Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

18 лютого 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] та просить: визнати об'єктом спільної сумісної власності двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]; визнати частки у праві спільної сумісної власності подружжя за [PERSON] у розмірі 3/4, [PERSON] у розмірі 1/4. Вимоги мотивує тим, що з 27 січня 2003 року вона знаходиться в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають сина, який народився [INFO]. На теперішній час стосунки з чоловіком носять дуже складний характер. У шлюбі з нею відповідач придбав у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] У цій квартирі вона мешкала разом з відповідачем та в цю квартиру після народження вселився їх син, проте зареєстровані вони з сином за іншою адресою. Зазначає, що утримання квартири більшою частиною відбувалося за рахунок її коштів. На теперішній час вони не досягли згоди щодо поділу спільного майна. Вважає, що її частка повинна бути збільшена до 3/4, оскільки позивач не сплачує аліменти, не надавав матеріальної допомоги під час перебування у місцях позбавлення волі, а також те, що цим будуть враховані інтереси її доньки. Посилається при цьому на ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України). В судове засідання з'явився позивач, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився - про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог закону. Заперечень на позовну заяву або пояснень по суті позову не надав. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 10 ч. 3 та ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ч. 1, 3 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета спору. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ясинуватського міського управління юстиції Донецької області серія [NUMBER], 27 січня 2003 року [PERSON] та [PERSON] одружились. Як вбачається з свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого 09 березня 2004 року Ясинуватським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції [INFO], у них народився син - [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право власності б/н, від 20 травня 2004 року, виданого комісією по приватизації державного житлового фонду виконкому Ясинуватської міської ради, зареєстрованого 21 травня 2004 року в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» (номер запису 4684 в книзі 30), [PERSON] є власником двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України у редакції, що діяла на момент виникнення у позивача права власності на означену квартиру, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За приписами ч. 2 ст. 60 СК України у тій же редакції, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірна квартира була відповідачем набута у власність у період шлюбу, а позивач у цей час не працював у зв'язку з необхідністю догляду за малолітнім сином, дане житлове приміщення є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ч. 2 ст. 69 СК України). Ураховуючи відсутність взаємної згоди щодо поділу майна, вирішуючи дане питання, суд керується ст.ст. 70, 71 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Диспозиція ч. 2 ст. 70 СК України визначила, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК України). Вищезазначені законодавчі приписи дають підстави вважати,що позивач має право при поділі спільної сумісної власності ставити питання про збільшення своєї частки. Так, ставлячи питання про поділ майна, позивач надає суду довідку серії РІВ № 00655, зі змісту якої вбачається, що вироком Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2011 року відповідача засуджено за ст. 185 ч. 3, ст. 187 ч. 3, ст. 70 ч. 2, ст. 71 до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Також в матеріалах справи наявна Постанова головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Ясинуватського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 11 вересня 2012 року. Із вищевикладеного слідує, що поділ спірної квартири з відступленням від принципу рівності часток на теперішній час вже неможливий, оскільки станом на день набрання вироком Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2011 року законної сили позивач не звертався до суду з позовом про поділ майна та збільшення частки у спільному майні. За таких обставин суд виходить з того, що за вироком Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2011 року підлягає конфіскації на користь держави усе майно, наявне у відповідача станом на день набрання вироком Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2011 року законної сили. З урахуванням вимог ст. 60 СК України у редакції, що діяла на момент виникнення у позивача права власності на спірну квартиру, конфіскації на користь держави підлягає належна відповідачу 1/2 частина квартири. Також суд враховує, що за змістом ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За нинішніх обставин та виходячи зі змісту позовних вимог щодо визначення позивачу 3/4, а відповідачу 1/4 квартири, поділити двокімнатну квартиру в натурі не представляється можливим. Таким чином вимоги підлягають частковому задоволенню з визначенням рівних часток кожному з подружжя, тобто по 1/2. Позивачка [PERSON] не вимагала компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи і в позовних вимога також цього не було вказано. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial