Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

19 липня 2016 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі «Оранта»), [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування по ДТП, пов'язаної з матеріальним збитком заподіяним транспортному засобу позивача за мінусом 7591 гривень, сплаченої 19.02.2015 року, а також моральну шкоду в сумі 10000 гривень, судові витрати стягнути з відповідачів пропорційно задоволених позовних вимог. 14 липня 2017 року [PERSON] в інтересах [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та звернувся до суду з позовом до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі «Оранта») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що [PERSON] є власником автомобіля «Тойота Авенсіс» номерний знак АН 33 74 [PERSON] 19 липня 2013 року за участю вказаного автомобіля та автомобіля «ВАЗ 2107» номерний знак Т2МХ 1088 під керуванням водія [PERSON] сталось ДТП, винним у скоєнні якого на підставі постанови Жовтневого районного суду міста Маріуполя був визнаний [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в «Оранта». Згідно із висновком дослідження від 2 серпня 2013 року вартість матеріальної шкоди - відновлювального ремонту автомобіля «Тойота Авенсіс» з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - складала 8109,25 грн., що з урахуванням франшизи 510 грн. становило 7599,25 грн. страхового відшкодування, а також що на той час було еквівалентно 1014 доларам США, та було сплачено «Оранта» лише 17 лютого 2015 року, тобто через півтора року після нарахування, що на момент виплати з урахуванням інфляції становило менше 30% від тих витрат, необхідних для здійснення фактичного ремонту пошкодженого автомобіля. Таким чином з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог представник позивачки просив суд стягнути з «Оранта» недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 18713,75 грн., привязуючи такий розмір відшкодування до курсу долара США відповідно до національної валюти на час подання позову, а також просив стягнути моральну шкоду в сумі 10000 грн. через перенесені позивачкою страждання внаслідок пошкодження належного їй автомобіля, тривалої відсутності відшкодування такої шкоди та відповідно можливості використовувати автомобіль. Відповідачем, «Оранта», в особі його представників [PERSON] та [PERSON], на позов [PERSON] були подані відзив та заперечення, за якими не погоджуючись із поданим позовом, вони вказували, що страхове відшкодування в сумі 7599,25 грн. було сплачено [PERSON] повністю, а розмір матеріальної шкоди слід визначати без ПДВ, оскільки право на його отримання у позивача виникне лише після факту проведення ремонту, що підтверджується відповідними доказами. [PERSON] підтверджували, що вартість відновленого ремонту необхідно визначати з урахування фізичного зносу автомобіля позивачки. [PERSON] вказували, що вимоги про відшкодування моральної шкоди не законні, бо за ст. 26-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується така шкода лише фізичній особі, яка зазнала ушкодження здоровя під час ДТП, тому за шкоду, заподіяну майну позивача, відшкодування моральної шкоди не передбачено. Ухвалою від 15 лютого 2017 року за клопотанням представника позивача було витребувано в «Оранта» матеріали страхової справи щодо ДТП, яка сталась 19 липня 2013 року за участі автомобіля позивачки (а. с. 57). Ухвалою суду від 16 березня 2017 року зі згоди представника позивача було змінено процесуальний статус [PERSON] зі співвідповідача на третьою особу. 12 вересня 2017 року за клопотанням представника позивача, [PERSON], ухвалою суду було призначено судову авто-товарознавчу експертизу, проведення якої доручено судовому експерту [PERSON] (а. с. 110). [PERSON] та [PERSON] у судове не зявились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. У судовому засіданні представник позивачки, [PERSON], який діє на підставі довіреності, на задоволенні уточнених позовних вимог [PERSON] наполягав, не погоджуючись натомість із висновком експерта [PERSON] від 8 листопада 2017 року. Вказував, що відповідач повинен сплатити [PERSON] вартість відновлюваного ремонту належного останній автомобіля без урахування фізичного зносу та на підставі курсу долара США до національної валюти відповідно до вартості пошкоджених деталей такого транспортного засобу. Представник відповідача, [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилась, надавши заяву з проханням розглядати справу за відсутності представників відповідача. За додатковими поясненнями представник відповідача, [PERSON], яка діє на підставі довіреності з повноваженнями визнавати позов, поданий до «Оранта», вбачається, що, повністю погоджуючись із висновком експерта № 18/11 від 8 листопада 2017 року та визначеним експертом розміром відновлюваного ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля [PERSON] в сумі 12182,76 грн., через фактичну різницю суми вже сплаченого «Оранта» страхового відшкодування в розмірі 7599,25 грн. від визначеного експертом розміру на момент такої сплати, що становить 4073,51 грн. (12182,76 510 7599,25 = 4073,51), не заперечував проти стягнення з «Оранта» на користь [PERSON] наведеної різниці в рахунок доплати страхового відшкодування позивачці (а. с. 171-172, 177). Суд, вислухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так судом було встановлено, що 19 липня 2013 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота Авенсіс» н/з [NUMBER], належного на праві власності [PERSON], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «ВАЗ 2107» н/з Т2МХ 1088 під керуванням водія [PERSON], внаслідок якого транспортний засіб позивачки отримав механічні пошкодження, у спричинені якого постановою суду від 2 серпня 2013 року було визнано винним [PERSON], якого було притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказане підтверджується довідками про дорожньо-транспортну пригоду від 19 липня 2013 року та від 16 серпня 2013 року, постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 2 серпня 2013 року та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 27 березня 2008 року (а. с. 11, 14, 15-16, 71). На момент вказаного ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в «Оранта» на автомобіль «ВАЗ 2107» н/з Т2МХ 1088, про що свідчить відповідний поліс № АЕ/2072663 від 2 лютого 2013 року, розмір франшизи в якому було визначено в сумі 510 грн. (а. с. 70). Наведена дорожньо-транспортна пригода була визнана «Оранта» страховий випадком та відповідно до страхового акту № ОЦВ-13-9425/1 та розрахунку страхового відшкодування від 4 вересня 2013 року сума страхового відшкодування (за винятком франшизи 510 грн.) за фактом ДТП від 19 липня 2013 року за участі автомобіля [PERSON] була визначена в сумі 7599,25 грн., що також підтверджується дослідженням № АН3374СТ_дод-02.08/2 від 2 серпня 2013 року, за яким матеріальний збиток за умовами страхування, завданий позивачці в результаті пошкодження автомобіля «Тойота Авенсіс» н/з [NUMBER] складав 8109,25 грн. (а. с. 63, 64, 77-81). Факт нездійснення «Оранта» з його вини у встановлений законом строк виплати [PERSON] страхового відшкодування в сумі 7599,25 грн. підтверджується листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 6 лютого 2015 року (а. с. 8). Судом при цьому було встановлено, що фактично виплата страхового відшкодування в розмірі 7599,25 грн. (8109,25 510 = 7599,25) позивачці з боку «Оранта» відбулась лише 17 лютого 2015 року, що стверджувалось позивачкою та визнавалось відповідачем у письмових запереченнях його представника (а. с. 17, 62). Згідно із висновком експерта № 18/11 від 8 листопада 2017 року, наданого на підставі проведеної по справі судової авто-товарознавчої експертизи, було визначено вартість матеріального збитку, заподіяного [PERSON], як власнику автомобіля «Тойота Авенсіс» н/з [NUMBER] в результаті ДТП, яка сталась 19 липня 2013 року, розрахованого з урахуванням фізичного зносу, станом на 17 лютого 2015 року в розмірі 12182,76 грн., а також станом момент проведення дослідження (8 листопада 2017 року) в розмірі 17318,17 грн. При цьому суд зауважує, що фізичний знос вказаного автомобіля позивачки порівняно з 2 серпня 2013 року, датою проведення оцінки матеріальної шкоди за дослідженням № АН3374СТ_дод-02.08/2, не змінився на час проведення оцінки судовим експертом 8 листопада 2017 року, а саме: 0,51 (а. с. 118-136). Допитаний у судовому засіданні судовий експерт [PERSON], підтверджуючи висновки експертизи № 18/11 від 8 листопада 2017 року вказував, що фізичний знос транспортного засобу, який потрапив у ДТП, розраховується саме на момент такої пригоди. Додавав, що різниця між розміром матеріальної шкоди станом на 17 лютого 2015 року та станом на 8 листопада 2017 року відрізняється через різну вартість запчастин до пошкодженого автомобіля в різні часові проміжки. Суд зазначає, що відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою Згідно із ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на зазначені положення ЦК України вбачається, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання, яке виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий і особа, яка завдала шкоди. Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, яка регулюється спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі [PERSON]), за ст. 3, 5 якого метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників; а об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі ст. 6 [PERSON] Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом ст. 9, 22-31, 35, 36 [PERSON] Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. [PERSON] відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на наведене вбачається, що сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком особи, яка завдала шкоди. Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги в договірному зобов'язанні вже до страховика. При цьому суд зауважує, що потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором, оскільки саме на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яке здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Так неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, а особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. Таким чином потерпілому від ДТП належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1192 ЦК України підстав. Саме такий правовий висновок Верховний Суд України висловив у своїй постанові від 26 жовтня 2016 року по справі № 6-954цс16. На підставі ст. 22 [PERSON] Закону в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Суд зазначає, що відповідно до змісту ст. 29 [PERSON] Закону внаслідок пошкодження транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до змісту п. 36.2, 36.6 ст. 36 [PERSON] Закону страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування, виплативши його. При цьому страхувальнику має бути компенсована передбачена договором страхування сума франшизи. Таким чином оскільки обовязок страхувальника у проведенні виплати страхового відшкодування потерпілому законом встановлений не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про виплату такого відшкодування, то через проведення такого відшкодування невчасно з вини саме «Оранта», внаслідок чого змінився розмір матеріальної шкоди, завданої автомобілю [PERSON] на момент ДТП, що сталась 19 липня 2013 року, що було підтверджено висновком експерта № 18/11, то обовязок страховика в цій частині провести доплату позивачці 4073,51 грн. до суми страхового відшкодування на момент проведення такої виплати 17 лютого 2015 року, враховуючи також визнання представником «Оранта» в цій частині заявлених позовних вимог, то суд вважає, що саме в такій сумі доплата страхового відшкодування буде відповідати відновленню порушеного права [PERSON] на його отримання у повному обсязі від страховика в сумі 11672,76 грн. (7599,25 + 4073,51 = 11672,76), що було визначено судовим експертом. Внаслідок оплати страхового відшкодування [PERSON] відповідачем 17 лютого 2017 року, розмір, якого було встановлено на момент такої виплати вже при розгляді справи в суді (договірне зобовязання), то в подальшому [PERSON] може мати за наявності передбачених ст. 1192 ЦК України підстав право вимагати у винної в спричиненні ДТП особи різниці між розміром страхового відшкодування, отриманого від страховика, та реальною вартістю витрат, необхідних для відновлення її пошкодженого автомобіля «Тойота Авенсіс» номерний знак [NUMBER] (деліктне зобов'язання). Отже, з урахуванням франшизи у розмірі 510 грн. та виплаченої 17 лютого 2015 року суми 7599,25 грн. вбачається, що невідшкодованим розміром матеріальної шкоди [PERSON] з боку відповідача у вигляді страхового відшкодування залишається 4073,51 грн., що саме й підлягає стягненню з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь [PERSON]. Суд при цьому не приймає посилання представника позивача на те, що [PERSON] відповідач повинен відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі вказаному в позовній заяві останньої, бо такий розмір не було підтверджено жодними доказами, як й посилання [PERSON] на невідповідність висновків експерта [PERSON] у експертизі № 18/11. Крім цього не ґрунтуються на нормах закону доводи представника позивача про те, що вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля [PERSON] слід було обраховувати без застосування фізичного зносу такого транспортного засобу. Також суд вказує, що оскільки відповідно до змісту ст. 26-1 [PERSON] Закону моральна шкода страховиком відшкодовується потерпілому, фізичній особі, який зазнав саме ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, то вимоги [PERSON] до «Оранта» про відшкодування завданої їй моральної шкоди внаслідок пошкодження належного їй автомобіля «Тойота Авенсіс» н/з [NUMBER] не ґрунтуються на нормах спеціального законодавства в сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які мають вищу силу ніж загальні норми ЦК України на підставі ст. 999 ЦК України та ст. 2 [PERSON] Закону. За ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні вказаного позову до суду представником позивачки було сплачено судовий збір на суму 551,20 грн. щодо вимог немайнового характеру та в розмірі 1378 грн. за вимоги майнового характеру (а. с. 32, 33). [PERSON] представником позивачки було сплачено витрати на оплату судової експертизи в сумі 1850 грн. (а. с. 160). При цьому суд зауважує, що згідно із Законом України «Про судовий збір» при поданні до суду такого позову [PERSON] ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становила 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (станом на 2016 рік 551,20 грн.) та за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (станом на 2016 рік 551,20 грн.). Таким чином через часткове задоволення вимог майнового плану на користь позивачки з боку відповідача підлягають стягненню витрати [PERSON] на сплату судового збору та витрати на проведення експертизи в сумі 119,98 грн. (4073,51 / 18713,75 х 551,20 = 119,98) та 402,70 грн. (4073,51 / 18713,75 х 1850 = 402,70) відповідно, що загалом складає 522,68 грн. (119,98 + 402,70 = 522,68). В той же час суд зауважує, що через відмову судом у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення на її користь зі страховика моральної шкоди з відповідача на її користь стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. задоволенню не підлягають. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. На підставі того, що при звернені із вказаним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір на вимогу суду в розмірі 1378 грн. щодо вимог майнового характеру, яка повинна була бути сплачена в сумі 551,20 грн., що було встановлено судом, то позивачці необхідно повернути надмірно сплачений нею судовий збір, який дорівнює 826,80 грн. (1378 551,20 = 826,80).

Outcome: partial