Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

19 липня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» (далі - ТОВ «Очаківський райагрохім»). Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації № 49 від 28 лютого 2005 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1052 [PERSON] одержала два державні акти на право власності на земельні ділянки площею по 3,19 га за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. У травні 2016 року вона дізнався про існування договорів оренди вказаних земельних ділянок, які нібито було укладені нею з відповідачем. Посилаючись на те, що спірні договори було підписано від імені [PERSON] іншою особою, яка не мала права на здійснення правочинів від її імені, просив визнати недійсними вказані договори оренди землі, скасувати їх державну реєстрацію, та зобовязати відповідача повернути земельні ділянки її власнику шляхом підписання акту приймання-передачі. Представники позивачки в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] заперечувала в судовому засіданні підписання нею договорів оренди від імені матері [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що договори оренди земельних ділянок, належних позивачці, підписала її донька [PERSON] за довіреністю, яка була посвідчена в Парутинській сільській раді Очаківського району Миколаївської області. Представник третьої особи - управління Держгеокадастру в Очаківському районі Миколаївської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представників позивачки, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. На підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації № 49 від 28 лютого 2005 року [PERSON] одержала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,19 за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 грудня 2007 року зареєстрованого в реєстрі за № 1052 [PERSON] також одержала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,19 за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Вказані обставини підтверджуються копіями державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯА № 060862 від 12 серпня 2005 року та серії ЯЗ № 129717 від 15 грудня 2009 року. Як вбачається з копій договорів оренди землі, між [PERSON] та ВАТ «Очаківський райагрохім» (після перейменування - ТОВ «Очаківський райагрохім») було укладено договори оренди двох земельних ділянок площею по 3,19 га, строком на 20 років, зареєстровані у відділі Держкомзему у Очаківському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 03 лютого 2012 року за № 482510004001494 та від 23 лютого 2012 року за № 482510004001894. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Підписання особою від імені іншої особи договору оренди без довіреності або іншого документу, на підставі якого виникає представництво згідно з законодавством, не є перевищенням повноважень представника, оскільки в такому випадку ніякого представництва не виникає. Такі дії є порушенням інтересів особи, від імені якої без її згоди та відома вчинені юридичні дії, на які вона нікого не уповноважувала. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Висновок про недійсність спірних договорів на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України у звязку з тим, що їх було підписано від імені позивача не ним, а іншою особою, тобто без волевиявлення сторони договору, викладено в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа № 6-2612цс15), яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 є обовязковою для застосування судом. Відповідно до ст.ст. 321, 387 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилається на копію довіреності, посвідченої 13 жовтня 2009 року секретарем Парутинської сільської ради, з якої вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником в організаціях, установах підприємствах всіх форм власності, органах влади, в управлінні земельних ресурсів, в управлінні юстиції з питань оформлення та реєстрації належних їй прав на земельні ділянки. Для цього їй надано право подавати будь-які заяви, укладати будь-які договори, отримувати необхідні довідки, ліцензії, розписуватися та одержувати нараховані кошти за земельні частки (паї) та виконувати інші дії, що повязані з виконанням даної довіреності в межах та обсязі, передбачених законодавством України. Однак, посилання представника відповідача на вказану довіреність суд не приймає до уваги, оскільки наявність цієї довіреності не доводить той факт, що спірні договори оренди земельних підписала [PERSON] Так, у вказаних договорах зазначено, що вони укладалися з [PERSON] без представника та підписи за орендодавця вчинено від [PERSON], а не представником. Будь-які посилання на наявність вищевказаної довіреності в договорах відсутні. Судом було розяснено представнику відповідача право заявити клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи на предмет належності підпису в договорах, однак таке клопотання не заявлялось у звязку з неможливістю надання необхідної кількості документів зі зразками вільних підписів [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що представником відповідача не надано суду доказів на підтвердження того, що договори оренди земельних ділянок підписала від імені [PERSON] її представник за довіреністю [PERSON], а тому вважає, що під час укладання договорів текст цих договорів було підписано від імені [PERSON] іншою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення таких дій, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивачки. Крім того, в спірних договорах відсутні дати їх укладання, що, на думку суду, додатково свідчить про те, що сторони не досягли усіх істотних умов договорів оренди землі, і це, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання їх недійсними, оскільки вони не відповідають волі орендодавця та вимогам закону. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання договорів недійсним із зобовязанням відповідача повернути земельні ділянки позивачці. Разом із тим, є юридично помилковою та не підлягає задоволенню позовна вимога в частині скасування державної реєстрації спірних договорів оренди, оскільки визнання недійсним цих договору за рішенням суду є підставою для скасування їх державної реєстрації відповідним органом державної влади та не вимагає самостійного вирішення. Позивачкою сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 1102 грн. 40 коп., що підтверджується відповідними квитанціями. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial