Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

19.11.2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 22363 грн., витрати по сплаті судового збору, а також поновити строк для подання позовної заяви. При цьому, у позовній заяві [PERSON] посилається на те, що 09.07.2010 року сталася ДТП з вини відповідача, внаслідок чого її транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Відповідач у добровільному порядку завдану матеріальну шкоду не відшкодовує, у зв'язку із чим позивач змушена звернутися до суду із позовом. Причини пропуску строку подання позовної заяви [PERSON] просить вважати поважними, оскільки, зазначає, що неодноразово зверталася до суду із позовною заявою, 23.02.2012 року народила доньку, а тому не мала змоги самостійно з'явитися до суду. Ухвалою суду від 17.12.2014 року позовні вимоги [PERSON] залишено без розгляду, а 28.04.2015 року ухвалою апеляційного суду Одеської області ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2014 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 25.05.2015 року справу прийнято до провадження судді Васильків О.В. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] підтримав надані письмові заперечення на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову. Заявив про застосування строку позовної давності, при цьому пояснив, що позивач зверталася до суду із аналогічним позовом у 2011 році, та за її заявою було залишено позов без розгляду, і лише через 3 роки та 4 місяці [PERSON] знову предявила вказаний позов. При цьому вказав, що ще в 2010 році пропонував вирішити спір мирним шляхом, однак позивач не погодилась на його пропозицію, а за цей час погіршився його стан здоров'я, тому відповідач категорично проти задоволення будь-яких сум, так як позивач пропустила строк на пред'явлення позовних вимог. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 09.07.2010 року о 15:10 год. на вул. Прохорівській у м. Одесі, [PERSON] порушив вимоги п.п. 13.1, 2.9 «Правил дорожнього руху України», керував автомобілем ВАЗ, д/н 250-61ОА в стані алкогольного спяніння, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну дистанцію, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Тойота», д/н [NUMBER], який зупинився попереду, в результаті чого, автомобіль «Тойота» скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], що стояв попереду. Від зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Київського районного суду м. Одеси Войтова Г.В. від 03.08.2010 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 130 ч. 1, 124 КпАП України /а.с.30/. Згідно з свідоцтвом про реєстрацію ВНС 010706, [PERSON] є власником автомобіля TOYOTA RAV4, 2005 року випуску, реєстраційний знак [NUMBER] /а.с. 23/. Судом встановлено, що 21.04.2010 року [PERSON], який діяв від імені [PERSON], довіреністю уповноважив [PERSON] та [PERSON] представляти інтереси власника в будь-яких установах, підприємствах та організаціях, з питань, які будуть стосуватись експлуатації та розпорядження від імені власника та в його інтересах, стосовно належного власнику автомобіля марки TOYOTA RAV4, 2005 року випуску, реєстраційний знак [NUMBER]. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], та видана терміном до 25.07.2011 року. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року, передбачено, що враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] не будучи власником автомобіля марки TOYOTA RAV4, реєстраційний знак [NUMBER], правомірно звернулася до суду із позовом за захистом порушеного права. Відповідно до звіту автотоварознавчого дослідження № 412/2010 з визначення вартості матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля TOYOTA RAV4, реєстраційний знак [NUMBER], пошкодженого внаслідок ДТП, станом на 15.07.2010 року /а.с. 5-20/, вартість матеріальної шкоди, завданої автомобілю становить 21\~903,73 грн. У позовній заяві [PERSON] вказує, що вартість проведення експертизи становила 460 грн., та просить також стягнути вказану суму з відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження того, що позивач сплатила вартість проведенного дослідження. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом досліджено ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.05.2011 року про залишення позовної заяви без розгляду на п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України по справі № 2-2648/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В ухвалі зазначено, що 31.01.2011 року позивач звернулася до суду із позовом, а в судовому засіданні надала заяву про залишення її позову без розгляду. Вказана ухвала набрала законної сили 11.05.2011 року /а.с. 55/. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] ще 31.01.2011 року зверталася до суду із аналогічним позовом до відповідача, і за її заявою 04.05.2011 року позов було залишено без розгляду. Частиною 1 ст. 265 ЦК України передбачено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом досліджено заяву відповідача від 14.09.2015 року про застосування строку позовної давності. Позивач на підтвердження поважності пропуску строку пред'явлення позову посилалася на те, що 23.02.2012 року народила доньку, що унеможливлювало її особисту явку до суду. В ході розгляду справи судом досліджено свідоцтво про народження серії І-ЖД № 288835, з якого вбачається, що 23.02.2012 року народилася [PERSON]. У свідоцтві матір'ю вказана позивач /а.с. 121/. Пояснення позивача щодо поновлення строку для подачі позову з посиалнням на те, що залишення її позову без розгляду в 2011 році не позбавляло її права ще раз звернутись до суду, що вона ї здійснила в 2013 році, а також народження доньки у 2012 році, суд не приймає до уваги на обгрнутування поважності причин пропущення позовної давності, оскільки вказані причини є не поважними та не можуть бути підставою для поновлення строку перебігу позовної давності. Таким чином, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, та встановлених судом обставин, а також враховуючи, що судом не встановлено наявності поважних причин пропуску позивачем строку для подання позовної заяви, суд приходить до висновку, що [PERSON] пропустила строк позовної давності, а тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Outcome: dismissed