Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

19.11.2014 р. позивач, через свого представника звернулася до суду із зазначеним позовом, в остаточні редакції якого просила визнати факт її проживання з відповідачем однією сім'єю з 1997 р. по 2008 р.; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 13431,3 грн.; стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/ 4 (але не менше 30% для дитини відповідного віку) від усіх доходів, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона проживала з 1997 р. по 2008 р. однією сім'єю з [PERSON] у його бабусі за адресою: [ADDRESS]. Їхні відносини не були зареєстровані офіційно. [INFO] р. у них народилась дитина - [PERSON] Відповідач є батьком дитини. З 2008 р. між нею та відповідачем припинились сімейні відносини, вони перестали жити однією сім'єю разом, у зв'язку із чим вона змушена була виховувати сина, відповідач жодним чином не допомагав, та не утримував вина матеріально. Всі її вимоги та звернення до нього з приводу матеріальної допомоги на утримання спільного сина закінчувалися сварками та скандалами. Неодноразово вона зверталася за допомогою до бабусі [PERSON], але бажаних позитивних результатів не отримувала. На даний момент вона не працює та доходів не має. На її утриманні дві малолітні дитини. Таке складне матеріальне становище унеможливлює нормальне виховання саме їхнього сина, так як його життєві потреби перевищують її фінансові можливості. Вважає за необхідне та можливе, також стягнути з відповідача аліменти на користь їхньої спільного сина за період з 2011-2014 р. у загальному розмірі 13431,3 грн. Позивач та її представник позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні вищевикладеним. Відповідач та його представник у судовому засіданні не заперечували проти стягнення аліментів на утримання дитини. ІВ іншій части позовні вимоги не визнали. Від представника відповідача надійшло заперечення на позовну заяву , у якому зазначено, що відповідачне погоджується із твердженням, що разом із відповідачем проживав з 1997 р. до 2008 р. у його бабусі за адресою: [ADDRESS], оскільки він розпочав зустрічатися із позивачем у 2001 р., а у 2002 р. народився син. Після чого позивач звернулася до його бабусі із проханням проживати у неї разом з дитино, обґрунтовуючи це тим, що на той момент місце проживання позивача не відповідало санітарним нормам та було непридатним для проживання з малолітньою дитиною, на що бабуся погодилася. Ці стосунки були виключно між позивачем та його бабусею. Фактично вони з позивачем не проживали разом та не мали спільного побуту та спільного ведення господарства, він знаходився довгий час на заробітках за кордоном та приїжджав навідувати дитину. У 2003 р. вони з позивачем розірвали стосунки. Після цього, він почав зустрічатися з іншою жінкою. З моменту народження дитини і по теперішній час він не припиняв її утримувати та матеріально забезпечувати, постійно приймає участь у вихованні, неодноразово купував сину речі, допомагав матеріально, також його син ходить на секцію футболу, все спортивне спорядження купував також він, у 2009 році подарував сину комп'ютер. Зазначає, що позивач намагається обґрунтувати свої вимоги тими обставинами, які не відповідають дійсності, є неправдивими та образливими для нього, як для батька, оскільки він намагається надавати допомогу своїй дитині, приймати участь у його вихованні та навчанні. Вони з позивачем не можуть досягти домовленості щодо способу виконання ним обов'язку з утримання неповнолітньої дитини, причиною чого є вимога позивача приймати участь в утриманні дитини виключно в грошовій формі, що не влаштовує відповідача, оскільки він не мав та не має довіри до позивача,не впевнений що кошти будуть спрямовані саме на утримання дитини,тому він пропонував позивачу виконувати свої зобов'язання щодо утримання дитини в переважній більшості в натуральній формі (їжею, одягом, оплатою навчання, лікування та відпочинку, ін.). Проте, позивача не влаштовував саме такий спосіб утримання ним дитини, коли він приносив дитині речі, вона викидала їх з балкону та не давала можливості бачитися з сином. Повідомляє, що йому не зрозумілий той факт, чому позивач вказує, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що є адресою позивача. Позивач знає його адресу, оскільки 03.11.2014 р. ним надано згоду на багаторазові тимчасові поїздки їх сина за кордон до Російської Федерації. З 2006 р. він проживає разом із дружиною у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей 2010 та 2014 р.н. Його син хворіє та має складний діагноз, у його дружини також після пологів виникли ускладнення. До того ж, до них переїхала мати його дружин, яка знаходиться на їхньому утриманні. Представник третьої особи органу опіки та піклування Жовтневого району м. Харкова у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив ухвалити рішення враховуючи інтереси дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників ,допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] у свідоцтві про народження серії [NUMBER] Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, а у разі ухилення від цього обов'язку, кошти на утримання дітей, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, стягуються з них в судовому порядку. Відповідач є батьком дитини, у добровільному порядку належної матеріальної допомоги на її утримання не надає, у зв'язку із чим, з нього підлягають стягненню аліменти на утримання сина. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Враховуючи, що відповідач офіційно не працює не заперечував проти стягнення з нього аліментів, зазначав, що матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав, грошові кошти давав особисто дитині, а не його матері, має у шлюбі двох малолітніх дітей, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню,а саме у розмірі 1 / 3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повнолітнього віку. Згідно ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Стосовно вимог про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини за минулий час суд не вбачає підстав для їх задоволення Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не змогла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнім від їх сплати, тому позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідача за минулий період ( з листопада 2011 по грудень 2014 року ) у розмірі 13431,30 грн не підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією родиною з відповідачем з 1997 по 2008 р.р. Згідно з вимогами цивільно-процесуального законодавства сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Свідки на стороні позивача:[PERSON] . суду пояснила, що знали про те, що позивач проживала у бабусі відповідача, на свята проводила відеозйомкуі бачила там [PERSON] разом із позивачем і дитиною. Інколи гуляла з позивачем і дітьми.[PERSON]. суду пояснила, що працювала разом із позивачем знала з ії слів , що вона проживала у бабусі відповідача і що відповідач не надає допомоги на утримання дитини. Свідчення зазначених осіб не суперечать поясненням відповідача, що він часто навідував бабусю, дідуся і сина, приходив на свята до дитини. Жодний із допитаних свідків не надав суду беззаперечних свідчень або доказів того, що позивач і відповідач проживали однією родиною у зазначений у позові період. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що сторони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки. Свідки на стороні відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що відповідач надавав дитині допомогу, купував комп,ютер, одяг. На свята дитина інколи буває з родиною батька. Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Згідно з положеннями ч.3 ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави, так як позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial