Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

17 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що він, [PERSON], є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На даний час у його квартирі зареєстровані, однак не проживають тривалий час колишня співмешканка - [PERSON] та її син [PERSON]. Зазначені особи з травня 2017 року проживають без реєстрації за іншою адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що у квартирі відсутнє майно, яке б належало відповідачам, майнового спору між ними не має. Угоди про порядок користування майном між сторонами не укладалось, оплата комунальних послуг проводилась ним. Реєстрація відповідачів у його квартирі впливає на розмір субсидії, яку він може отримувати за законом. Добровільно вирішити питання про зняття відповідачів з реєстрації позивачу не вдалося. На підставі ст.ст. 71,72 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) позивач просить визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] 22.08.2018 року подала відзив на позов, відповідно до якого проти позову заперечує повністю, просить відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що з серпня 2007 року по червень 2015 року вони із позивачем перебували в шлюбі. Від шлюбу народилася спільна дочка - [PERSON], [INFO]. Ще до реєстрації шлюбу, за згодою [PERSON], вона зареєструвала своє місце проживання у його квартирі. Тривалий час вони вели спільне господарство та проживали разом у спірному житловому приміщенні. Однак, з 2015 року позивач почав вчиняти відносно неї насильство, завдавати тілесних ушкоджень, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, намагався в судовому порядку виселити із належного йому житлового приміщення, однак, рішенням суду у задоволенні його позову було відмовлено. Через постійні конфлікти та протиправну поведінку позивача, задля збереження власного здоров'я та здоров'я їх спільної дочки, в квітні 2017 року відповідач, проти власної волі, була змушена залишити зареєстроване місце проживання та шукати інше житло. На даний час проживає із дочкою [PERSON], а також сином - [PERSON] у будинку її старшого сина - [PERSON] в [ADDRESS]. Зазначає, що у спірній квартирі залишились її особисті речі та інше належне їй майно. Заперечує, що втратила право користування житловим приміщенням, адже не проживає у квартирі позивача з поважних причин, іншого власного житла для проживання не має. Крім того, зазначає, що позивач безпідставно посилається на норми ст.ст.71,72 ЖК УРСР, адже до правовідносин, що виникли між ними, застосуванню підлягають правові норми, передбачені главою 32 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник заперечували проти позову повністю з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні та в ході судового розгляду позовні вимоги визнав повністю, пояснив, що тривалий час не проживає у квартирі позивача, отже, не заперечує щодо зняття його з реєстрації в даному житловому приміщенні. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача [PERSON], показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], що стверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1995 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36937754 від 29 квітня 2015 року (а.с. 8,9). В період з 03.08.2007 року по 23 червня 2015 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі, заочним рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 12 червня 2015 року шлюб ними розірвано (а.с.11,12). Із довідки Привітненської сільської ради Локачинського району Волинської області № 665 від 03 липня 2017 року та акту обстеження матеріально-побутових умов життя сім'ї гр. [PERSON] вбачається, що за місцем проживання останнього в [ADDRESS] зареєстровані, окрім нього, його співмешканка [PERSON], дочка - [PERSON] та син співмешканки - [PERSON], які за місцем реєстрації не проживають (а.с.6,7). Факт того, що вказані особи не проживають за місцем реєстрації з 22 квітня 2017 року встановлено в ході судового розгляду, стверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та сторонами не заперечується. Відповідачі [PERSON], [PERSON], разом із [PERSON] на даний час проживають в [ADDRESS] в житловому будинку, що належить [PERSON], що підтверджується характеристикою Привітненської сільської ради та витягом з погосподарської книги № 4 за 2018 рік (а.с.32, 33). Згідно із ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст. 64 ЖК УРСР). Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зміст цієї статті свідчить, що член сім'ї власника може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом у разі його відсутності по місцю проживання понад один рік без поважних причин. Статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, іхніх представників. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, пояснив, що дійсно понад один рік не проживав за місцем реєстрації та не має наміру там проживати, а тому позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою в [ADDRESS], відповідача [PERSON], суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] була зареєстрована у квартирі, належній позивачу, за згодою останнього, як член сім'ї позивача, адже вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Угоди щодо порядку користування житловим приміщенням між сторонами укладено не було. Після розірвання шлюбу, починаючи з 2015 року, між ними виникли напружені відносини, що супроводжувались конфліктними ситуаціями, неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів з приводу нанесення тілесних ушкоджень, тощо, що підтверджується інформацією Локачинського відділення поліції Горохівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області від 17 серпня 2018 року та від 19 жовтня 2018 року (а.с.34,47-48). Зазначені обставини встановлені також рішенням Локачинського районного суду від 11 грудня 2015 року, що набрало законної сили, відповідно до якого у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про виселення без надання іншого житла відмовлено повністю (а.с.29-31). Твердження позивача про нанесення йому відповідачем [PERSON] тілесних ушкоджень 22 квітня 2017 року, після чого остання залишила своє місце проживання та реєстрації, не підтверджене належними доказами, адже вину останньої у вчиненні протиправних дій не доведено, кримінальне провадження по даному факту у справі за ч.1 ст. 125 КК України закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правоопрушення, а з висновку судово-медичної експертизи за № 38 від 18 травня 2017 року вбачається, що отримані позивачем в той день тілесні ушкодження могли виникнути внаслідок падіння потерпілого з висоти власного росту (а.с.64-66). Свідок [PERSON] пояснила, що безпосередньо конфлікту між сторонами в той день не бачила. Неодноразові звернення до поліції та таку поведінку позивача відповідач [PERSON] пояснює тим, що останній перебуває на обліку у лікаря-психіатра, що стверджується листом Локачинської центральної районної лікарні № 1345/1-3 від 30.11.2018 року (а.с.78). Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] залишила своє місце проживання у зв'язку з конфліктними відносинами з позивачем, неодноразовим нанесенням їй тілесних ушкоджень останнім, створенням нетерпимих умов для спільного проживання у зв'язку з перебуванням у відносинах з іншою жінкою. Свідки також зазначили, що [PERSON] не має власного житла для проживання. Отже, позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації в [ADDRESS] понад один рік без поважних причин. Такі обставини зумовлені конфліктними відносинами, що виникли між сторонами, а тому є поважними причинами відсутності її за місцем реєстрації. Відповідач не втратила інтересу до житла, стверджує, що там знаходяться її речі та нею вкладено кошти та працю в облаштування квартири за час спільного проживання із позивачем. Згідно із ч.4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням. А тому [PERSON] не може вважатися такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, застосуванню у даних правовідносинах підлягають норми ст.405 ЦК України, а не ст.ст.71,72 ЖК УРСР, на які посилається позивач, та які регулюють правовідносини , пов'язані з користуванням жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. В даному випадку квартира належить [PERSON] на праві приватної власності. Враховуючи наведені обставини, позов [PERSON] підлягає до задоволення частково. На підставі ч.6 ст. 141, ч.1 ст.142 ЦПК України з відповідача [PERSON] в користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 352,40 грн. у зв'язку з визнанням ним позову до початку розгляду справи по суті.

Outcome: partial