Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

18 березня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області з вимогою визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії РІ № 238482 від 06.08.2004 р., виданий виконавчим комітетом Славутицької міської ради Київської області на земельну ділянку площею 0,0600 гектара, що розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд. У позовній заяві зазначав, що проведеним експертним будівельно-технічним дослідженням виявлено фактичну невідповідність меж земельної ділянки, які вказані у виданому йому державному акті, тим її межам, які зазначені у генеральному плані [ADDRESS], чим порушується його право володіння, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою. Як на підставу вимог позивач посилався на ст. 155 Земельного кодексу України, згідно якої у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У судовому засіданні представник позивача просила про задоволення позову, пославшись на те, що згідно наданого висновку експерта межі земельної ділянки позивача, вказані у державному акті, не відповідають межам земельної ділянки згідно генерального плану, у зв'язку з чим у позивача виникають суперечки з власниками сусідніх земельних ділянок, для усунення яких необхідно визнати недійсним державний акт за право приватної власності на земельну ділянку, виготовити нову землевпорядну документацію і одержати новий правовстановлюючий документ на земельну ділянку. Представник відповідача позов не визнала і суду пояснила, що після купівлі позивачем об'єкту незавершеного будівництва - жилого будинку в [ADDRESS], за рішенням міської ради йому була передана у власність земельна ділянка для обслуговування та будівництва жилого будинку і господарських споруд згідно технічної документації, розробленої на основі генерального плану забудови [ADDRESS]. Наданий суду висновок експерта щодо невідповідності меж земельної ділянки позивача генеральному плану викликає сумнів, оскільки ним використовувалося викопіювання з генерального плану, видане позивачу після погодження архітектором схеми розміщення огородження та благоустрою внутріквартального проїзду, на якій воно позначено по червоній лінії, що відрізняється від розміщення огородження згідно генерального плану. Представник третьої особи на стороні відповідача позов не визнала і суду пояснила, що згідно технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності позивача на землю було проведено інвентаризацію та узгоджено межі земельної ділянки в натурі, що підтверджується відповідним актом. Наданий суду висновок експерта щодо невідповідності меж земельної ділянки позивача генеральному плану викликає сумнів, оскільки за одержанням вихідних точок координат експерт до відділу Держземагентства не звертався, у висновку відсутні посилання на дані вимірювань та прив'язка меж до точок координат. Крім того, висновок не враховує невідповідності, які існують між генеральним планом та фактичним розміщенням введених в експлуатацію житлових будинків. Сусідні земельні ділянки також надані у власність, землевпорядні роботи проведені, відомості про земельні ділянки та їх межі включені до державного земельного кадастру і немає підстав для визнання недійсним спірного державного акту. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні: «Котедж [ADDRESS]» від 12 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстр. № 4988, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області (Продавець) зобов'язалося передати у власність громадянина України [PERSON] (Покупець) об'єкт незавершеного будівництва - Котедж [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,06га, питання відведення, купівлі або довгострокової оренди якої вирішується Покупцем самостійно з місцевими органами влади в порядку, установленому чинним законодавством, і є об'єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 21.12.2001 р. № 2372 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 30.01.2002 р. № 5-27-1/2, а Покупець зобов'язався прийняти цей об'єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі. Рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради від 24 листопада 2004 року № 730 затверджено акт Державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту «Двоповерховий житловий будинок [ADDRESS]» індивідуального забудовника [PERSON]. На підставі рішення виконавчого комітету Славутицької міської ради від 01.12.2004 р. № 776 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.12.2004 р. - будинок за адресою: [ADDRESS], загальною площею 264,7 кв.м., житловою площею 90,7 кв.м., який складається з 4-х кімнат. Право власності [PERSON] на цей будинок зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 грудня 2004 року. На підставі рішення Славутицької міської ради від 20.09.2002 р. № 66-06-IV [PERSON] передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка площею 0,06 га в межах згідно плану на території [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 238482. З оглянутої у судовому засіданні технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності громадян на землю, Чернігівський, Добринінський квартали м. Славутича, 2002 р., виконавець кооператив «Садівник», видно, що на підставі заяви [PERSON] від 15.06.2002 р. було проведено інвентаризацію та встановлення меж земельної ділянки, складено акт установлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та передачі на зберігання встановлених межових знаків землекористування [PERSON] на території [ADDRESS], складено план меж земельної ділянки площею 0,0600 га з описом меж та таблицею точок, ліній і дирекційних кутів. Згідно наданого позивачем висновку експертного будівельно-технічного дослідження № ЧК-98/1 щодо встановлення на місцевості меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] встановлено невідповідність фактичних меж та площі земельної ділянки, якою користується позивач, межам та площі земельної ділянки, які вказані в державному акті. Так, фактична площа земельної ділянки становить 838,0 кв.м., тоді як згідно державного акту 600 кв.м.. тобто збільшена на 238,0 кв.м.. При порівнянні меж земельної ділянки згідно державного акта фактичні межі земельної ділянки позивача (по парканах) розташовані так, що власники сусідньої земельної ділянки [ADDRESS], що розташована ліворуч, користуються частиною суміжної земельної ділянки [ADDRESS], яка належить позивачеві, площею 64,78 кв.м., а позивач користується частиною суміжної земельної ділянки [ADDRESS], що розташована праворуч, площею 70,63 кв.м. (див. дод. 1 до висновку). При порівнянні меж земельної ділянки згідно генерального плану [ADDRESS] фактичні межі земельної ділянки розташовані так, що власники земельної ділянки [ADDRESS] користуються частиною суміжної земельної ділянки [ADDRESS] площею 15,6 кв.м., що розташована ліворуч, а власник земельної ділянки [ADDRESS] (позивач по справі) користується частиною земельної ділянки [ADDRESS] площею 20,69 кв.м., що розташована праворуч (див. дод. 2 до висновку). Для відновлення меж земельної ділянки площею 600 кв.м. згідно державного акта, а також згідно генерального плану необхідно перенести існуючі межі (паркани) відповідно до варіантів, зазначених у дод. 1 та у дод. 2 до висновку експертного дослідження. Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 2 цієї статті). Відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. «б»); приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (п. «в»). Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно п. «а» і «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян визначений статтею 118 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин). Згідно правил ч. 6 і 7 цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) подають заяву до відповідної районної держадміністрації або місцевої ради за місцезнаходженням земельної ділянки, яка розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідно до ч. 8 цієї статті проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт. Згідно ч. 9 і 10 цієї статті проект відведення земельної ділянки погоджується, зокрема, з органом по земельних ресурсах, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої держадміністрації або органу місцевого самоврядування, який у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 3 цієї статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г' відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 цього Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Організація та порядок здійснення землеустрою, розгляд і затвердження землевпорядної документації визначено статтями 185 і 186 цього Кодексу у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних відносин. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинний на час виникнення спірних відносин, генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Згідно ст. 16 цього Закону проект розподілу території - це містобудівна документація, яка розробляється для мікрорайону (кварталу) чи його частини з метою розмежування земельних ділянок. Проектом розподілу території визначаються, зокрема, площі та межі прибудинкових територій існуючих і запроектованих жилих будинків. Проект розподілу території є основою для визначення меж земельних ділянок на територіях існуючої забудови для розташування будинків і споруд, розроблення відповідної землевпорядної документації та оформлення в установленому законодавством порядку правовстановлюючих документів власникам, співвласникам, орендарям, а також встановлення меж земельної ділянки в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 цього Кодексу при здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому право вибору способу захисту належить позивачеві, оскільки за правилом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, позивач як на підставу своєї вимоги послався на ст. 155 Земельного кодексу України, яка передбачає такий спосіб захисту як визнання недійсним акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, тобто їх рішення, виданням якого порушуються права особи, що не виключає також і можливості визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, що виданий на виконання незаконного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, яким порушується право особи. Однак при цьому позивач не зазначив у позовній заяві яким своїм незаконним рішенням відповідач порушує його право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, в чому полягає це порушення і незаконність виданого державного акта. В судовому засіданні представник позивача посилалась на висновок експертного дослідження, згідно якого встановлено невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у спірному державному акті, межам земельної ділянки згідно генерального плану забудови [ADDRESS] і вказувала, що цим порушується право позивача на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, оскільки з сусідами виникають суперечки щодо меж земельних ділянок. Як встановлено судом, згідно висновку експертного дослідження у фактичному користуванні позивача перебуває земельна ділянка, площа якої більша на 238 кв.м., ніж визначено державним актом на землю. При порівнянні меж земельної ділянки згідно державного акта фактичні межі земельної ділянки позивача (по парканах) розташовані так, що власники сусідньої земельної ділянки [ADDRESS] користуються частиною суміжної земельної ділянки [ADDRESS], яка належить позивачеві, площею 64,78 кв.м., а позивач користується частиною суміжної земельної ділянки [ADDRESS] площею 70,63 кв.м. (див. дод. 1 до висновку). При порівнянні меж земельної ділянки згідно генерального плану [ADDRESS] фактичні межі земельної ділянки розташовані так, що власники земельної ділянки [ADDRESS] користуються частиною суміжної земельної ділянки [ADDRESS] площею 15,6 кв.м., а власник земельної ділянки [ADDRESS] (позивач по справі) користується частиною земельної ділянки [ADDRESS] площею 20,69 кв.м. (див. дод. 2 до висновку). Для відновлення меж земельної ділянки площею 600 кв.м. згідно державного акта, а також згідно генерального плану пропонується перенести існуючі межі (паркани) відповідно до варіантів, зазначених у дод. 1 та у дод. 2 до висновку експертного дослідження. Виходячи з встановлених судом обставин на підставі наданих доказів, позивачем та його представником не доведено порушення відповідачем його прав, тобто обставин, на які він посилається як на підставу своєї вимоги. При розгляді справи порушень вимог ст. 116 і 118 ЗК України щодо підстав та порядку надання земельної ділянки позивачу у власність, яке посвідчено оспорюваним державним актом, судом на підставі наданих доказів не встановлено. Сама по собі невідповідність фактичних меж земельної ділянки на місцевості та меж земельної ділянки згідно генерального плану забудови території межам земельної ділянки, які зазначені у державному акті на право власності на земельну ділянку, за відсутності порушення порядку прийняття рішення про надання земельної ділянки та визначення її меж на місцевості не може бути підставою для висновку про незаконність державного акта та необхідність задоволення позову про визнання його недійсним. Спори між власниками суміжних земельних ділянок щодо меж земельних ділянок вирішуються у передбаченому законом порядку.

Outcome: dismissed