Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

18.09.2017 р. позивач звернувся до суду з заявою про стягнення з відповідача, [PERSON] , 58 399,29 грн. заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що 18.12.2012р. між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Відтак, [PERSON] допустила заборгованість перед банком, що станом на 31.08.2017р. становить 58 399,29 грн., яка складається з: 5296,13 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 46546,05 грн. - відсотки за користування кредитом, 3300 грн. - нарахована пеня та комісія, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2149.49 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача вказану заборгованість та сплачену суму судового збору. 18.12.17 у справі було ухвалене заочне рішення, яким позов задоволено. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2019 р. , за заявою відповідача , заочне рішення суду було скасовано . Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглядати без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник позов заперечили з підстав, викладених у письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи. Позивач покликається на те, що при укладенні кредитного договору, в анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг не були зазначені тип та номер кредитної картки, розмір кредитного ліміту, процентної ставки та строк кредитування, що унеможливлює визначити умови кредитування і згідно яких тарифів таке здійснювалось. Крім того банк на власний розсуд, незаконно збільшив фіксовану процентну ставку беї її відома та згоди, нарахування і стягнення процентів від суми позики здійснювалось після спливу строку кредитування. Незаконною і вважає нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, а також пені та штрафу, як подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те ж порушення. Крім того, позивач користується послугами ПАТ`КБ « Приватбанк» і при отриманні заробітної плати. Неодноразово з її карткового рахунку по даній виплаті банк знімав кошти на погашення заборгованості по спірному кредитному договору. Проте отримати інформацію від позивача з приводу суми таких зарахувань вона не має змоги, оскільки тричі отримувала письмові повідомлення, що така інформація їй не може бути надана. Зважаючи на викладене, розрахунок заборгованості вважає необґрунтованим і в задоволенні позову просить відмовити. Разом з цим позивач просила застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши доводи відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позову слід відмовити з таких підстав. Відповідач [PERSON] звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредиту, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 18.07.2012 р. В заяві зазначено, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. До кредитного договору позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06.03.10р. № СП-2010-256. Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 31.08.2017 р. відповідачу нарахована заборгованість за кредитом в сумі 58 399,29 грн., з яких: 5296,13 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 46546,05 грн. - відсотки за користування кредитом, 3300 грн. - нарахована пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2149.49 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови договору приєднання повинні бути зрозумілі, доведені до відома споживачів, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на положення статей 633, 634 ЦК України, суд вважає, що відповідач приєднується лише до тих умов, з якими ознайомлений під підпис в день укладення договору. В анкеті-заяві позичальника від 18.07.2012 року, яку підписала відповідач, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості з наданого кредиту, просив також, крім тіла кредиту суми, яку відповідач фактично отримав, стягнути в тому числі пеню за прострочене зобов`язання, комісію, а також двох видів штрафу (фіксованої частини та процентної складової). Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, позивач крім власного розрахунку заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємних частин спірного договору. Однак, позивачем не надано підтверджень, що саме ці Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Суд вважає, що роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій банку, який може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату неустойки (пені та штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, надані позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суд вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони в письмовому вигляді обумовили ціну договору, яка передбачає відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафів). Надані позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані відповідачем, та якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття відповідачем запропонованих умов та приєднання як другої сторони договору. Така правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Суд вважає, що оскільки позивачем не доведено, що сторони обумовили в письмовому вигляді вид та розмір відповідальності за порушення строків виконання зобов`язань у вигляді пені та штрафів, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Також незаконним на думку суду є стягнення з відповідача одночасно і пені і штрафу. Так, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий за одне і те саме правопорушення. Враховуючи вище наведені норми закону, а також ту обставину, що штраф та пеня передбачені за одне і те ж порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, а тому одночасне застосування є неможливим в силу ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж порушення. Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим за результатами перегляду справи №6-2003цс15 від 21.10.2015 року, №6-1374цс17 від 11.10.2017 року. Нарахування банком комісії є також безпідставним з огляду на наступне. Згідно п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Нацбанку від 10.05.2007р. №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або, що їх вчиняє банк з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Незаконною є сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16. У зв`язку з наведеним, відсутні підстави про стягнення з відповідача комісії. Що стосується заборгованості по відсоткам за користування кредитом, то із наданого банком розрахунку заборгованості, який покладений в основу позовних вимог, вбачається, що банком було збільшено розмір відсотків за користування кредитом. Так, згідно ч.1, 3, 4 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Враховуючи викладене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Однак АТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку, без повідомлення відповідача та її згоди було збільшено розмір відсотків за користування кредитом. Таким чином, долучений банком розрахунок заборгованості є необгрунтованим та не може братися судом, як належний та допустимий доказ в силу ст. 77-78 ЦПК України. Разом з цим, незаконним є розрахунок заборгованості і в частині нарахування та стягнення відсотків після спливу строку кредитування. Відповідачу була видана картка зі строком дії до березня 2016 року. Відтак, право банку нараховувати відсотки за користування кредитом припиняється зі спливом останнього дня місяця дії картки. Така позиція узгоджується із висновком, що викладений у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12. Однак, всупереч наведеному, АТ КБ «Приватбанк» продовжувало нараховувати проценти за користування кредитом і після закінчення строку дії кредитної картки аж до серпня 2017 року, а тому така заборгованість не може бути стягнута з відповідача. Що стосується заборгованості по тілу кредиту, суд зазначає наступне. Як зазначила відповідач в судовому засіданні, у період з квітня по травень 2017 року вона працювала у ТОВ «Вендор-Фінанс», де отримувала заробітну плату на картку для виплат, що була відкрита у ПАТ КБ «ПриватБанк». Так, із її зарплатної картки неодноразово були списані кошти банком в рахунок погашення заборгованості, проте такі кошти не були враховані банком у розрахунку, що доданий до матеріалів позовної заяви. На її неодноразові звернення до позивача з вимогою надати інформацію про списані кошти в рахунок погашення кредитної заборгованості, банк жодним чином не реагував. При цьому АТ КБ «Приватбанк» не надано суду жодних доказів, окрім розрахунку на підтвердження заборгованості по тілу кредиту. А Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А долучений до справи розрахунок заборгованості судом не визнається належним та допустимим доказом, про що вказано вище. На підставі викладеного, суд вважає вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 58399,29 грн. безпідставними, а тому в задоволені позову слід відмовити. Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed