Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

18 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: - визнати недійним договір купівлі-продажу будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 98,1 кв.м від 18 грудня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Юрієм Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 1236; - визнати недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0371 га, кадастровий номер 7410100000:02:013:5773 від 18 грудня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Юрієм Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 1238. Обґрунтовано позов тим, що 18 грудня 2018 року [PERSON] , діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності від 02 жовтня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Кезлею В.І., уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 98,1 кв.м. та договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 74101000000:02:013:5773, розміром 0,0371 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Юрієм Олександровичем та зареєстровані за № 1236 та № 1238 відповідно. Позивач є дружиною [PERSON] з 08 червня 2017 року. Разом зі своїм чоловіком позивач матеріально приймала участь у будівництві та ремонті вказаного будинку, в тому числі до реєстрації шлюбу. Так, [PERSON] придбав спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу від 12 січня 2014 року і на момент укладення цього договору будинок мав 50,7 загальної площі, з яких 29,8 кв.м. - житлова. У подальшому, приблизно навесні 2014 року, [PERSON] познайомився з позивачем і невдовзі вони почали спільно проживати. [PERSON] повідомив позивачу про придбаний ним будинок і запропонував почати його добудовувати, ремонтувати, щоб в майбутньому там разом проживати, на що позивач погодилася. Саме з цією метою 17 листопада 2014 року позивач надала позику [PERSON] в розмірі 8000 доларів США. Приблизно з серпня 2014 року стосунки між позивачем та [PERSON] почали носити характер шлюбних відносин, оскільки вони вже вели спільний побут, мали спільний бюджет. Також, [INFO] (до реєстрації шлюбу) в них народилась донька - [PERSON] . Факт проживання їх однією сім`єю з серпня 2014 року підтверджується рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року. Внаслідок будівництва, добудов та ремонту будинку [PERSON] виготовив новий технічний паспорт на нього та 16 грудня 2015 року зареєстрував право власності за собою вже на 98,1 кв.м., з яких житлова площа - 41,4 кв.м. Різниця між самостійно придбаним [PERSON] будинком в 2014 році і добудованим разом з позивачем і за її кошти в 2015 році, складає: 98,1 кв.м. - 50,7 кв.м. = 47,4 кв.м., що становить майже половину від придбаної особисто [PERSON] площі і в силу статей 355 Цивільного кодексу України та 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю. При укладенні спірних договорів [PERSON] діяла недобросовісно, ввела в оману покупця - [PERSON] , оскільки знала про те, що будинок добудовувався за кошти позивача. Вказаний будинок та земельна ділянка відчужені незаконно, оскільки були об`єктами спільної сумісної власності, а тому при укладені договорів купівлі-продажу необхідна була згода позивача на таке відчуження, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачам строк для подачі відзиву на позовну заяву. В установлений судом строк відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позову. Зокрема, у відзиві на позов відповідач зазначає, що з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 грудня 2015 року вбачається, що у [PERSON] право власності на спірний будинок виникло коли він не перебував у зареєстрованому шлюбі, тобто таке майно є особистою приватною власністю і його власник може ним розпоряджатися на власний розсуд. Також, земельна ділянка була отримана [PERSON] у власність внаслідок дарування, а тому є особистим його майном, що унеможливлює її поділ в разі поділу майна подружжя. Крім того, у позовній заяві позивач наголошує, що саме рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року у справі № 751/7281/20 встановлено факт її проживання з [PERSON] з серпня 2014 року по 08 червня 2017 року і тому спірний будинок є їх спільною сумісною власністю. Проте, відповідач повністю не згодна з таким твердженням, адже відповідно до частини п`ятої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, надана позивачем до позовної заяви розписка від 17 листопада 2014 року не може бути визнана належним та допустимим доказом саме боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , оскільки аналізуючи її зміст можна зробити висновок про неможливість тлумачення порядку викладених у ній слів як зобов`язання про повернення грошових коштів з боку [PERSON] позивачу, тому виникають обґрунтовані сумніви щодо наявності боргових зобов`язань відповідача [PERSON] перед позивачем. Також, не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, що позивач своїми коштами або працею брала участь в будівництві спірного будинку до його реєстрації або введення в експлуатацію. Крім того, позивач надала суду недостовірну інформацію щодо народження у них з відповідачем [PERSON] [INFO] спільної дочки, оскільки запис про батька дитини [PERSON] було зроблено на підставі заяви матері і лише у вересні 2019 року до актового запису були внесені зміни, зокрема, запис про [PERSON] , як батька дитини, був зроблений тільки 19 вересня 2019 року на підставі спільної заяви. Таким чином, записи в актовому записі про народження підтверджують той факт, що станом на день народження доньки позивача вона навіть не була знайома з [PERSON] і тому не могла перебувати з ним в шлюбних відносинах. Також, до позовної заяви не додано жодного документа, який би підтверджував, що за час спільного проживання та перебування у шлюбі позивачем за спільні кошти купувалися будь-які будівельні матеріали, або спільною працею була здійснена добудова житлового будинку. Крім того, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2019 року у справі № 750/1816/19 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 971540 грн. 19 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до приватного виконавця Приходька Ю.М. із заявою про примусове виконання вказаного рішення суду, останнім було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за проданий будинок та земельну ділянку, в даному виконавчому провадженні проводяться виконавчі дії шляхом стягнення періодичних платежів. Таким чином, позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів, що проданий житловий будинок та земельна ділянка, які належали на праві особистої власності громадянину [PERSON] були придбані в тому числі за її кошти, і відносилися до об`єктів спільної сумісної власності, як такі, що були придбані у шлюбі, що повністю виключає визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсними. Позивач подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що актовий запис про народження дитини, доданий до відзиву, є неналежним та недопустимим доказом, не відомо джерело його походження, дана інформація є конфіденційною, а законодавством визначений чіткий порядок отримання витягів та його форма. Факт проживання однією сім`єю з серпня 2014 року беззаперечно підтверджується рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року та [PERSON] не спростовано. Крім того, відповідачем не заперечується та не спростовується жодним чином факт будівництва (добудови) і збільшення площі будинку майже на половину, а лише ставиться під сумнів участь позивача своєю особистою працею у його добудові та відсутність зміни правового статусу будинку і визнання його сумісним майном подружжя. Крім того, позивач вважає розмір витрат на правову допомогу у сумі 10000 грн. необґрунтованим та просить відмовити в стягненні таких витрат. В установлений судом строк відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Подані ним додаткові пояснення від 06 липня 2021 року (а.с. 181-185) залишені судом без розгляду ухвалою суду від 20 серпня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання. Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюга Юрій Олександрович подав пояснення на позов, в яких зазначив, що з позовом не погоджується, вважає його необгрунтованим та просить суд відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, в поясненні вказано, що вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки є безпідставною, оскільки земельна ділянка належала [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 20 січня 2014 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглай А.І. Тобто, земельна ділянка відповідно до норм статті 57 Сімейного кодексу України була особистою приватною власністю [PERSON] , у зв`язку з чим підстави для визнання її об`єктом спільної сумісної власності взагалі відсутні. Також, вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку не підлягає задоволенню, оскільки доказів спільної праці взагалі не надано до суду. Єдиним документом, що підтверджує витрати позивача є розписка [PERSON] від 17 листопада 2014 року, проте позивач у своїй позовній заяві сама визнає, що надані [PERSON] кошти у сумі 8000 доларів США були позикою, тому не можуть визнаватися спільними грошовими коштами та доказом участі позивача у будівництві майна. Про факт позики грошей також зазначається і в рішенні Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року в справі № 751/7281/20 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто, позивач має право звернутися до суду за стягненням коштів відповідно до розписки. Таким чином, факт позики не надає жодних правових підстав на визнання права спільної сумісної власності на майно, належне позичальникові. Крім того, встановлений рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року в справі № 751/7281/20 факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою вважати, що особи вели спільне господарство, оскільки у даній справі не досліджувалося спільно чи окремо особи вели господарство, їх бюджет та джерела походження коштів на будівництво майна. При цьому, відсутні докази здійснення позивачем витрат на придбання майна в інтересах сім`ї або інший розподіл обов`язків під час фактичних шлюбних відносин. А тому, враховуючи зазначене та те, що добудова здійснювалася до моменту укладення шлюбу, твердження про виникнення права спільної сумісної власності на майно є необгрунтованим. Також, долучені до позову документи ставлять під сумнів взаємовідносини подружжя, зокрема, через чотири місяці після реєстрації шлюбу [PERSON] довіряє у наступні 5 років розпоряджатися своїм майном не дружині, з якою нібито проживає з серпня 2014 року, а своїй матері [PERSON] . Не зрозумілим також є факт народження спільної дитини, оскільки додане до позову свідоцтво про її народження видане [INFO] , що є набагато пізнішим, ніж дата народження дитини. Крім того, позивач зверталася до Новозаводського районного суду м. Чернігова для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з метою поділу майна подружжя, однак у позові вона взагалі не просить провести поділ чи виділити нібито належну їй частку у праві власності, що ставить під сумнів дійсні наміри позивача, особливо якщо взяти до уваги наявність рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2019 року у справі № 750/1816/19 про стягнення коштів за проданий будинок та земельну ділянку з [PERSON] на користь [PERSON] . Третя особа - [PERSON] також подала пояснення на позов, в яких просить відмовити позивачу в задоволенні позову. Зокрема, у поясненнях на позов зазначено, що доводи позивача є надуманими, не підтверджені належними, допустимими і достовірними доказами, а вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Так, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки є безпідставними, оскільки земельна ділянка була подарована її сину - [PERSON] в січні 2014 року і позивач до неї немає жодного відношення. З моменту придбання [PERSON] будинку саме третя особа за власні кошти побудувала прибудову до нього, наймала будівельників, які виконували будівельні роботи в будинку та розраховувалася з ними, а також провела ремонтні роботи. Для цього їй довелося продати автомобіль та відчужити 1/2 частину будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у 2014 році [PERSON] був зареєстрований та проживав з нею в будинку [ADDRESS] . У той період він зустрічався та мав відносини з [PERSON] . [INFO] у [PERSON] передчасно померла мати і [PERSON] весь час був постійно з [PERSON] , підтримував її, проживав разом з нею. Однак, у подальшому, їх відносини не склалися. Починаючи з лютого 2015 року [PERSON] почав виїжджати до Чехії на роботу. Повертаючись на деякий час до м. Чернігова, він зустрічався з [PERSON] , яка проживає в м. Чернігові. Наприкінці літа 2016 року [PERSON] в черговий раз приїхав з Чехії до м. Чернігова та у жовтні 2016 року повідомив, що познайомився з [PERSON] , в якої вже була маленька дитина. У листопаді 2016 року [PERSON] знову повернувся до Чехії на роботу, і лише на новорічні свята приїжджав до позивача в гості. 08 червня 2017 року [PERSON] зареєстрував шлюб з позивачем і з тих пір дійсно вони почали проживати разом однією сім`єю в її квартирі, а згодом разом їздили до Чехії. Доводи позивача про те, що вона нібито з серпня 2014 року і до укладення шлюбу проживала разом з сином третьої особи однією сім`єю, мала з ним спільний побут і бюджет є такими, що не відповідають дійсності, не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Також, неправдивими є і доводи позивача про те, що нібито у неї з [PERSON] [INFO] народилася дитина - [PERSON] . Так, син [PERSON] не є біологічним батьком цієї дитини, оскільки він у жовтні 2016 року лише познаймився з позивачем, коли остання вже мала піврічну дитину від іншого чоловіка. Розписка, яку [PERSON] надав позивачу викликає сумніви, оскільки невідомо коли і в якому місці вона складалася, вона не містить паспортних даних осіб, що зазначені в цій розписці, взагалі не містить будь-яких умов, з якими пов`язувалося нібито отриманням коштів та зобов`язань щодо повернення отриманих нібито коштів, в ній також відсутні дані про те, що зазначена сума коштів нібито отримана в борг. Тобто, розписка не є доказом боргових зобов`язань, так як в ній зазначено виключно про отримання коштів, без будь-яких зобов`язань щодо їх повернення, а також без вказівки про те, що кошти нібито отримувалися у борг. Крім того, надана розписка не є доказом участі позивача в добудові та ремонті будинку, оскільки не містить даних щодо цілі (умов) нібито отримання коштів, у ній не вказується про те, що кошти отримані для будівництва чи ремонту будинку. Будь-яких доказів, які б підтверджували придбання будівельних матеріалів, оплати послуг з будівництва та ремонту вказаного будинку позивачем до суду не надано. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року не може слугувати підставою для задоволення позову в даній справі, оскільки обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Також, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року набрало законної сили 30 грудня 2020 року, а оспорювані правочини вчинені 18 грудня 2018 року. Крім того, встановлення в наданому до суду позивачем рішенні суду фактів не зумовлює недійсності правочинів, вчинених до набрання законної сили таким рішенням суду, адже наявність підстав для визнання того чи іншого правочину недійсним суд встановлює на момент вчинення цього правочину. Рішення суду про встановлення факту не може мати зворотної дії в часі і зумовлювати, зокрема, недійсність правочину, як і не може впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту. А тому, якщо факт проживання однією сім`єю не був встановлений судом на момент укладення оспорюваного правочину, то немає підстав для застосування приписів про спільну сумісну власність подружжя та відповідно немає і підстав для визнання правочинів недійсними. Також, позивачу було відомо, що в лютому 2019 року [PERSON] звертався до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до [PERSON] про стягнення 971540 грн., отриманих за продаж будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 22 травня 2019 року у справі №750/1816/19 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 971540 грн. Дане судове рішення набрало законної сили, звернуто до примусового виконання, що також виключає можливість визнання договорів купівлі-продажу цього ж майна недійсними. Позивачем жодних належних, допустимих та достовірних доказів в обгрунтування своїх позовних вимог до суду не надано, її доводи не відповідають дійсності, до подарованої земельної ділянки та будинку позивач не має жодного відношення, а укладені договори купівлі-продажу не порушують її прав чи інтересів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що проти задоволення позову не заперечує та зазначив, що позичені кошти в сумі 8000 доларів США були використані на реставрацію та добудову будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які здійснювалися ним особисто (а.с. 157). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві та просив відмовити позивачу у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, зазначених у поясненні та просили відмовити позивачу в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином. Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюга Ю.О. у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, третьої особи [PERSON] , її представника, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 20 січня 2014 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., зареєстрований в реєстрі за № 63, за яким продавець передав у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 50,7 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). Також, 20 січня 2014 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., зареєстрований в реєстрі за № 64, за яким дарувальник - [PERSON] передав земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,0371 га, у межах згідно з планом, кадастровий номер 7410100000:02:013:5773, що знаходиться по [ADDRESS] , у власність обдаровуваного, а [PERSON] прийняв цю земельну ділянку безоплатно відповідно до умов цього договору (а.с. 16). Пізніше, а саме 16 грудня 2015 року, [PERSON] зареєстрував право власності на будинок [ADDRESS] загальною площею 98,1 кв.м, житловою площею 41,4 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 грудня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 грудня 2015 року (а.с. 18, 19). 08 червня 2017 року Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 20). 02 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Кезлею В.І. посвідчено довіреність, за якою [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань, в тому числі, придбання на його ім`я, відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу (іпотеку) в забезпечення виконання його майнових зобов`язань, управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд, укладати всі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном, проводити розрахунки по укладеним угодам; здійснення від його імені всіх необхідних дій, пов`язаних з оформленням чи переоформленням права користування нерухомим майном. Довіреність видана строком на п`ять років без права передоручення повноважень третім особам (а.с. 15). 18 грудня 2018 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 1236, за яким продавець передав у власність покупцю житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 98,1 кв.м., житловою площею 41,4 кв.м., а покупець прийняв житловий будинок і сплатив продавцю обумовлену грошову суму (815416 грн.) (а.с. 11). Одночасно з посвідченням вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку 18 грудня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Ю.О було посвідчено і договір купівлі-продажу земельної ділянки, що укладений між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності (продавець) та [PERSON] (покупець). За цим договором продавець передав земельну ділянку розміром 0,0371 га з кадастровим номером 7410100000:02:013:5773 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] , у власність покупця, а покупець прийняв та сплатив за неї обговорену грошову суму (156124 грн.). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 1238 (а.с. 13-14). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 вересня 2020 року житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 07 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюгою Юрієм Олександровичем (а.с. 32, 67). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2019 року у справі № 750/1816/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 971540 грн. та 1000 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу. З вказаного рішення суду вбачається, що грошові кошти, які були отримані [PERSON] для [PERSON] за договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 18 грудня 2018 року останньому передані не були (а.с. 72-74). Вказане рішення суду набрало законної сили 02 липня 2019 року і на його виконання [PERSON] видано виконавчий лист, який знаходиться на примусовому виконанні в приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Юрія Михайловича (а.с. 75, 76, 77). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 30 грудня 2020 року, у справі № 751/7281/20 за заявою [PERSON] встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з серпня 2014 року до [INFO] (дата реєстрації шлюбу) (а.с. 21-22). Згідно з копією розписки від 17 листопада 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 8000 доларів США (а.с. 24). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статтті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 Цивільного кодексу України. Нормами частини першої статті 61 Сімейного кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із положеннями статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка розміром 0,0371 га з кадастровим номером 7410100000:02:013:5773 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] була набута [PERSON] до шлюбу та на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., зареєстрованого в реєстрі за № 64, а тому відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України була його особистою приватною власністю. Доказів і доводів про істотне збільшення земельної ділянки внаслідок грошових затрат позивача, позивачем не зазначено. За вказаних обставин підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 грудня 2018 року суд не знаходить. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку суд зазначає наступне. Так, у своєму позові позивач посилається на те, що для здійснення добудови будинку по [ADDRESS] та його ремонту нею було надано 17 листопада 2014 року у позику [PERSON] 8000 доларів США і саме за ці кошти було здійснено добудову будинку і ремонт в ньому. Після добудови площа будинку збільшилася майже в половину. [PERSON] виготовив новий технічний паспорт та 16 грудня 2015 року зареєстрував право власності на будинок, який мав вже 98,1 кв.м., а тому він є спільною сумісною власністю, оскільки рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року було встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з серпня 2014 року до [INFO] (дата реєстрації шлюбу) і для укладення оспорюваного договору необхідна була її згода. Відповідно до частини першої статті 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Правилами частини третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії розписки від 17 листопада 2014 року про отримання [PERSON] грошових коштів від позивача не вбачається для яких цілей та з якою метою такі кошти отримувалися. Також, доводи позивача про те, що такі кошти надавалися в позику свідчать про те, що ці кошти не були спільними для них, як сім`ї, оскільки надавалися саме у позику і у зв`язку з цим мали б бути повернуті. Крім того, саме по собі отримання [PERSON] від позивача коштів жодним чином не свідчить про подальше їх цільове використання - на добудову будинку чи ремонт і доказів цього матеріали справи не містять. Також, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що вони приблизно в 2015 чи 2016 році на прохання [PERSON] робили ремонт будинку по [ADDRESS] , зокрема, робили стяжку, заливали пол, утеплювали фасад будинку, ставили гіпсокартон, клали плитку, міняли частково кришу, стелили лінолеум, клеїли обої, здійснювали фарбування. Будівельні матеріали деякі були, деякі привозили з магазинів, а деякі сама [PERSON] возила на велосипеді. Розраховувалася з ними саме [PERSON] , ще вона бігала позичати кошти. Сина [PERSON] - [PERSON] вони бачили декілька разів. Крім того, свідок [PERSON] , який живе в будинку поряд з будинком [ADDRESS] , суду, зокрема, показав, що до придбання спірного будинку [PERSON] , той довго не продавався, бо в ньому були перебудови. У цьому будинку після придбання його [PERSON] проживала [PERSON] , вони часто зустрічалися, зокрема, на городі, спілкувалися. [PERSON] у будинку був рідко. При спілкуванні з [PERSON] , останній не говорив, що одружений. Свідку відомо, що він був у Чехії. Будь-якої іншої жінки, крім [PERSON] , в тому числі позивача, свідок на території будинку не бачив. Також, свідок повідомив, що через те, що будинок [ADDRESS] добудовувався, у нього були конфлікти з колишнім власником (той який був до [PERSON] ), який зайняв його територію, в тому числі був наявний судовий спір. І лише після того, як змінився власник, свідок надав згоду на узаконення прибудов до будинку і з цього приводу разом з [PERSON] ходив до реєстраційної служби. З копії дубліката технічного паспорта на будинок [ADDRESS] , який виготовлений станом на 06 липня 2015 року, зокрема з характеристики будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 29), вбачається, що прибудови до будинку, які, як зазначає позивач, добудовані за кошти, надані нею [PERSON] , були побудовані у 2010 році. Таким чином, позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б давали підстави вважати будинок [PERSON] спільною сумісною власністю. При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу будинку - 18 грудня 2018 року будь-яких даних про те, що це майно належало особам на праві спільної сумісної власності, не було, адже шлюб між позивачем і [PERSON] зареєстровано лише 08 червня 2017 року. Посилання позивача на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року, яким встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з серпня 2014 року до [INFO] (дата реєстрації шлюбу), суд не може взяти до уваги, оскільки на момент укладення оспорюваного договору вказаного рішення суду не існувало і підстав вважати це майно спільною сумісною власністю у нотаріуса не було. Також, суд при розгляді справи не встановив будь-яких недобросовісних дій покупця при укладенні оспорюваного договору, які б давали підстави для визнання договору недійсним. Крім того, суд бере до уваги те, що після ухвалення рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2020 року про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , метою встановлення якого, як нею зазначено у заяві, є подальший розподіл майна подружжя, остання, знаючи про наявність рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2019 року у справі № 750/1816/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за продаж спірного будинку та земельної ділянки, не зверталася з позовом чи з вимогою до [PERSON] про стягнення половини цих коштів. Таким чином, враховуючи викладене та те, що житловий будинок був набутий [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] , на час укладення оспорюваних договорів рішення суду про встановлення факту їх проживання без реєстрації шлюбу не було, так само як не було й інших даних, які б вказували на те, що майно є спільною сумісною власністю, а також беручи до уваги, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами того, що саме внаслідок її грошових затрат вартість будинку значно збільшилася та це майно стало сумісною власністю, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу будинку від 18 грудня 2018 року суд не знаходить, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація такого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України) 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідачу [PERSON] правничу допомогу надавав адвокат Бабинець С.П. на підставі договору № 4/05 про надання правової допомоги від 28 травня 2021 року (а.с. 65). Копією меморіального ордера № @2PL095562 від 09 червня 2021 року та квитанцією до прибуткового касового ордера № 4/05 від 19 серпня 2021 року підтверджується сплата відповідачем [PERSON] адвокату Бабинцю С.П. 19500 грн. за договором № 4/05 про надання правової допомоги від 28 травня 2021 року (а.с. 80, 191). Згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Нормами частини восьмої статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. А тому,

Outcome: approved