Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

19 лютого 2015 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитинина підставі того, що сімейні відносини між сторонами не склалися, сім'я носить формальний характер. Як причину розпаду сім'ї позивач вказує на той факт, що сторони є різними за характером людьми, у них різні погляди на подружнє життя, у зв'язку з чим в родині склалися складні відносини, численні спроби взаєморозуміння виявилися марними. Подружні відносини сторони не підтримують, не ведуть спільне господарство. Шлюб перший. Від шлюбу є малолітня донька - [PERSON], [INFO]. У зв'язку з тим, що позивач виховує доньку самостійно, він просив суд ухвалити рішення, яким шлюб укладений між сторонами - розірвати, а також визначити місце проживання дитини із батьком. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій вимоги позову щодо розірвання шлюбу підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, просив розгляд справи провести у відсутності позивача. Відповідач у судове засідання не з'явилась, надавши до суду заяву, в якій вона позовну заяву визнала, не заперечувала проти задоволення поданої заяви. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. У судовому засіданні встановлено, що 14 червня 2003 року між [PERSON] та [PERSON],укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №384 (Свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER]), зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції. Сімейні відносини фактично припинені, подружні відносини не підтримують, спільне господарство між сторонами не ведеться. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили взаєморозуміння, почуття любові й поваги один до одного, а також єдність цілей та мети створення та існування спільної сім'ї. Сторони є різними за характерами людьми, у них різні погляди на подружнє життя, у зв'язку з чим в родині склалися відчужені відносини. Несумісність характерів сторін призвела до припинення шлюбних відносин. Шлюб перший. Від шлюбу є малолітня донька - [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №759 від 22 вересня 2014 року. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й дружини та збереження шлюбу суперечать інтересам одного з них. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Конвенція ООН про права дитини, ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Згідно статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини суд вважає за необхідне також звернути увагу на те, що відповідно до вимог ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно зі ст. 160 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Статтею 161 СК України передбачено, що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи той факт, що майже рік сторони проживають окремо, а малолітня дитина- [PERSON], [INFO], проживає з батьком за його адресою, який нею опікується, враховуючи небажання матері опікуватись та займатись вихованням дитини, суд дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. Згідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або батьками, а також інших дій, що стосується дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви сторін про розірвання шлюбу та встановлює місце проживання дитини із батьком, у зв'язку із визнанням позову відповідачем.

Outcome: approved