Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

17 грудня 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Зазначає, що разом з нею на спірній житловій площі зареєстрований її онук [PERSON] , [INFO] , який є сином [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] , [INFO] , в зазначеній квартирі ніколи не проживав та не проживає, його особисті речі відсутні, так як він проживає разом з матір`ю [PERSON] . Позивач вказує на те, що факт перебування відповідача на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає їм як власникам у здійсненні права власності у повному обсязі. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 23.12.2020 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. 30.03.2021 року відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просила залучити Київську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до участі у справі. Ухвалою суду від 28.04.2021року вказану заяв убуло задоволено. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, в матеріалах справи міститься заперечення на позовну заяву від її представника [PERSON] , в яких вона просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування у судове засідання також не з`явився, звернулись з заявою про розгляд справи у їх відсутність. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 грудня 2002 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстрованим в КП «МБТІ» Одеської міської ради за № 480 пр. 64 реєстр 515 від 18.02.2003 року, є власником квартири [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, а саме відомостей Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № с4-213693-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, у спірній квартирі крім позивача зареєстрований син позивачки, [PERSON] [INFO] та онук позивачки [PERSON] , [INFO] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що її син [PERSON] та відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] на теперішній припинили шлюбні відносити. Дійсно судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2012 року, справа № 2-7749/11, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Цим же рішенням було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , в сумі 400 гривень щомісяно. В ході розгляду справи також було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.04.2021 року серії [NUMBER] . Обставини про не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] з листопаду 2017 року підтверджуються Актом про про не проживання від 24 листопада 2020 року, складеного сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підпис яких засвідчено начальником дільниці № 3 КП «ЖКС «Вузівський» Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд приймає до уваги правовий висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 27.12.2018 року по справі № 759/19394/15-ц ( провадження № 61-9128св18), згідно якого малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Cам по собі факт непроживання не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Такий висновок зроблено ВС в постанові №465/7083/13-ц від 10.07.2019 року. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує, що позивачем не надано доказів того, що реєстрація неповнолітнього по адресі належного їй майна перешкоджає позивачеві у користуванні належним їй майном, порушує права позивача, вона не може розпорядитись вказаною квартою, вимушена сплачувати надлишкові кошти тощо. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом тривалого розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача [PERSON] передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed