Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

17 лютого 2017 року позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги наступним. 25 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач погодився на те, що заява на отримання кредиту разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку становить між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 31 грудня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 30 338, 63 гривні, яка складається з: 1 499,15 гривень - заборгованості за кредитом, 23 317, 59 гривень - заборгованості за відсотками, 3 601 гривня - пені і комісії, а також штрафів: 500 гривень (фіксована частина) та 1 420,89 гривень (процентна складова). Указану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку. 05 липня 2017 року рішенням Марїнського районного суду Донецької області у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив про не доведеність факту передачі картки як засобу користування картковим рахунком на якому знаходяться кредитні кошти, та недоведеність встановлення кредитного ліміту та використання кредитних коштів. Але, факт укладання кредитного договору шляхом приєднання до Умов та Правил судом першої інстанції було встановлено, а відповідачем не заперечується. Отже, висновки суду не відповідають обставинам справи та є помилковими. Відповідач підписавши заяву позичальника відповідно до положень ч.1 ст. 634 ЦК України приєдналась до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг, які є загальними і їх підписання позичальником не є обовязковим, так само не обовязково і підписання Тарифів банку. Відповідачка оформила кредитку картку «Універсальна», підписавши при цьому анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та пройшла ідентифікацію в банку позивача, її також було сфотографовано з карткою, що підтверджується знімком екрану з програмного комплексу банку ЄКБ. Крім того, наявність картки підтверджується іншим знімком з програмного комплексу банку МК (Мультикаса), що підтверджує отримання відповідачем чотирьох карток терміном дії до жовтня 2013 року, травня 2015 року, червня 2015 року, червня 2016 року. Позивач надав докази щодо наявності заборгованості за кредитним договором (розрахунок заборгованості), відповідач не спростував докази надані банком, не надала контррозрахунку. Судом першої інстанції фактично звільнено відповідача від виконання зобовязань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань, надані позивачем документи належним чином не досліджені. У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка [PERSON] просила вирішити справу на розгляд суду. У судове засідання апеляційної інстанції представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма у матеріалах справи, яка зареєстрована у журналі телефонограм за №5135, а також підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, до апеляційного суду позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» надіслана заява про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог вважав недоведеним факт отримання відповідачем суми кредиту, і існування на момент звернення позивача до суду боргу відповідача перед позивачем. Суд, також, зазначив, що враховуючи вимоги положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, зокрема це стосується інформації про рух коштів на рахунках споживача, та «заборгованість по судовим штрафам». Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Але, з таким висновком суду погодитися не можливо з наступних підстав. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. З матеріалів справи вбачається наступне. Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив, що 25 жовтня 2011 року [PERSON] звернулася з письмовою анкетою-заявою (б/н) до ПАТ КБ «ПриватБанк» про надання їй кредиту в розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві відповідачка висловила згоду з тим, що заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг банк має право в односторонньому порядку без попереднього повідомлення клієнта встановлювати на платіжну картку кредитний ліміт у валюті картки з подальшою зміною його розміру відповідно до кредитної історії. Згідно з пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на тій самий строк. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість [PERSON] станом на 31 грудня 2016 року складала 30 338, 63 гривні, яка складається з: 1 499,15 гривень - заборгованості за кредитом, 23 317, 59 гривень - заборгованості за відсотками, 3 601 гривня - пені і комісії, а також штрафів: 500 гривень (фіксована частина) та 1 420,89 гривень (процентна складова) (а.с.1-2). Права відповідачки [PERSON] захищені наданою їй процесуальним законом можливістю знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи та користуватись іншими процесуальними правами та обовязками в суді апеляційної інстанції. Даним правом відповідачка [PERSON] скористалась та ознайомилась з матеріалами справи в апеляційної інстанції, що підтверджується розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи. У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка [PERSON] пояснила, що отримувала у банку позивача картки, але вважає що вони не були кредитними картками. Проте, вона ними користувалась, отримувала грошові кошти у банкоматах, розраховувалась у магазинах, а також поповнювала рахунок. Але, з 2014 року у звязку з проведенням АТО вона не користується картками, в неї їх не має. З розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки вбачається, що відповідач [PERSON] тривалий час періодично здійснювала погашення сум за договором, останні оплати проведені: 09 січня 2013 року у сумі 116,27 гривень і 400 гривень, 23 березня 2013 року у сумі 49,39 гривень і 120 гривень, 23 квітня 2013 року у сумі 57,10 гривень і 200 гривень, 08 липня 2013 року у сумі 111,15 гривень та 370 гривень, 20 листопада 2013 року у сумі 99 гривень та останній раз 18 червня 2014 року у сумі 150 гривень (а.с.3-4, 83-95). Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом 17 лютого 2017 року, отже строк позовної давності не пропущено. Також, розрахунком заборгованості та випискою з рахунку відповідачки підтверджено наявність заборгованості за кредитним договором станом на 31 грудня 2016 року в сумі 1 499,15 гривень (за тілом кредиту), відповідачкою же не приведено доводів щодо відсутності заборгованості та не надано належних та допустимих доказів на спростування стверджень позивача про заборгованість у вказаному розмірі. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом) підлягають задоволенню, а тому колегія суддів пришла до висновку про стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 1499,15 гривень з вищенаведених підстав. Щодо збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку суд виходить з такого. Звернувшись із даним позовом позивач ПАТ КБ «Приватбанк» просив, посилаючись на невиконання відповідачкою умов кредитного договору, стягнути з неї заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 31 грудня 2016 року в сумі 23 317,59 гривень. Відповідно до пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг банк має право в односторонньому порядку без попереднього повідомлення клієнта встановлювати на платіжну картку кредитний ліміт у валюті картки з наступною зміною його розміру у відповідності до кредитної історії. З розрахунку заборгованості вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 30 % на рік, далі процентна ставка була змінена, а саме з 01 вересня 2014 року встановлена у розмірі 34,80% та з 01 квітня 2015 року встановлена у розмірі 43,20%, це не оспорюється сторонами (а.с.3-4). Відповідно до п. 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, банк має право проводить зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунку. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку відповідно до п. 1.1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови. Відповідно до п.1.1.3.1.9 вказаних Умов банк зобовязаний не частіше одного разу на місяць способом, зазначеним в заяві, надавати держателю виписку про стан картрахунку та про проведені за минулий місяць операції по картрахунку (а.с. 13 зв.). Заява не містить умов про спосіб надання виписки про стан картрахунку (а.с.5-6). З 18 червня 2014 року відповідач не здійснює операцій по картрахунку, не виконує кредитних зобовязань, у травні 2016 року строк дії кредитної картки закінчився (а.с.82). Таким чином, позивач не надав доказів виконання ним п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг щодо своєчасно сповіщення відповідача у спосіб, передбачений договором, про зміну розміру фіксованої процентної ставки. Як у судовому засіданні суду першої інстанції, так і апеляційної інстанції представником позивача не надано доказів того, що відповідачка про збільшення процентної ставки була повідомлена. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Згідно Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» Цивільний кодекс України доповнено ст. 1056-1, у якій встановлено заборону банку змінювати розмір процентів за користування кредитом в односторонньому порядку. [PERSON] набув чинності 10 січня 2009 року, та не має зворотної дії у часі. Кредитний договір між сторонами укладено 25 жовтня 2011 року, тобто після набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та ст. 1056-1 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'яснень, викладених у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» при підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі Правила), рекомендоване поштове відправлення це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374 цс17. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Отже, позивачем не надано доказів належного повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, а тому збільшення процентної ставки було проведено в односторонньому порядку під час дії заборони на таке підвищення, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами з відповідача необхідно задовольнити частково. У анкеті заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з Приватбанку оформлення кредитки «Універсальної» від 25 жовтня 2010 року обумовлено проценту ставку за користуванням кредитом 2,5 % на місяць, тобто 30 % річних на залишок заборгованості. У даному випадку банком збільшено процентну ставку в односторонньому порядку з 01 вересня 2014 року під час дії заборони на таке підвищення, тому розмір заборгованості за процентами за період з 01 вересня 2014 року до 31 грудня 2016 року становить із розрахунку обумовленої договором ставки 30% річних у сумі 1062,69 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 976,81 гривень (поточна заборгованість за кредитом) х 30% : 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 853 дня = 694,35 гривень; 522,34 гривень (прострочена заборгованість за кредитом) х 30% : 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 853 дня = 368,34 гривень; 694,35 гривень + 368,34 гривень = 1062,69 гривень. Разом із заборгованістю за процентами станом на 31 серпня 2014 року (накопичувальним підсумком) у сумі 1 055,07 гривень, стягненню підлягає 2117,76 гривень (1 055,07 гривень + 1062,69 гривень = 2117,76 гривень станом на 31 грудня 2016 року). Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором підлягають частковому задоволенню та з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути станом на 31 грудня 2016 року суму 2 117,76 гривень. Крім цього, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно п. 10 розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, яким вказане населений пункт с. Максимільянівка (Максимільянівська сільська рада) Марїнського району Донецької області. Відповідно до паспорту [PERSON] зареєстрована у с. Максимільянівка (Максимільянівська сільська рада) Марїнського району Донецької області. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] за невиконання своїх обовязків зобовязана сплатити станом на 31 грудня 2016 року штрафні санкції, у звязку з чим підлягає застосуванню ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Згідно зазначеного Закону на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Апеляційний суд вважає, що нарахування пені та штрафів саме з 14 квітня 2014 року позивачем відповідачу є безпідставним. Відповідно до пунктів 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежу по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми позову. Останній платіж відповідачка здійснила 18 червня 2014 року, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою. Отже, позивачем безпідставно в порушенні вимог зазначеного закону станом на 31 грудня 2016 року нараховані: штрафи у сумі 500 гривень (фіксована частина) та 1420,89 гривень (процентна складова). Що стосується нарахування пені, слід зазначити, що пеня нарахована станом на 14 квітня 2014 року у сумі 551 гривня підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, проте слід відмовити у стягнення пені, яка була нарахована після 14 квітня 2014 року у відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором б/н від 25 жовтня 2011 року станом на 31 грудня 2016 року у сумі 4 167 гривень 91копійка, з них: заборгованість за кредитом у сумі 1 499,15 гривень, заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 2 117,76 гривень, пеня у сумі 551 гривня. Згідно з пунктами 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для часткової зміни та часткового скасування рішення.

Outcome: partial