Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

18.05.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовом до Ленінського районного суду м. Харкова, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в розмірі 328860 гривень, завданої йому Ленінським районним судом м. Харкова в результаті незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності з призначенням покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 07.10.2004 року уповноваженою особою Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О відносно нього, за його відсутності, був складений протокол про вчинення нібито ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП, який був направлений для розгляду по суті до Ленінського райсуду м. Харкова. 19.11.2004 року Ленінським райсудом м. Харкова, за його відсутності, без належного сповіщення його про дату розгляду, був розглянутий вказаний протокол, за результатами якого постановою суду від 19.11.2004 року він був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП, з призначенням міри покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб. Постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності була направлена судом для виконання до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О. 23.11.2004 року, під час перебування в приміщенні Ленінського райсуду м. Харкова він був затриманий співробітниками Ленінського РВ, на підставі вказаної постанови суду. Під час затримання йому стало зле, у зв»язку з чим, його машиною швидкої допомоги доставили в лікарню, де він знаходився тривалий час на стаціонарному лікуванню, як адміністративно заарештований, тому, що в лікарні постійно був присутній конвой з числа співробітників міліції. 06.12.2004 року апеляційний суд Харківської області, розглянувши його скаргу на постанову суду від 19.11.2004 року, скасував останню за направленням адміністративного матеріалу до Ленінського райсуду м. Харкова на новий судовий розгляд, у зв»язку з грубим порушенням норм КУпАП, а саме : суд не дослідив всі обставини справи, не дав їм належну оцінку, справу розглянув у відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, яка належним чином повідомлена про розгляд справи не була. 21.12.2004 року Ленінським райсудом м. Харкова був розглянутий вказаний адміністративний матеріал знову за його відсутністю, за результатами якого, суд своєю постановою закрив провадження на підставі ст.. 38 КУпАП, у зв»язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. 16.02.2005 року апеляційний суд Харківської області, розглянувши протест прокурора Ленінського району м. Харкова на постанову суду від 21.12.2004 року, скасував останню у зв»язку з грубим порушенням норм КУпАП, з тих самих підстав. Адміністративний матеріал направив до Ленінського райсуду м. Харкова на новий судовий розгляд. 29.03.2005 року Ленінським райсудом м. Харкова був розглянутий вказаний адміністративний матеріал, за результатами якого, суд своєю постановою визнав його винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП, при цьому закрив провадження на підставі ст.. 38 КУпАП, у зв»язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Вказана постанова суду першої інстанції, була залишена без змін апеляційним судом Харківської області. 07.09.2005 року Верховний Суд України, розглянувши його скаргу на постанову суду від 29.03.2005 року, скасував останню, провадження по справі закрив на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв»язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП. Незаконними рішеннями посадових осіб Ленінського райсуду м. Харкова, який є органом державної влади, з приводу незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності з призначенням міри покарання у вигляді адміністративного арешту, яке фактично було виконано, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він на протязі тривалого часу, був вимушений звертатися та відвідувати суди різних рівнів, з метою доведення факту своєї непричетності до скоєння інкримінованого йому адміністративного правопорушення, у скоєнні якого, неодноразово, незаконно його визнавали винним посадові особи судді Ленінського суду м. Харкова. В результаті незаконних дій вказаних посадових осіб, його стан здоров»я значно погіршав, у зв»язку з тим, він був вимушений проходити відповідне лікування. Крім того, внаслідок вказаних неправомірних дій відповідача, був порушений його звичайний лад життя, що призвело до погіршання та позбавленню можливості в реалізації своїх звичок та бажань, погіршення взаємовідносин з родичами, принизило його честь, гідність та ділову репутацію, що в свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В результат вказаних дій відповідача, він на протязі тривалого часу, фізично та душевно страждає, тому вважає наявність достатніх підстав для встановлення такого факту, тому просить суд стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди в розмірі 328860 гривень, завданої йому вищевказаними незаконними діями Ленінського райсуду м. Харкова. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити, з підстав, на які він посилається в своєї позовної заяві. При цьому наголошував на тому, що саме неодноразовими незаконними діями органу державної влади, яким є Ленінський райсуд м. Харкова, йому були заподіяні вказані моральні страждання. Грубо порушуючи приписи КУпАП, неодноразово розглядаючи вказаний сфальсифікований адміністративний матеріал у його відсутності, суд тим самим позбавив його можливості на захист від вказаного звинувачення, шляхом надання в судовому засіданні пояснень та відповідних доказів. Крім того, постанова суду про призначення йому міри покарання у вигляді адміністративного арешту, фактично була виконана співробітниками міліції, якими він був затриманий, але з незалежних від його волі причин, у зв»язку з погіршанням стану здоров»я, що потребувало стаціонарного лікування, він був доставлений не до місця відбування покарання, а до лікарняного закладу, де й знаходився весь час лікування, під охороною співробітників міліції, яка адміністративно заарештований. Представник відповідача - Державної казначейської служби України [PERSON], який діє на підставі відповідної довіреності ( а.с. 52 ), в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що позивачем не надано суду достатніх даних, які б свідчили про те, що діями посадових осіб органу державної влади, йому заподіяна моральна шкода у вказаному розмірі. Прокурор Боброва С.П., яка по вказаній цивільній справі, на підставі приписів ст.. 45 ЦПК України, здійснює представництво інтересів держави, в судовому засіданні посилалася на відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому надала суду пояснення, аналогічні пояснення викладеним в її письмових запереченнях ( а.с.а.с. 53-54 ), наголошуючи на тому, що позивач безпідставно посилається на положення ст..ст. 1173, 1174 ЦК України, так як вказані норми відносяться зокрема до органів державної влади, до яких Ленінський райсуд м. Харкова не відноситься. В даному випадку необхідно застосовувати інші спеціальні правові норми, які регламентують порядок відшкодування такої шкоди. Однак, так як постанова суду з приводу накладення на позивача стягнення у вигляді адміністративного арешту фактично виконана не була, то у нього відсутні підстави для відшкодування відповідної шкоди. Крім того, позивачем в судовому засіданні не доведений факт заподіяння йому відповідачем Ленінським райсудом м. Харкова моральної шкоди. Представник співвідповідача - Ленінського районного суду м. Харкова, в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглядати справу в його відсутності та письмоваі заперечення, в яких просив суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у зв»язку з недоведенністю та необґрунтованістю позовних вимог. ( а.с.а.с. 28, 31, 33-34, 50-51, 79 ). Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON] , прокурора Боброву С.П. та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов про стягнення моральної шкоди обґрунтованим, однак таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 10 ч. 2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. В судовому засіданні, з оглянутих та досліджених доказів вбачається, що 07.10.2004 року уповноваженою особою Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О відносно позивача [PERSON], за його відсутності, був складений протокол № 045012 про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП, який був направлений для розгляду по суті до Ленінського райсуду м. Харкова. ( а.с.а.с. 7-8 ). 19.11.2004 року Ленінським райсудом м. Харкова, за відсутності позивача [PERSON], був розглянутий вказаний протокол № 045012 від 07.10.2004 року, за результатами якого, постановою суду від 19.11.2004 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП, з призначенням міри покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб. Постанова про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, 19.11.2004 року була направлена судом для виконання до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О, яким була отримана та прийнята для виконання 22.11.2004 року ( а.с.а.с. 9, 81 ). При цьому, вказана постанова суду, в своєї мотивувальної частині, містить посилання на те, що позивач [PERSON] в судовому засіданні, при розгляді вказаного матеріалу присутнім не був, про те, що він був сповіщений про день розгляду справи свідчать лише рапорти співробітників міліції. Між тим, приписами ст.. 268 КУпАП передбачено те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені ст.. 173 КУпАП, присутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності є обов»язковою. 06.12.2004 року апеляційний суд Харківської області, розглянувши скаргу позивача [PERSON] на постанову суду від 19.11.2004 року, скасував останню за направленням адміністративного матеріалу до Ленінського райсуду м. Харкова на новий судовий розгляд, у зв»язку з грубим порушенням норм КУпАП, а саме : суд не дослідив всі обставини справи, не дав їм належну оцінку, справу розглянув у відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, яка належним чином повідомлена про розгляд справи не була. ( а.с. 10 ). 21.12.2004 року Ленінським райсудом м. Харкова був розглянутий вказаний адміністративний матеріал знову за відсутністю [PERSON], за результатами якого, суд своєю постановою закрив провадження по справі на підставі ст.. 38 КУпАП, у зв»язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. ( а.с. 93 ). З вказаної постанови суду вбачається те, що при розгляді адміністративної справи позивач [PERSON] присутній не був, що також є грубим порушенням приписів ст.. 268 КУпАП. 16.02.2005 року апеляційний суд Харківської області, розглянувши протест прокурора Ленінського району м. Харкова на постанову суду від 21.12.2004 року, скасував останню у зв»язку з грубим порушенням норм КУпАП, з тих самих підстав, що і в попередньому випадку. Адміністративний матеріал щодо [PERSON] направив до Ленінського райсуду м. Харкова на новий судовий розгляд. ( а.с.а.с. 11, 12 ). 29.03.2005 року Ленінським райсудом м. Харкова був розглянутий вказаний адміністративний матеріал, за результатами якого, суд своєю постановою визнав позивача [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП, при цьому закрив провадження на підставі ст.. 38 КУпАП, у зв»язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. ( а.с.а.с. 91-92 ). Вказана постанова суду першої інстанції, була залишена без змін апеляційним судом Харківської області, про що свідчить повідомлення апеляційного суду Харківської області № 33-153/2005, направлене на ім.»я позивача [PERSON] ( а.с. 13-14, 15 ). 06.06.2005 року позивач [PERSON] звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду України, з приводу скасування постанови Ленінського райсуду м. Харкова від 29.03.2005 року, про що свідчить досліджена в судовому засіданні копія вказаної скарги. ( а.с.а.с. 16-18 ). Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 07.09.2005 року Верховний Суд України, розглянувши касаційну скаргу позивача [PERSON] на постанову Ленінського райсуду м. Харкова від 29.03.2005 року, скасував останню, провадження по справі закрив на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв»язку з відсутністю в діях [PERSON] складу правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП. ( а.с. 19 ). При цьому, Верховним Судом України наголошувалось те, що ще на стадії складення стосовно [PERSON] протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 173 КУпАП, в матеріалах була в наявності постанова органу дізнання про відмову у порушенні кримінальної справи у відношенні [PERSON], у зв»язку з відсутністю в його діях складу злочину, а саме кримінально карного хуліганства. Таким чином, на момент первісного розгляду вказаного адміністративного матеріалі в Ленінському райсуді м. Харкова, взагалі були відсутні будь які законні підстави для притягнення [PERSON] до відповідальності за ст.. 173 КУпАП. Вказана постанова органу дізнання Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О від 07.10.2004 року про відмову у порушенні кримінальної справи у відношенні [PERSON], у зв»язку з відсутністю в його діях складу злочину, а саме кримінально карного хуліганства, на яку посилається Верховний Суд України, була оголошена та досліджена в судовому засіданні. ( а.с. 6 ). Крім того, в судовому засіданні була оглянута кримінальна справа № 17050011, яка була порушена 26.01.2005 року прокуратурою м. Харкова за фактом перевищенні влади чи службових повноважень співробітниками Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О, які заподіяли [PERSON] середньої тяжкості тілесні ушкодження, за ознаками злочину, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України, з матеріалів якої вбачається те, що 23.11.2004 року, під час перебування в приміщенні Ленінського райсуду м. Харкова позивач [PERSON] був затриманий співробітниками Ленінського РВ, на підставі постанови суду від 19.11.2004 року, з метою подальшої доставки для відбуття покарання у вигляді адміністративного арешту. Під час затримання [PERSON], в результаті заподіяння шкоди здоров»ю, йому стало зле, у зв»язку з чим, його машиною швидкої допомоги доставили в лікарню, де він знаходився тривалий час на стаціонарному лікуванню з 23.11.2004 року по 02.12.2004 року, як адміністративно заарештований, тому, що в лікарні постійно був присутній конвой з числа співробітників міліції. ( а.с.а.с. 66-69, 70-71, 80-116 ). Про те, що позивач [PERSON] знаходився в лікарні в період з 23.11.2004 року по 02.12.2004 року, саме як затриманий співробітниками Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О, на виконання постанови Ленінського райсуду м. Харкова від 19.11.2004 року, крім пояснень позивач [PERSON], також свідчать наявна в матеріалах кримінальної справи довідка за підписом заступника начальника РП Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О від 23.11.2004 року, в якої наголошується на тому, що позивач [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні в лікарняному закладі під конвоєм, так як він 23.11.2004 року, був затриманий співробітниками міліції в приміщенні Ленінського райсуду м. Харкова, на підставі постанови Ленінського райсуду м. Харкова від 19.11.2004 року. Відповідні рапорти співробітників Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О, які свідчать про те, що після того, як [PERSON] був доставлений в лікарню, під час його стаціонарного лікування, вони виконували функції конвою по охороні останнього, так як він вважався адміністративно затриманим. ( а.с.а.с. 82, 84, 86-89 ). Оглянути та дослідити в судовому засіданні адміністративну справу, заведену щодо позивача [PERSON], про вчиненя адміністративного правопорушення, переждбаченого ст. 173 КУпАП не можливо у зв»язку з її утілізацією по закінченню строків зберігання, про що свідчить відповідь Ленінського райсуду м. Харкова на відпоідний запит суду. ( а.с. 65 ). Таким чином, суд не приймає до уваги ствердження прокурора, в частині того, що суду не надані данні, які б свідчили про те, що позивач [PERSON] за постановою суду від 19.11.2004 року був затриманий, за вчинення вказаного правопорушення. Так як вказані ствердження прокурора спростовуються, як показаннями позивача, так і дослідженими в судовому засіданні вищевказаними доказами. При таких обставинах, судом встановлено те, що з 23.11.2004 року позивач [PERSON] був затриманий співробітниками Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Х/О, на виконання постанови Ленінського райсуду м. Харкова від 19.1.2004 року, і лише наявний стан здоров»я [PERSON] став перешкодою для подальшого його направлення до відповідного місця відбування покарання у вигляді адміністративного арешту. Суд також не приймає до уваги ствердження прокурора в частині того, що Ленінський райсуд м. Харкова не є органом державної влади, тому позивач не має законних підстав обґрунтовувати свої вимоги положеннями ст..ст. 1173, 1174 ЦК України, з наступних підстав. Відповідно до приписів ст.ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов 'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Статтею 56 Конституції України, передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст..ст. 1173-1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, зокрема якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди » ( далі Постанова ) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт заподіяння позивачу [PERSON] неодноразовими неправомірними діями Ленінського райсуду м. Харкова, моральної шкоди, що привело до тривалих моральних страждань. Але позивач [PERSON] достатньо не обгрунтував, з чого саме він виходив при визначенні суми відшкодування, чому саме така сума в розмірі 328860 гривень, яка ним заявлена, є достатньою для компенсації спричинених йому фізичних та моральних страждань. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне\~ за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого\~ спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Outcome: partial