Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

18.10.2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що 04.01.2014 року позивач надав у бог відповідачу [PERSON] суму у розмірі 10 000 доларів США, що на день укладення відповідного договору було еквівалентно 81500 грн. на строк до 05.12.2014 року. Крім того, 24.10.2014 року позивач надав у бог відповідачу [PERSON] суму у розмірі 2 000 доларів США, що на день укладення відповідного договору було еквівалентно 28000 грн. на строк до 01.12.2015 року. На даний час зобов`язання належним чином відповідачем не виконано. Згідно довідки відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.10.2017 року курс долара США за офіційним курсом НБУ станом на 12.10.2017 року складає за 100 доларів 2653 грн. Відповідно сума боргу станом на 12.10.2017 року становить: -265 300 грн за договором позики від 04.01.2014 року, що еквівалентно 10 000 доларів США; - 53 060 грн за договором позики від 24.10.2014 року, що еквівалентно 2 000 доларів США, а всього 318 360 грн., що еквівалентно 12 000 доларів США. Просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в гривневому еквіваленті у розмірі 318360 грн. та судовий збір. Позивач та його представник судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. У подальшому у судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представники у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що відповідач дійсно брав грошові коти у борг у [PERSON] , разом з тим борг повертав частинами, про що позивач робив відповідні відмітки у своєму зошиті. З урахуванням викладеного, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки гроші були ним повернуті. У подальшому у судове засідання не з`явилися, надавши заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із неможливістю явки свідка у судове засідання. З урахуванням строків розгляду справи, приходжу до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін за наявними у матеріалах справи доказами та за відсутності свідка [PERSON] , виходячи з наступного. Так, справа надійшла до Кегичівського районного суду Харківської області 18.10.2017 року. Ухвалою судді Сахновщинського районного суду Харківської області Нестеренко О.С. від 14.05.2018 року справу прийнято до свого провадження, у зв`язку із надходженням справи із Кегичівського районного суду Харківської області на підставі п.2 ч.1, ч. 4 ст. 31 ЦПК України. Ухвалою судді Сахновщинського районного суду Харківської області Єрьоміної О.В. від13.03.2020 року справу прийнято до свого провадження у зв`язку із відставкою судді [PERSON] . Ще 22.03.2019 року судом вже після закриття підготовчого провадження було вирішено питання про виклик і допит у якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , явка яких не була забезпечена у наступні судові засіданні під головуванням судді Нестеренко О.С. (а.с. 152) Відповідно до положень ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку учасників справи про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з`явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи. Одночасно суд вирішує питання про відповідальність особи, яка не з`явилася. Після надходження справи у провадження судді Єрьоміної О.В. 30.04.2020 року, 11.06.2020 року, 09.07.2020 року відповідач та його представник у судові засідання не з`являлися, посилаючись на встановлення на всій території країни карантинних обмежень у зв`язку із поширенням гострої респіраторної хвороби «COVID-19». У судове засідання 02.09.2020 року стороною відповідача, яка заявила відповідне клопотання, явка свідка не була забезпечена. 24.11.2020 року у судове засідання не з`явилася представник відповідача - [PERSON] у зв`язку із її перебуванням на самоізоляції у зв`язку із контактуванням із хворою на гостру респіраторну хворобу «COVID-19» особою. (а.с 225). У судове засідання призначене на 29.12.2020 року не з`явився позивач. У судове засідання, призначене на 02.02.2021 року, позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав заяву про відкладення судового розгляду справи на інший день у зв`язку з його зайнятістю у розгляді іншої справи у Харківському апеляційному суді. (а.с. 232) Відповідач та його представник у призначене на 02.02. 2021 року судове засідання не з`явилися, посилаючись на перебування відповідача [PERSON] на самоізоляції у зв`язку із контактуванням із хворою на гостру респіраторну хворобу «COVID-19» особою (а.с. 233, 234). У судове засідання 24.02.2021 року з`явилися сторони, а також свідок [PERSON] , для виклику свідка [PERSON] у судовому засіданні було оголошено перерву до 10. 03.2021 року. Разом з тим, у судове засідання 10. 03. 2021 року свідок [PERSON] не з`явився, надавши заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із перебуванням на самоізоляції у зв`язку із контактуванням із хворою на гостру респіраторну хворобу «COVID-19» особою. З урахуванням заслуханих пояснень сторін, свідка [PERSON] , досліджених доказів за участю сторін, вважаю можливим із дотриманням ст.ст. 223, 224 ЦПК України продовжити судовий розгляд за відсутності сторін та свідка [PERSON] за наявними у матеріалах справи доказами. Суд, заслухавши сторін, свідка, явка якого була забезпечена стороною відповідача, дослідивши письмові матеріали, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 04.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі. На виконання умов договору [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 дол. США, що еквівалентно на момент позики 81500 грн, які боржник зобов`язався повернути до 05.12.2014 року, однак свого зобов`язання не виконав, у визначений строк борг не повернуто. Вказані обставини підтверджуються оригіналом боргової розписки, яка була надана суду.(а.с. 6, 81). Крім того, 24.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі. На виконання умов договору [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 дол. США, що еквівалентно на момент позики 28000 грн, які боржник зобов`язався повернути до 01.12.2014 року, однак свого зобов`язання не виконав, у визначений строк борг не повернуто. Вказані обставини підтверджуються оригіналом боргової розписки, яка була надана суду.(а.с 7,80). Відповідач у судовому засіданні не заперечував факту складання вищевказаних розписок. З врахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини зобов`язального характеру. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами укладений письмовий договір позики, який в силу його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальнику, тому невиконання відповідачем грошових зобов`язань у встановлені строки, свідчить про порушення ними права позивача, яке підлягає судовому захисту. Разом з тим, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Разом з тим, відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Оскільки позивач звертаючись до суду із вказаним позовом просив стягнути із відповідача борг у сумі 318 360 грн. тобто в гривневому еквіваленті, посилаючись на те, що на момент пред`явлення позову до суду курс долара США за офіційним курсом НБУ складає за 100 доларів США 2 653 грн., що підтверджується довідкою відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.10.2017 року (а.с. 14), приходжу до висновку про стягнення суми боргу в гривневому еквіваленті. Посилання відповідача на повернення боргу позивачеві, спростовуються матеріалами справи, а саме оригіналами розписок про надання коштів в борг від 04.01.2014 року, 24.10.2014 року. Наявність кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 42017221380000121 від 21.08.2017 року за ч. 2 ст. 189 КК України, розпочатого на підставі заяви [PERSON] , не спростовує факту наявності боргових зобов`язань останнього та неповернення коштів у строк, визначеними розписками. Суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON] , який є сином відповідача, оскільки статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. У цьому випадку пояснення свідка не є належним доказом повернення коштів, як зазначає відповідач. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником коштів у борг із зобов`язанням їх поверненням та дату отримання коштів. Разом з тим матеріали справи не містять відомостей про повернення суми боргу за розписками від 04.01.2014 року, 24.10.2014 року. Наявність у кредитора оригіналів боргових розписок підтверджує факт неповернення боргу. З урахуванням викладеного, оскільки відповідачем на надано належних доказів виконання зобов`язання, тоді як позивачем надано оригінали розписок, які міститься в матеріалах справи, що свідчить про те, що зобов`язання не виконане, суд приходитьдо висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] заявленої позивачем суми боргу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, та з урахуванням задоволення позову стягує з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved