Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

18.11.2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори про встановлення фактів, скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, в якій позивач просить суд: - визнати факт постійного сумісного проживання матері [PERSON] [PERSON] разом з батьком [PERSON] [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у період з 13 вересня 1993 року по момент його смерті [INFO] ; - визнати факт постійного сумісного проживання [PERSON] з її матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у період з листопада 2006 року по момент її смерті [INFO] ; - встановити факт прийняття спадщини матір`ю [PERSON] [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , яка померла [INFO] , після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] ; - встановити факт прийняття спадщини [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] ; - скасувати постанову державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори від 01 лютого 2019 року № 145/02-31; - зобов`язати П`яту дніпровську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що оскаржуваною постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що перешкоджає їй оформити її спадкові права на квартиру. Тому вона, вважаючи таку постанову державного нотаріуса протиправною, звертається до суду з позовом про встановлення фактів постійного сумісного проживання, прийняття спадщини, скасування постанови державного нотаріуса, зобов`язання вчинити певні дії. Також, як зазначила позивач, вона є спадкоємцем першої черги за законом на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України, як донька спадкодавця своєї матері [PERSON] . Однак, через те, що її матір померла [PERSON] не встигла отримати свідоцтво про право власності на спадщину через смерть, нотаріус відмовила у визнанні за нею права на спадщину та отриманні документів на квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому інших спадкоємців за законом першої черги після померлої [PERSON] немає, заповіт померла не складала. Тому позивач звернулась до суду з позовом до державного нотаріуса про встановлення фактів, скасування постанови, зобов`язання вчинити дії. Відповідач П`ята дніпровська державна нотаріальна контора у встановлений судом строк не подала до суду відзив на позов. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення позивача до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це зазначено вище. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 25.11.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. Ухвалою суду від 26.01.2021 року було витребувано у П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії документів спадкової справи, заведеної у зв`язку зі зверненням [PERSON] , [INFO] , із заявою від 01.02.2019 року про оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.01.2021 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 20.05.2021 року із занесенням до протоколу судового засідання було задоволено заяву представника позивача про допит в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] . 18.02.2021 року на виконання вимог ухвали суду від 26.01.2021 року державний нотаріус надав суду копії матеріалів спадкової справи № 31/2019, заведеної 01.02.2019 року після смерті [INFO] [PERSON] . У судове засідання, призначене на 26.10.2021 року, з`явився представник позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, проте 18.01.2021 року та 18.02.2021 року подавав до суду письмові клопотання про розгляд справи за відсутності її представника. Суд, заслухавши думку представника позивача, на підставі ст.ст.211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника відповідача. У судових засіданнях з розгляду справи по суті судом були заслухані пояснення по суті спору представника позивача, допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголошені судові дебати та заслухано заключне слово представника позивача. У судовому засіданні 26.10.2021 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та вона є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; інших спадкоємців немає. Це підтверджується копіями: свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 20.10.1961 року; свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] , серії [NUMBER] від 16.08.1985 року; свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 10.06.2010 року; свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 11.01.2017 року; витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 18.09.2020 року щодо відомостей про реєстрацію шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] ; матеріалів спадкової справи № 31/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.4-12, 41-49). Померлі батьки позивача були власниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та ця квартира їм належала на праві спільної часткової власності. Це підтверджується копіями: свідоцтва про право власності на житло від 13.09.1993 року № К-1254; технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON] . Також на ім`я [PERSON] виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих був виданий ордер від 27.02.1970 року на право заняття двох кімнат у вказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-19). На підтвердження факту спільного проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , позивач надала суду копію заяви від 12.05.2020 року за підписом жильців будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були засвідчені підписом заступника директора КП «Жилсервіс-2» ДМР та печаткою (а.с.13). За відомостями з паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , зареєстроване місце проживання позивача з 26.11.1993 року значиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). На підтвердження факту звернення позивача до відповідача державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори позивач надала суду копії: - оскаржуваної постанови державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори від 01.02.2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, за змістом якої встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] , до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в шестимісячний термін [PERSON] не звернулась, не була зареєстрована на день смерті померлої з нею за однією адресою, а саме: [ADDRESS] , таким чином [PERSON] вважається спадкоємицею, яка пропустила строк для прийняття спадщини; постановлено відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , як спадкоємиці, яка не прийняла спадщину у встановлений законом термін; - заяви [PERSON] від 22.09.2020 року про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; - відповіді від 30.09.2020 року на заяву від 22.09.2020 року, за змістом якої позивачу було роз`яснено те, що свідоцтво про право на спадщину після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , їй буде видано після надання нею рішення суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с.20-24). На підтвердження факту звернення позивача [PERSON] до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач надала суду копію ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2021 року, справа № 200/3256/19, якою вказаний позов було залишено без розгляду за клопотанням позивача (а.с.92-94). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона була знайома з [PERSON] та [PERSON] , вони дружили родинами та з 1970 року проживали в одному будинку за адресою: [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона проживала разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в одному під`їзді будинку за адресою: [ADDRESS] , а з батьками [PERSON] вона знайома з дня заселення. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу встановлення фактів, що мають юридичне значення, скасування постанови державного нотаріуса від 01.02.2019 року та зобов`язання нотаріуса видати позивачу свідоцтво про право на спадщину. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу\~України (далі\~\~ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням викладених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною 1 статті 48 ЦПК України передбачено, що\~ сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За приписами частин 2, 3 статті 51 ЦПК України,\~ якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.\~ Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Аналіз викладених вище норм дає суду підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушені. При цьому така особа самостійно визначає іншу особу (відповідача), що порушила її права або охоронювані законом інтереси. Судовий захист забезпечується судом винятково в разі, якщо він встановить, що права,\~свободи чи інтереси особи, що звернулася до суду, були порушені особою (особами), визначеними позивачем в якості відповідача (відповідачів). Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № \~705/3876/18). За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина 1 статті 317, частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України, далі ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однією з таких підстав є успадкування прав на майно, в тому числі за законом відповідно до статті 1217 ЦК України. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~положень статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень статей 1220,\~1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 2 статті 1223 ЦК України\~визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 3, 5\~статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини . За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до частини 1, частини 3, частини 5 статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до\~статті 1283\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», підпункту 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відсутності спадкоємців за заповітом та законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до частин 1, 2 статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1\~статті 1297 ЦК України\~визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з частиною 1\~статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 2\~статті 331\~ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з пунктом 2, пунктом 23\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 30.05.2008\~року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (надалі Закон України «Про нотаріат»), нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до положень статті 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси у своїй діяльності керуються, зокрема, законами України, наказами Міністра юстиції України. Відповідно до пункту 2.1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), зокрема, про заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.12., 1.13., 3.13., 3.15., 3.16., 3.17., 3.21., 3.22., 3.25., 4.1., 4.2., 4.9., 4.10., 4.11., 4.12. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29\~Цивільного кодексу України. Якщо спадкодавець мав декілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільського голови (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, або іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (копія актового запису про смерть, домова книга тощо). Місце відкриття спадщини не може підтверджуватись свідоцтвом про смерть. Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270\~Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276\~Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. З огляду на викладені вище положення чинного законодавства України, нотаріальні дії повинні вчинятись відповідно до встановлених для нотаріуса або посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, компетенцією і порядком їх вчинення. При цьому підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону України «Про нотаріат». Так, відповідно до положень статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у\~статті 47\~цього Закону, або містять відомості, передбачені\~частиною третьою\~статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з частинами 2-4 статті\~12\~та частини 1 статті\~81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналіз викладеного вище дає суду підстави для висновку про те, що притягнений позивачем відповідач П`ята дніпровська державна нотаріальна контора є належним відповідачем тільки в частині позовних вимог про скасування постанови державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори від 01 лютого 2019 року №\~145/02-31 та зобов`язання П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Водночас відповідач П`ята дніпровська державна нотаріальна контора є неналежним відповідачем щодо іншої частини позовних вимог, а саме про визнання фактів: - постійного сумісного проживання матері [PERSON] [PERSON] разом з батьком [PERSON] [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у період з 13 вересня 1993 року по момент його смерті [INFO] ; - постійного сумісного проживання [PERSON] з її матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у період з листопада 2006 року по момент її смерті [INFO] ; - прийняття спадщини матір`ю [PERSON] [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , яка померла [INFO] , після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] ; - прийняття спадщини [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Суд дійшов такого висновку, з урахуванням того, що у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що інших спадкоємців у спадкодавця, окрім позивача, немає, тому належним відповідачем у такому спадковому спорі є територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, тобто Дніпровська міська рада. Таким чином, оскільки позивач звернулась до суду з позовом в частині позовних вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення, до неналежного відповідача, і не подавала клопотання про заміну неналежного відповідача, судом такі позовні вимоги не вирішуються по суті, не надається правова оцінка обґрунтованості таких позовних вимог та у їх задоволенні слід відмовити. При цьому суд зазначає, що такі позовні вимоги повинні бути оцінені при розгляді позову до належного відповідача та позивач не позбавлена права на звернення до суду з відповідними позовними вимогами до належного відповідача, яким є Дніпровська міська рада. Водночас суд, вирішуючи по суті спір між сторонами в частині позовних вимог про скасування постанови державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори від 01 лютого 2019 року № 145/02-31, та зобов`язання П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , дійшов висновку, що такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на таке. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що у паспорті позивача як спадкоємця відсутня відмітка про реєстрацію її місця проживання як доказ постійного проживання за однією адресою зі спадкодавцем: [ADDRESS] , та довідку органу реєстрації місця проживання за однією адресою зі спадкодавцем позивач нотарісу не надала. Тим самим позивач не довела нотаріусу факт постійного проживання за однією адресою зі спадкодавцем у встановленому законом порядку, що має значення для визначення її як спадкоємця, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на момент смерті, та вважається такою, що прийняла спадщину. Також суд враховує те, що позивач 01.02.2019 року звернулась до відповідача з заявою про оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] її матері [PERSON] з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини. Тобто позивач не надала нотаріусу рішення суду про надання їй додаткового строку для прийняття спадщину. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв в межах наданих йому законом повноважень та з дотриманням Порядку вчинення нотаріальних дій, а оскаржувана постанова державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори була прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства України, та скасуванню не підлягає. При цьому державний нотаріус правомірно постановив відмовити позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, роз`яснивши їй у листі від 30.09.202 року № 1276/02-14 те, що підставою для видачі їй свідоцтва про право на спадщину є рішення суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Суд, вирішуючи спір між сторонами по суті в частині позовних вимог щодо оскарження постанови нотаріуса, бере до уваги те, що до складу спадкового майна входить нерухоме майно квартира за адресою: [ADDRESS] , та позивач на підставі положень ст.ст.1297, 1298 ЦК України зобов`язана була звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Тому позовна вимога про скасування постанови державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори від 01 лютого 2019 року № 145/02-31 є безпідставною та задоволенню не підлягає. З приводу позовної вимоги про зобов`язання П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що\~слід розмежовувати оскарження: нотаріальної дії; відмови у вчиненні нотаріальної дії; нотаріального акта. У постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено правовий висновок про те, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. З огляду на викладене, позовна вимога про зобов`язання нотаріуса видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно є безпідставними та задоволенню не підлягають Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори про встановлення фактів, скасування постанови, зобов`язання вчинити дії слід відмовити. З огляду на викладене вище, враховуючи положення ст.ст. 133, 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 5044,80 грн, суд зазначає, що такі судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed