з дотриманням вимог ч. 2 ст. 65 СК України, щодо отримання згоди на укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового від іншого подружжя. Просила визнати зазначений договір недійсним, оскільки він виходить за межі дрібного побутового правочину на укладення якого вона, як дружина однієї сторони за договором не давала згоди. У судовому засіданні позивач заявлений позов підтримала, просила визнати недійсним договір позики - розписку надану [PERSON] 16 листопада 2010 року про нібито позику у [PERSON] 15 000, 00 доларів США (за курсом НБУ на той період часу 120 000, 00 грн.). Представник відповідача [PERSON] заявлений позов визнав. Просив, з зазначених позивачем [PERSON] підстав визнати недійсним договір позики, яким є розписку надан [PERSON] 16 листопада 2010 року про нібито позику у [PERSON] 15 000, 00 доларів США . Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. 26. 05.2014 року відповідач [PERSON] направив на адресу суду письмові заперечення на позов [PERSON] З огляду на викладене, врахувавши думку позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON], суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] та його представника. Відповідно до змісту заперечень відповідача [PERSON], останній посилається на те, що факт наявності у [PERSON] боргу за розпискою від 16.11.2010 року встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.11.2012 року, яким було стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість за зазначеною розпискою про отримання останнім у нього позики. Рішення суду набрало законної сили 17.09.2013 року. Також послався на те, що відповідно до змісту оспорюваної розписки в ній йдеться про те, що розписка написана за згодою дружини, а в розумінні цивільного законодавства згода дружини [PERSON] на укладення договору позики, що підтверджений розпискою від 16.11.2010 року не потребувалась. Крім того, відповідач [PERSON] зазначив, що відсутність згоди дружини [PERSON] на укладення договору позики від 16.11.2010 року не є тим порушенням, яке є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, а ч. 1 ст. 216 зазначеного Кодексу визначено, що у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а тому [PERSON] буде мати обов»язок повернути борг і у випадку визнання договору позики недійсним. Стверджував, що [PERSON] користуючись своїми правами у такий спосіб затягує виконання рішення суду про стягнення заборгованості, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON]. Заслухавши учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. При вирішенні заявлених позивачем позовних вимог, суд у першу чергу керується загальними нормами цивільно-процесуального законодавства щодо порядку здійснення цивільного судочинства. За правилами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Правилами ст. 10 цього Кодексу визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стеттею 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов»язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Правилами ст. 61 ЦПК України визначено підстави для звільнення від доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою. За результатами судового розгляду зазначеної справи ухвалено судові рішення 16.11.2012 року судом першої інстанції і 17.09.2013 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва якими встановлено, що: 16.11.2010 року відповідач [PERSON], розуміючи значення своїх дій та , не перебуваючи під впливом тяжких обставин, без примусу взяв у борг у [PERSON] 15 000, 00 дол. США, що на день написання розписки еквівалентно 120 000, 00 грн., які зобов»язався повернути до 01.03.2011 року, але відповідач свої обов»язки не виконав, а саме не повернув отримані кошти у визначений у розписці строк. Зі змісту рішення від 17.09.2013 року, колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва, ухваленого за апеляційною скаргою [PERSON] на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.11.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, предметом перевірки були доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що на час написання розписки він перебував у зареєстрованому шлюбі та його дружина на надавала згоди на укладення з [PERSON] договору позики. За правилами ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.. Відповідно до змісту, оспорюваного позивачем договору та п.1 ч.1 ст. 31 ЦК України, укладений відповідачами договір позики виходить за межі дрібного побутового договору, а тому при його укладенні відповідач [PERSON] мав отримати від дружини, що є позивачем у справі, згоду на його укладення. Між тим, надана позивачем суду копія розписки [PERSON] від 16.11.2010 року, якою останній підтверджує отримання в борг у [PERSON] 15 000, 00 доларів США також містить посилання на те, що грошові кошти взято в борг для розвитку власного бізнесу, розписка написана зі згоди його дружини [PERSON](а.с.9). Звертаючись в суд з позовом, позивач стверджує про недійсність договору позики, укладеного її чоловіком [PERSON] з [PERSON] з тих підстав, що договір було укладено без її на те згоди, а тому має бути визнаний недійсним, як такий, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 65 СК України. Проте, доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] не отримував її згоди при написанні розписки на підтвердження отримання в борг грошових коштів у [PERSON] суду не надано. Та обставина, що представник відповідача [PERSON] визнав заявлений [PERSON] позов з зазначених у позовній заяві, та підтриманих позивачем у судовому засіданні, підстав не може бути прийнята судом до уваги, оскільки такі дії представника відповідача порушують права та інтереси другого відповідача [PERSON]. Наразі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики, яким є розписка [PERSON] надана [PERSON] 16.11.2010 року про позику 15 000, 00 дол. США. З тих підстав, що дружина позичальника не давала згоди на укладення такого договору, а відтак заявлений позов не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed