Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

17 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до Великобурлуцького районного суду Харківської області з позовом, у якому просить припинити стягнення аліментів з неї на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи із 16 травня 2014 року і до досягнення дітьми віку повноліття з дня звернення до суду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 13 червня 2014 року Великобурлуцький районний суд Харківської області виніс рішення про стягнення аліментів з неї на користь відповідача на утримання їх неповнолітніх дітей. З квітня 2014 року по листопад 2014 року [PERSON] проживав з їх спільними дітьми самостійно, оскільки вона виїжджала до Росії на заробітки. По приїзду додому позивач придбала дітям комп'ютер, телефон, планшет, а також необхідний одяг до школи, купувала їжу. З 09 листопада 2014 року і по теперішній час сторони мешкають разом в одній квартирі з дітьми, які перебувають на їх сумісному утриманні, але відповідач [PERSON] продовжує отримувати від неї аліменти, однак гроші витрачає не за прямим призначенням та вони не йдуть на матеріальне забезпечення дітей. У зв'язку з чим, на підставі вимог статті 273 Сімейного кодексу України, вважає необхідним припинити стягнення аліментів. 09 січня 2014 року позивачем на адресу суду була надана уточнена позовна заява про звільнення від сплати аліментів, в якій [PERSON] просить звільнити її від сплати аліментів та припинити стягнення аліментів на підставі ст.273 СК України (а.с.24). В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON], яка дії на підставі довіреності від 13.01.2015 року (а.с.37), уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON], який дії на підставі довіреності від 20.10.2014 року (а.с.38), у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Суду пояснили, що матеріали справи не містять доказів, що діти знаходяться на утриманні [PERSON] Всі витрати по вихованню дітей несе батько, тобто відповідач. Аліменти, які отримує [PERSON] на неповнолітніх синів, витрачає виключно на дітей. Вважають, що немає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, встановив наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Згідно ст.ст.181,183 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 13 червня 2014 року Великобурлуцьким районним судом Харківської області було винесено рішення про стягнення з [PERSON]. на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи із 16 травня 2014 року і до досягнення дітьми віку повноліття. Даним судовим рішенням встановлено, що діти знаходяться на утриманні батька - [PERSON] (а.с.67-70). Таким чином, відповідно вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, суд вважає таким, що не потребує доказуванню вищевказаний факт, який встановлений рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 13.06.2014 року. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час ухвалення рішення суд, за нормою ч.1 ст.214 ЦПК України, вирішує питання про наявність обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цим правовідносин. Із матеріалів даної справи вбачається, що позивачем заявлено вимоги про звільнення її від сплати аліментів та припинення стягнення аліментів у зв'язку з тим, що вона стала проживати разом з дітьми, посилаючись при цьому на вимоги ст.273 Сімейного кодексу України. Суд зазначає, що підстави звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину, або припинення права на аліменти передбачені ст.ст.188, 190 СК України, а саме: дохід дитини набагато перевищує доходи батьків і забезпечує повністю її потреби або укладення батьками договору про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно дитині. Позивачем та його представником не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували дані обставини і надали суду можливості звільнити її від сплати аліментів на утримання дітей на підставі ст.188 СК України, або припинити стягнення аліментів на підставі ст.190 СК України. Сімейним кодексом України урегульовані правовідносини по звільненню саме батьків від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, то до даних правовідносин не можуть застосовуватися ні аналогія права, ні аналогія закону. В зв'язку з цим, до даних правовідносин не може застосовуватися ст.273 СК України, яка розташована в главі 22 СК України, яка передбачає обов'язки по утриманню інших членів сім'ї та родичів, та на яку посилається позивач в своїй позовній заяві. Крім того, позивач [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала факт того, що відповідач [PERSON] зовсім не приймає участі у матеріальному забезпеченні їх неповнолітніх синів. А, навпаки, зазначила, що батько разом проживає з синами, дійсно забезпечує їх матеріально, годує, лікує, займається їх вихованням. Даний факт підтвердив і їх старший син [PERSON], який був допитаний у судовому засіданні у якості свідка і пояснив, що обидва батьки приймають участь у матеріальному забезпеченні та духовному розвитку його та молодшого брата Сергія. З огляду на те, що законодавцем чітко визначені підстави для припинення права на аліменти на дитину або звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для звільнення та припинення стягнення аліментів з [PERSON], дана особа не навела суду будь-яких обставин, що мають істотне значення для звільнення, припинення її від сплати аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про звільнення її від сплати аліментів та припинення стягнення аліментів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed