Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

18.10.2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4134,06 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що вона з 2009 року працювала продавцем в кіоску, що належить фізичної особі-підприємцю [PERSON] та 19.05.2016 року була звільнена за власним бажанням, трудовий договір було розірвано у Центрі зайнятості населення у присутності роботодавця. В день звільнення їй не була виплачена заробітна плата за травень 2016 року та грошова компенсація за невикористану відпустку за період з 12.01.2011 року по 19.05.2016 року. На підставі рішення суду у примусовому порядку з відповідача на її користь стягнуто 5661,50 грн. компенсацію за невикористану відпустку, 3937, 20 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, 804, 58 грн. витрати на правову допомогу та 178,79 грн. судових витрат, вказані суму поступили на її банківських рахунок 30.09.2017 року. 24.07.2017 року вона письмово звернулась до відповідача з заявою про виплату їй заборгованості по заробітній платі за травень 2016 року, яку він особисто отримав 26.07.2017 року, але не виплатив до теперішнього часу. Посилаючись на те, що відповідач виплату належних їй сум здійснив лише 30.09.2017 року, а заробітну плату за травень 2016 року не виплатив до теперішнього часу, просила стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 4134 грн. Ухвалою від 20.10.2017 року у справі відкрите провадження. 17.01.2018 року представник позивача [PERSON] надав до суду розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та попередній розрахунок судових витрат позивача по справі, із яких 640 грн. сплати судового збору та 2526 грн. витрати на професійну правничу допомогу з додатками. 29.01.2018 року представник позивача [PERSON] надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких позивач [PERSON] просила стягнути з відповідач [PERSON] заборгованість по заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 18.07.2017 року по 26.01.2018 року, тобто за 135 робочих днів у розмірі 8858,70 грн. 29.01.2018 року представник позивача [PERSON] надав до суду заяву в якій просив слухати справу за відсутності його та позивача, збільшені позовні вимоги підтримав, надав згоду на ухвалення заочного рішення. В судове засідання позивач та його представник не зявилися. В судове засідання відповідач не зявився, про час , дату та місце слухання справи був повідомлений, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України , суд вважає можливим ухвалити заочне рішення та представник позивача проти такого вирішення справи не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Як встановлено судом, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.06.2017 року на користь [PERSON] з [PERSON] стягнуто 5661,50 грн. компенсації за невикористану відпустку, 804, 58 грн. витрати на правову допомогу та 178,79 грн. судових витрат, крім того, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2017 року також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3937, 20 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін. При цьому, судом першої інстанції, яке в цей частині залишено без змін, рішенням суду апеляційної інстанції, в задоволені вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 643, 87 грн. було відмовлено, у звязку з відсутністю доказів звернення позивача до відповідача за виплатою заробітної плати та відмовою останнього виплати її. Вказаними судовими рішення було встановлено та не підлягає доказуванню, відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, що 12.01.2011 року між фізично особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю №14021100037, який 19.05.2016 року було знято з реєстрації та позивачка було звільнена з 19.05.2016 року за власним бажанням. Також встановлено, що відповідно до відомості про виплату грошей №НЗП-000006 за травень 2016 року заробітна плата була нарахована [PERSON] у розмірі 643,87 грн. та була депонована, згідно п.1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України №637, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 року, депонована заробітна плата це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, повязаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам. Як стверджувала позивачка 10.08.2017 року було відкрите виконавче провадження на примусове виконання рішення суду та вказані суму поступили на її банківських рахунок 30.09.2017 року. У звязку з наявністю заборгованості по заробітної платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн., позивач [PERSON] 24.07.2017 року письмове звернулась до [PERSON] з заявою щодо здійснення виплати заборгованості по заробітній платі на розрахунковий рахунок з зазначенням реквізитів, яке було рекомендованою кореспонденцією відправлено за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією заяви, описом вкладення рекомендованої кореспонденції та квитанцією відділення звязку №1 Миколаївської дирекції ПАТ «Укрпошта» за №5400130732735. Згідно даних електронного сайту «Укрпошта» відстеження пересилання поштових відправлень, лист [PERSON] за №5400130732735 отриманий [PERSON] 26.07.2017 року. Проте, до теперішнього часу позивачу заборгованість по заробітної платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн. не виплачена. Вказані обставини щодо виплати заробітної плати не заперечувала і позивач. Згідно ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розяснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Враховуючи, що при звільненні позивача відповідачем не була виплачена заробітна плата в повному обсязі та виникла заборгованість по заробітній платі за травень 2016 року у розмірі 643,87 грн., яка не виплачена станом на день ухвалення рішення суду, вказана сума заборгованості по заробітної платі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, у звязку з порушенням строків розрахунку по заробітній платі суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.07.2017 року по 26.01.2018 року, згідно вимоги позивача, за 72 робочих днів, що становить 8858,70 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на корсить позивача. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, яка у даному випадку становить 65,62 грн. (1378+1378 грн.):42 робочих дня (березень і квітень 2016 року по 21 робочому дню), 65,62 грн. (середньоденна заробітна плата) х72 робочих дня ( з 18.07.2017 року по 26.01.2018 року)= 8858,70 грн. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Одночасно, відповідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. Крім того, позивач просила про стягнення з відповідач на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу надану їй адвокатом [PERSON] у розмірі 3230 грн. Статтею 133 ЦПК України визначені види судових витрат, до які складаються з судового збору і витрат пов'язаних з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката , несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподіл судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги від 15.12.2017 року, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 14.12.2017 року адвокат [PERSON] отримав від [PERSON] 2526 грн., вказані витрати на правничу допомогу складаються з : консультації 09.10.2017 року з питань розрахунки при звільненні, стягнення заробітної плати, середнього заробітку при затримки розрахунку, виконання судового рішення, судовий збір - 0,75 год. у розмірі 505,20 грн. (1684х40%х0,75 год.), 17.10.2017 року підготовча цивільного позову та додатків до нього у розмірі 2020,80 грн. (1684х40%х3 год.). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 26.01.2018 року адвокат [PERSON] отримав від [PERSON] 704 грн., вказані витрати на правничу допомогу складаються з: підготовки заяви про збільшення позовних вимог та розрахунку 26.01.2018 року у розмірі 704,80 грн. (1762х40%х1 год.). Отже, відповідно до ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 3230 грн.

Outcome: approved