Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

18.06.2021 представник позивача, адвокат Музичук Юлія Анатоліївна, звернулася до суду з даною позовною заявою, шляхом направлення засобами поштового зв`язку (зареєстрована судом 30.06.2021), мотивуючи тим, що договором про сплату аліментів від 15.06.2015 встановлено обов`язок батька сплачувати на утримання матері аліменти в розмірі 5 000,00 грн. щомісячно, що еквівалентно 240 доларів США, за офіційним курсом НБУ гривні до долара США. Аліменти сплачуються не пізніше кожного поточного місяця за наступний місяць шляхом перерахування суми аліментів на відкритий на ім`я матері рахунок або в готівковій формі. Весь час позивач щомісячно, за наявності фінансової можливості, сплачував і сплачує аліменти, також, приймав та приймає участь в інших витратах на дитину, включаючи витрати на її оздоровлення, намірів ухилитись будь-яким чином від сплати аліментів позивач не має. З часу укладення договору про сплату аліментів у позивача змінився матеріальний та сімейний стан, а саме матеріальне становище платника аліментів та наявність на утриманні батьків, дітей. Мати та тато позивача є непрацездатними особами пенсійного віку, окрім пенсії батьки не мають інших доходів, а розмір пенсійного забезпечення є мінімальним, що в свою чергу не забезпечує достатній рівень життя батьків. Грошових коштів не вистачає на придбання ліків, оплату комунальних послуг, придбання одягу та їжі, а тому позивач всіляко вживає заходів щодо надання фінансової допомоги своїм непрацездатним батькам. 25.12.2015 позивач взяв шлюб з громадянкою [PERSON] . В шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Крім того, разом з позивачем, його дружиною та спільною дитиною, проживає син дружини [PERSON] , [INFO] , якого також утримує позивач. Отже, на утриманні [PERSON] перебувають окрім непрацездатних батьків, двоє вищевказаних малолітніх дітей. Матеріальне становище [PERSON] не забезпечує достатній, гідний рівень його життя та рівень життя осіб, що перебувають на його утриманні. Позивач має щомісячний, але невеликий дохід, окремої квартири [PERSON] не має, проживає у квартирі своєї теперішньої дружини. Світова економічна криза 2015 року та карантинні заходи, впроваджені урядом з метою боротьби з інфекційною хворобою COVID - 19, що діють й на сьогодні, не дають можливості влаштуватися на достойну, високооплачувану роботу та отримувати дохід, який би дозволяв в повній мірі забезпечувати належне утримання членів родини, батьків та дітей. Маючи фінансові заощадження, які позивач накопичив за період свого життя, включаючи дивіденди, що отримані в 2014 році, дозволили йому здійснити сплату аліментів на загальну суму 338200,00 грн. Позивач не ухиляється від сплати аліментів на доньку, а щомісячно, як вже зазначалося вище, здійснює платіж на її утримання, в розмірі не менше 3000,00 грн. Отже, у позивача змінився сімейний стан, він має малолітню доньку [PERSON] , а теперішня дружина [PERSON] , отримує мінімальний дохід. Незважаючи на те, що позивач проживає у квартирі дружини, він також несе витрати по сплаті комунальних послуг, які останнім часом є високими. Отже, враховуючи, те, що з часу укладення договору про сплату аліментів, у позивача змінився сімейний стан (одружився та має на утриманні двох дітей, непрацездатних батьків), є підстави для зменшення розміру аліментів. Тому, просила в судовому порядку зменшити розмір аліментів, визначених Договором про сплату аліментів від 15.06.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., реєстровий номер: 3208 та призначити стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 28.07.2021, після отримання відповіді на запит з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання відповідача та усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 28.07.2021 судом, за клопотанням представника позивача, постановлено ухвалу, про витребування у АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» виписки по рахунку відповідача - [PERSON] за період з 01.06.2015 року по день надання відповіді на даний запит, на виконання якої 05.10.2021 до суду подано повідомлення від АТ «ПІРЕУС БАНК МКБ». 25.08.2021 представник відповідача, адвокат Гайдаш Олександр Володимирович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач, беручи до уваги ст. 192 СК України, намагається скласти враження, що нібито його матеріальне становище не забезпечує достатній, гідний рівень його життя та рівень життя осіб, що перебувають на його утриманні (дружини - [PERSON] , [INFO] , спільної дитини - [PERSON] , [INFO] , сина дружини [PERSON] [INFO] , його батьків). Проте, вказане твердження позивача не підтверджується жодним доказом. Згідно довідок про дохід з місця роботи ТОВ «Київ-Ріелті» за останні 5 років [PERSON] отримав дохід у розмірі 224 955,11 грн. та його дружина [PERSON] , що нібито перебуває на утриманні, отримала дохід у розмірі 81 494,89 грн., спільний дохід сім`ї за останні 5 років становив 306 450 грн. Проте, такий невеликий дохід не завадив подружжю 28.09.2018 придбати квартиру, загальною площею 57,3 кв.м., за адресою [ADDRESS] , що має приблизну вартість у 2 000 000 грн. З наведеного вбачається, що всі доводи про неможливість сплачувати аліменти у зв`язку із важким матеріальним становищем є намаганням уникнути сплати аліментів, відповідальності за ухилення від сплати аліментів та свідчать про приховування [PERSON] своїх дійсних доходів. Зазначає, що саме за рахунок зменшення розміру аліментів на утримання його спільної з відповідачем дочки - [PERSON] , позивач намагається поліпшити своє матеріальне становище. Адже, такі дії та наміри зовсім не сприяють виконанню його батьківського обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 182 СК України, яким встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Тобто, будучи працездатною особою, позивач має вживати заходів щодо працевлаштування на роботу з достойною заробітною платою, яка забезпечить гідні умови життя як дитини, так і самого позивача. Також, в матеріалах справи не міститься жодного доказу того, що дружина позивача - [PERSON] є непрацездатною, а тому у позивача немає підстав посилатися на утримання дружини, як на підставу для зменшення розміру аліментів. Обов`язок щодо утримування сина дружини позивача - [PERSON] , [INFO] , мають нести його батьки ( [PERSON] та його біологічний батько), відповідно до ч. 2. ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, якими визначено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Тому, забезпечення сина дружини - [PERSON] за рахунок доходів позивача є проявом доброї волі останнього. Крім того, позивачем не надав доказів на підтвердження його обов`язку утримувати [PERSON] . Мати позивача - [PERSON] , станом на момент укладення Договору про сплату аліментів від 15.06.2015, вже як півроку перебувала у статусі пенсіонерки, а тому, посилання на необхідність утримувати матір позивача - [PERSON] як на підставу для застосування ст. 192 СК України є необґрунтованим і суперечить дійсності, оскільки статус його матері, як пенсіонерки, вже був врахований під час визначення розміру аліментів на утримання малолітньої доньки. Крім того, за змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі. Отже, твердження позивача стосовно утримання його працездатної дружини, його батьків, необхідність в матеріальному забезпечені яких не підтверджена жодним доказом, та сина [PERSON] , якого має забезпечувати його біологічний батько, свідчить про добровільне утримання цих осіб та матеріальної можливості позивача на таке утримання. Дійсним наміром подання позову є уникнення відповідальності за несплату аліментів на утримання дитини в достатньому розмірі для забезпечення її гідного рівня життя та гармонійного розвитку. Тому, враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову. 01.09.2021 позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву не погоджується, виходячи з наступного. Відповідач заперечуючи позовні вимоги зазначає, що позивач за останні 5 років отримав дохід в сумі 224 955,11 грн., а його теперішня дружина отримала за 5 років 81 494,89 грн., разом подружжя отримало 306 450,00 грн. Відповідач наголошує на тому, що за рахунок вказаного мізерного сімейного доходу подружжя придбало квартиру орієнтовною вартістю 2 000 000,00 грн., яка оформлена на теперішню дружину [PERSON] . Однак, вищевказана квартира не є предметом даного позову. Доказуванню в цій справі підлягають обставини, які підтверджують погіршення фінансового стану платника аліментів. Набуття у власність квартири [PERSON] в 2018 році жодним чином не впливає на матеріальний стан позивача. Разом з тим, вказана квартира була придбана за грошові кошти, які належали попередньому чоловіку [PERSON] , та які він, за домовленістю між колишнім подружжям, після розлучення в рахунок поділу майна та сплати аліментів виділив колишній дружині [PERSON] для придбання житла для неї та їх спільного сина. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2007 по 17.09.2015 , тобто майже 8 років поспіль. Під час перебування в шлюбі подружжя працювало разом. [PERSON] були достеменно відомі розміри доходів їх сім`ї. За 8 років сумісного життя подружжя не набуло жодного цінного майна, у вигляді нерухомості. А тому, доводи відповідача про те, що позивач в умовах економічної кризи та занепаду економіки країни 2015- 2019 років зміг в період з 2016 року по 2018 рік заробити близько 2 млн. грн. є фантастичними припущеннями, які не підтверджуються жодним доказом та спростовуються наданими позивачем письмовими доказами. Позивач, зі своїм матеріальним становищем та сімейним станом, жодним чином не зможе здійснити збагачення, про яке веде мову представник відповідача. Він всіляко вживає заходів з метою забезпечення сплати аліментів та сплачує аліменти щомісячно в розмірі 3000,00 грн., маючи на утриманні дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Повторно звертає увагу на те, що він жодним чином не ухиляється від сплати аліментів, виконує свій обов`язок по утриманню спільної доньки з відповідачем. Однак, через зміну матеріального становища та сімейного стану, з метою гармонійного забезпечення трьох дітей, непрацездатних батьків, що перебувають на його утриманні звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.Також, повторно зазначає, що окрім пенсії батьки не мають інших доходів, розмір пенсійного забезпечення є мінімальним, що в свою чергу не забезпечує достатній рівень життя батьків. Грошових коштів не вистачає на придбання ліків, оплату комунальних послуг, придбання одягу та їжі, а тому він всіляко вживає заходів щодо надання фінансової допомоги своїм непрацездатним батькам. Таким чином, на підставі вищевикладеного, просить позовні вимоги задовольнити повністю. 19.10.2021 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. 10.12.2021 на адресу суду, на виконання вимог ухвали про витребування доказів від 28.07.2021, надійшла виписка про рух коштів по рахунку [PERSON] за період 01.06.2015 по 28.01.2021, яка передана судді 13.12.2021. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 02.11.2021 та 10.11.2021 представник позивача, адвокат Музичук Юлія Анатоліївна, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, під час прийняття рішення просила взяти до уваги докази, що були надані [PERSON] та знаходяться в матеріалах справи. Представник відповідача, адвокат Гайдаш Олександр Володимирович, в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 2007 та рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 28.09.2015, шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи, інформацією з ДРСР та визнається сторонами. 15.06.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про сплату аліментів (а.с. 7-8), відповідно до якого встановлено обов`язок батька сплачувати на утримання матері аліменти в розмірі 5 000,00 грн. щомісячно, що еквівалентно 240 доларів США, за офіційним курсом НБУ гривні до долара США. Аліменти повинні бути сплачені батьком не пізніше 10 числа кожного поточного місяця за наступний місяць шляхом перерахування суми аліментів на відкритий на ім`я матері рахунок або в готівковій формі. Крім сплати аліментів зазначених у п. 2 даного договору, батько зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. За домовленістю батьків додаткові витрати на дитину сплачуються батьком щомісяця в сумі, яка вираховується з: 150 гривень в день харчування дитини плюс витрати на лікування по потребі. Витрати пов`язані з освітою дитини батьки несуть порівну. Позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 25.12.2015 перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , від даного шлюбу відповідач має малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10, 12, 194). Дружина позивача [PERSON] від попереднього шлюбу має сина [PERSON] , [INFO] , та має на праві власності квартиру [ADDRESS] , що також підтверджено матеріалами справи (Т. 1 а.с. 13, 16). Встановлено, що позивач [PERSON] з другого кварталу 2015 отримує дохід (заробітну плату) з місця роботи ТОВ «Київ-Ріелт», в тому числі за останні три місяці (з січень, лютий та березень 2021 року) його заробітна плата складала 6000 грн. (Т.1а.с. 160-161). Також встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які є пенсіонерами (Т.1а.с.14,15). Відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 7-8, 115, 126, 193). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ст.8,11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27лютого 1991року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Зі змісту зазначених норм вбачається, що обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при цьому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Достатність рівня забезпечення дитини оцінюється виходячи з участі в цьому обох батьків, частка яких є рівноцінною. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Ст. 189 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Отже, Сімейний кодекс надав можливість батькам узгодити питання надання аліментів на утримання дитини без втручання суду шляхом укладання договору про сплату аліментів. У аліментному договорі визначаються розмір, умови і порядок виплати аліментів. Розмір аліментів у цьому випадку визначається самими сторонами, проте він не може бути нижче за розмір аліментів, які неповнолітні діти могли б отримати при стягненні аліментів у судовому порядку. Як встановлено судом між сторонами укладено та нотаріально посвідчений Договір про сплату аліментів на дочку - [PERSON] , [INFO] , який визначає розмір та строки виплати аліментів на дитину. Ст. 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічне положення міститься і в Договорі про сплату аліментів від 15.06.2015, що укладений між сторонами. За змістом ст.192 Сімейного кодексу України у системному зв`язку із положеннями ст. 182 Сімейного кодексу України при вирішенні питання про зміну розміру аліментів, що стягуються на користь неповнолітньої дитини, суд зобов`язаний дотримуватися справедливого балансу інтересів обох сторін та виходити з пріоритету інтересів дитини. З цією метою необхідно врахувати всі істотні обставини. Підставами для зміни розміру визначених в договорі аліментів позивачем зазначено: погіршення його матеріального стану та сімейного стану, адже на його утриманні перебуває дружина, їхня спільна дитина та дитина від іншого шлюбу, а також батьки. У відповідності до ч.3ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального та сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів. Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі № 539/3532/18, в якій зазначено, що право вимагати зміну способу присудження аліментів належить виключно одержувачу аліментів, а не їх платнику. Платник аліментів може заявити вимогу про зміну способу аліментів, і така вимога підлягає задоволенню, якщо в судовому засіданні одержувач аліментів не заперечуватиме й повністю погодиться на зміну способу стягнення аліментів. Як вбачається зі змісту наведеного вище п. 2 Договору про сплату аліментів від 15.06.2015 було встановлено розмір сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5000,00 грн. щомісяця, що еквівалентно 240 доларам США, за офіційним курсом НБУ гривні до долара. Отже, сторони домовились про сплату аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі, з врахуванням курсу долара США. Разом з тим, [PERSON] заявляючи вимоги щодо зменшення розміру аліментів на утримання дитини, які визначені в твердій грошовій сумі, просив змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми, визначеної договором, на частку у вигляді 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (Т.1а.с. 1-6). У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] , яка є одержувачем аліментів, категорично заперечувала проти позовних вимог щодо зменшення розміру аліментів, шляхом зміни способу стягнення аліментів. Посилання [PERSON] та його представника на зміну матеріального та сімейного стану, а саме утримання непрацездатної дружини, батьків, спільної дитини та дитини дружини від іншого шлюбу, в даному випадку не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки навіть в разі доведення таких доводів, позивач наділений правом заявляти вимогу про зменшення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, а не заявляти вимогу про зміну способу їх стягнення з твердої грошової суми на частку. Крім того, позивачем не надано до суду достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу суду дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилається на те, що у нього змінився сімейний стан, оскільки він одружився вдруге та в нього народилась ще одна дочка від іншого шлюбу, однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача, оскільки народження [INFO] дитини - [PERSON] , не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, а докази щодо непрацездатності матері даної дитини до суду не надано. Так, факт народження у платника аліментів другої дитини та ухвалення судом рішення про стягнення на її утримання аліментів, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання обох дітей. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19. Також, позивач не надав суду належні та достатні докази: на підтвердження того, що дитина його дружини [PERSON] , [INFO] , знаходиться на його утриманні, оскільки згідно СК України обов`язок утримувати дану дитину покладено на біологічного батька - [PERSON] ; що витрати на утримання майна його дружини, а саме квартири [ADDRESS] , яка була придбана на її ім`я [PERSON] (колишній чоловік) в рахунок сплати аліментів на сина [PERSON] (Т. 1 а.с. 179, 180), несе він особисто (Т. 1 а.с. 17-40), його матір [PERSON] , [INFO] , яка була непрацездатною (пенсіонером за віком) ще до 15 червня 2015 року (Т. 1 а.с. 47-48, 162-163), та батько [PERSON] , [INFO] , який займається підприємницькою діяльністю (Т. 1 а.с. 49, 52-59, 164-165, 168-170), після укладення ним договору про сплату аліментів на дитину, стали перебувати виключно на його утриманні, враховуючи, що вони перебувають на пенсійному забезпеченні, а докази в підтвердження факту перебування на утриманні недієздатних осіб у визначеному законодавством порядку та зменшення в зв`язку з цим матеріального становища позивача не надано. Суд критично оцінює твердження позивача, про те, що його дружина [PERSON] отримує мінімальний дохід, як підставу для зміни розміру аліментів, оскільки згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (Т. 1 а.с. 166-167) вбачається, що за останні три місяці вона отримує заробітну плату від ТОВ «Київ-Ріелт» в розмірі 6000,00 грн., отже є працездатною особою та не має будь-яких захворювань чи травм, які унеможливлюють виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я. Також, доходи позивача, які він мав до укладення договору про сплату аліментів на дитину від 15.06.2015, були суттєво невеликими (в середньому 9000,00 грн. на місяць) (Т. 1 а.с. 160-161), враховуючи розмір визначених аліментів - 5000,00 грн. Крім того, дійсно доходи позивача (заробітна плата) за перший квартал 2021 року становлять в розмірі 6000,00 грн., разом з тим, довідку про розмір заробітної плати станом на грудень 2021 року позивач до суду не надав. Встановлено, що позивач - [PERSON] не ухиляється від сплати аліментів на доньку [PERSON] , а щомісячно за період з 07.09.2015 по 13.05.2021 здійснює платіж на її утримання, в розмірі не менше 3000,00 грн., що підтверджується банківською випискою (Т. 1 а.с. 9) та випискою по рахунку відповідача (Т. 2 а.с. 32-72), однак даний розмір є меншим ніж визначено сторонами у Договорі про сплачу аліментів від 15.06.2015. Крім того, слід зазначити, що батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов для проживання розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою. Такий висновок повною мірою відповідає інтересам дитини та захищає її права (правова позиція Верховного суду викладена у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №664/252/19). Відповідно до ст.184 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі виключно за заявою одержувача. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Так, ч.3 ст.181 СК України чітко передбачено, що право вибору способу стягнення аліментів надано лише тому з батьків, з ким проживає дитина. Тому, оскільки [PERSON] є платником аліментів, які за домовленістю сторін договору про сплату аліментів від 15.06.2015 визначено у твердій грошовій сумі, а не у частці від його заробітку або доходу, він не наділений правом на зміну способу стягнення аліментів, а суд не має правових підстав для зменшення аліментів визначених у твердій грошовій сумі, оскільки діє лише в межах заявлених позовних вимог. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed