Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

17 березня 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Під час слухання справи як третю особу було залучено [PERSON] . В позовних вимогах позивач просить: визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 44 кв.м., жилою площею 29,5 кв.м. Вимоги обгрунтовані тим, що 24.02.1998 року батько, бабуся позивача та дружина батька - [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач, вона разом із власниками квартири проживала в квартирі з 1998 року. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті із заявою про прийняття спадщини звернувся батько - [PERSON] . Проте свідоцтво про право на спадщину не отримав. Після смерті [INFO] бабусі - [PERSON] -1/3 частки квартири успадкував батько позивача - [PERSON] 06.06.2014 року батько подарував позивачу 2/3 зазначеної квартири. На даний час 1/3 частина квартири залишилась зареєстрованою на праві власності за [PERSON] . Як зазначає позивач, з 1998 року вона добросовісно вільно володіє квартирою і продовжує відкрито і безперервно володіти, а тому на підставі положень статті 344 ЦК України позивач звернулась до суду з цим позовом. 28 липня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких представник відповідача просить ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства. Відповідь на відзив до суду не надходила. В судовому засіданні, яке відбулось 20.10.2020 року представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судове засідання яке відбулось 10 грудня 2020 року представник позивача не з`явився, звернувся із заявою про слухання справи в його відсутність та просив їх задовольнити. Відповідач представника в судове засідання не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, до суду звернувся із заявою про слухання справи у його відсутність. Третя особа в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив розгляд справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, свідків, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Стаття 344 ЦК України визначає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.1997 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 24.02.1998 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах квартиру [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] , як вбачається з копії свідоцтва про смерть. Після смерті [PERSON] 23.11.2002 року із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] . Спадкоємець за заповітом, [PERSON] у встановлений законом строк не звернулась із заявою про прийняття спадщини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.10.2011 року, право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] після померлої [PERSON] було видано на ім`я [PERSON] . За договором дарування 2/3 часток квартири від 06.06.2014 року, [PERSON] подарував [PERSON] 2/3 частки квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що з 1998 року [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] . Водночас, згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст.ст. 335 та 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Разом з тим, відповідно до роз`яснень, наданих в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В свою чергу, положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу. При цьому, враховуючи те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, а також можливість його захисту в обраний ним спосіб. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач більше 10 років відкрито, безперервно володіє квартирою [ADDRESS] , тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved