Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

17 жовтня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Під час слухання справи як третю особу було залучено [PERSON]. В позовних вимогах, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.11.2016 року, позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 31 000,00 дол. США; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на правову допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі розписки від 15.09.2007 року позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 31 000,00 дол. США у рахунок отримання земельної ділянки розміром 0,06 га в Садовому товаристві «Глибокий Яр» Гвоздівської сільської ради. Як зазначає позивач, земельна ділянка розміром 0,06 га в Садовому товаристві «Глибокий Яр» Гвоздівської сільської ради так і не була передана, а грошові кошти, які були передані у вигляді завдатку за вищевказану земельну ділянку не повернуті, а тому позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості у розмірі 31 000, 00 дол. США. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Крім того представник позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, звернувся до суду з заявою про слухання справи в його відсутність. Також відповідач направив до суду заперечення в яких зазначає, що позивач сам уникнув укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, що в садовому товаристві «Глибокий Яр» Гвоздівської сільської ради. Так як відповідачу належить на праві власності 0,10 га земельної ділянки, а завдаток надано за 0,06 га, тому за 0,04 га позивач мав доплатити при укладенні договору купівлі-продажу. Проте з незрозумілих причин позивач відмовився укласти договір та доплатити за 0,04 га земельної ділянки. Крім того відповідач просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Третя особа в судовому засіданні, яке відбулось 19.10.2017 року не підтримала заявлених вимог та просила відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що вони не обгрунтовані на вимогах закону. Також суду пояснила, що [PERSON] хотів придбати земельну ділянку, проте вона з чоловіком довго відмовлялась продавати. Але потім вони повідомили [PERSON], щоб він знайшов їм земельну ділянку замість цієї. Пізніше була знайдена земельна ділянка в с.Петрушки. В день укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки в с.Петрушки була написана розписка на підтвердження серйозності намірів, оскільки позивач мав потім придбати ще і 4 сотки. А потім десь через місяць чоловік надав нотаріально посвідчену довіреність на вчинення дій щодо 6 соток землі. Чи здійснив переоформлення права власності на частину земельної ділянки третя особа пояснити не змогла. Також суду пояснила, що вони з чоловіком не цікавляться тією земельною ділянкою з того часу, як вони купили ділянку в с.Петрушки. В наступне судове засідання третя особа не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила. А тому суд на підставі положень статті 169 ЦПК України ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність сторін, які не з'явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши думку позивача та його представника, третьої особи, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.09.2007 року [PERSON] отримав від [PERSON] завдаток в сумі 31 000,00 дол. США за ділянку в садовому товаристві «Глибокий Яр» Гвоздівської сільської ради. Завдаток являється еквівалентом 6 (шість) соток землі. Відповідно ч.1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч.2 ст. 570 ЦК України). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Частиною 3 ст.571 ЦК України передбачено, що у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. В судовому засіданні встановлено, що попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами не укладався. 24.06.2016 року та 05.07.2016 року позивач звертався до відповідача з проханням повернути кошти за розпискою. Позивач в судовому засіданні не заперечував, що він хотів придбати земельну ділянку, проте 31 тисячу доларів США він мав намір заплатити за всі 10 соток, а не за 6, при тому що вказана в розписці ціна була завищеною на момент написання розписки. [PERSON] в судовому засіданні як свідок пояснила, що вона продала земельну ділянку [PERSON] Під час укладення договору купівлі-продажу кошти їй передавала особисто [PERSON] Свідок пояснила, що вона не бачила, щоб [PERSON] передавав кошти [PERSON] чи її чоловіку. Також суду пояснила, що зі слів [PERSON] їй стало відомо, що [PERSON] мав придбати земельну ділянку [PERSON], а [PERSON] мав придбати для них іншу земельну ділянку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно її чоловік - [PERSON] мав придбати земельну ділянку, яка належала на праві власності [PERSON] Після того як відповідач погодився продати земельну ділянку, ним була написана розписка про отримання коштів за 6 соток. Чому розписка написана на 6 соток, свідок не могла пояснити. Потім відповідач з дружиною почали вимагати доплати за 4 сотки, але вони з чоловіком думали, що 31 тисяча це була платою за всю земельну ділянку. Відповідач в судове засідання не з'явився та не надав доказів, що він виконав зобов'язання та передав земельну ділянку позивачу. Також відповідач не надав суду доказів, що він повернув отримані кошти. Сторона відповідача та третя особа в судовому засіданні не надали доказів, що дійсно було надано нотаріально посвідчену довіреність на відчуження земельної ділянки, якою міг скористатись позивач. Видачу такої довіреності в судовому засіданні позивач категорично заперечував. Таким чином, судом встановлено, що позивачем виконані умови договору в повному обсязі та передано кошти, однак відповідач свої зобов'язання по зазначеній розписці належним чином не виконав, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення коштів з відповідача на користь позивача. Як вбачається із позовної заяви, позивач просить стягнути борг в доларах США. Щодо валюти зобов'язання варто зазначити наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Вказана правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року справа № 6-79 цс14. Отже, оскільки відповідач не виконав зобов'язання в частині повернення коштів, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 31 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.11.2017 року (100 доларів США = 2 691,3646 грн.) становить 834 323 гривень 03 копійок. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги y цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №. 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно вимог ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у статті 1 визначає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представник позивача надавав правову допомогу в судових засіданнях на підставі довіреності, суду не було надано доказів, що представник є адвокатом чи фахівцем в галузі права, тому суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу. Також суду не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки сторонами не було вчинено правочину щодо переходу права власності на землю та не було визначено строку повернення коштів. У відповідності до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved