Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

18 листопада 2013 року, представник ПАТ КБ «Надра», яке, згідно із Законами України «Про акціонерні товариства» та «Про банки та банківську діяльність», 04.02.2011 р. змінило назву з ВАТ КБ «Надра» на ПАТ КБ «Надра», звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 119-МКЦ/2007-840 від 11.10.2007 р. у розмірі 188325,47 дол. США, що за курсом НБУ, станом на 16.10.2013 р. становить 1505285,49 грн., з яких : заборгованість по тілу кредиту - 134897,56 дол. США (еквівалент 1078236,20 грн.), заборгованість по відсоткам - 27735,30 дол. США (еквівалент 221688,25 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту - 11157,61 дол. США (еквівалент 89182,78 грн.), штраф за порушення виконання умов кредитного договору - 14535 дол. США (еквівалент 116178,26 грн.) звернути стягнення на нерухоме майно, яке предметом іпотеки - земельні ділянки, що знаходяться за адресою : [ADDRESS] (кадастровий № 5123781300:03:001:0360) та № 50 (кадастровий № 5123781300:03:001:0434) і належать на праві власності іпотекодавцю [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчених приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області [PERSON] 11.10.2007 р. за № 9320 та від 27.08.2008 р. № 3240, шляхом надання ПАТ КБ «Надра» право укласти договір купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем за ціною, визначеною ні підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на час укладення правочину щодо відчуження вищевказаних предметів іпотеки, на час реалізації вищевказаного іпотечного майна, передати його в управління ПАТ КБ «Надра», з наданням банку права отримання дублікатів правовстановлюючих документів у нотаріусів та в будь-яких інших органах державної влади, місцевого самоврядування та в будь-яких установах всіх форм власності, отримання витягу з Реєстру прав власності нерухомого майна на дане нерухоме іпотечне майно в Реєстраційній службі ГУЮ в Одеській області, всіх підпорядкованих йому структурних підрозділах, в тому числі але не виключно, в Реєстраційній службі Овідіопольскього РУЮ Одеської області або у інших органах, що здійснюють функції реєстрації речових прав на нерухоме майно, отримувати довідки та документи, необхідні для укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у сумі 3441 грн., мотивуючи це порушенням відповідачем умов кредитного договору. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, надіславши до суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримав свої позовні вимоги, просив суд їх задовольнити і слухати справу у його відсутності, не заперечуючи проти заочного розгляду справи (а.с. 55,81). Відповідач [PERSON] в судове засідання без поважних причин не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до ст.ст. 74,76,77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресу її проживання (перебування), згідно штампу у паспорті відповідача та поштовим повідомленням, яке повернулося на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», у зв'язку з чим, повістка вважається доставленою, навіть якщо особа більше не проживає за вказаною адресою (ч. 5 ст. 74 ЦПК України), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 30,99,100). Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, або якщо причини неявки відповідача на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобов'язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Також, статтею 617 ЦК України передбачено - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 258,266 ЦК України - позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки). Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено - у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно із статтею 15 цього ж Закону, іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним Кодексом України, є чинними при їх іпотеці. У відповідності до приписів ст. 3 ч. 6 Закону України «Про іпотеку» - у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до положень ст.ст. 33,35 вказаного Закону, згідно з якими у випадку порушення основного зобов'язання ат/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця - письмову вимогу про усунення порушення у менш ніж 30-ти денний строк, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Стаття 38 вказаного Закону вказує, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище 30-ти строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Одночасно, п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання - не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає ст. 124 Конституції України. Крім цього, п. 9 вказаної Постанови вказує право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). Пунктом 42 вказаної Постанови передбачено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки - має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. ст. 215 ЦПК України, а саме, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому, суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні - але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій - має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом - не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Судом з`ясовано, що 11.10.2007 р., між ВАТ КБ «Надра», назва якого була змінена на ПАТ КБ «АНадра» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 119-МКЦ/2007-840, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач прийняв кредит в іноземній валюті у сумі 145350 дол. США під 14,4 % річних з остаточним терміном повернення до 10.10.2017 р. (а.с. 15-17). Позивачі належним чином виконали договірні умови та надали відповідачу вищевказаний кредит, що підтверджується умовами договору та заявою на видачу готівки № NL-107 від 12.10.2007 р. з підписом відповідача (а.с. 26). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника [PERSON], між ним, як іпотекодавцем та банком, як іпотекодержателем, були укладені і нотаріально-посвідчені іпотечні договори : від 11.10.2007 р. (реєстровий № 9323), відповідно до умов якого, в іпотеку банку було передано нерухоме майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,1000 га, що розташована за адресою : [ADDRESS], кадастровий № 5123781300:03:001:0360 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, що укладений між іпотекодавцем (позичальником) та [PERSON] (продавець), посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області [PERSON] від 11.10.2007 р. (реєстр. № 9320), яка стане власністю в майбутньому після одержання державного акту на право власності на земельну ділянку; та від 27.08.2008 р. (реєстр. № 3244) відповідно до умов якого, в іпотеку банку було передано нерухоме майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,100 га, що розташована за адресою : [ADDRESS], кадастровий № 5123781300:03:001:0434 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, що укладений між іпотекодавцем (позичальником) та [PERSON] (продавець), посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області [PERSON] від 27.08.2008 р. (реєстр. № 3240), яка стане власністю в майбутньому після одержання державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 18-25). Однак, в порушення умов кредитного договору, відповідачем не виконувалися його умови, щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитним коштами, пені та штрафу, що підтверджується графіком заборгованості по кредиту, що призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 16.10.2013 р. складає - 188325,47 дол. США (еквівалент 1505285,49 грн.), з яких : заборгованість по тілу кредиту - 134897,56 дол. США (еквівалент 1078236,20 грн.), заборгованість по відсоткам - 27735,30 дол. США (еквівалент 221688,25 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту - 11157,61 дол. США (еквівалент 89182,78 грн.), штраф за порушення виконання умов кредитного договору - 14535 дол. США (еквівалент 116178,26 грн.) - детальний та у відповідності з чинним законодавством України розрахунок якої був зроблений і наданий суду позивачами та перевірений судом (а.с. 14). В порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та на виконання умов іпотечного договору, позивачами на адресу відповідача була направлена іпотечна письмова вимога № 4876 від 06.11.2013 р. з вимогою погашення відповідачем заборгованості у сумі 188325,47 дол. США (еквівалент 1505285,49 грн.) чи передачі відповідачем предмету іпотеки в оперативне управління банку в порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку» та укласти договір про задоволення вимог іпотекодержателя (банку), згідно з яким, надати банку право на продаж предмету іпотеки будь-якій особі-покупцю за ціною, яка склалася на аналогічне майно на ринку. При чому, для добровільного виконання даних вимог банку, відповідачу було надано 30-ть календарних днів з моменту отримання даного іпотечного повідомлення і у випадку невиконання відповідачем вказаної вимоги, банк буде змушений звернутися до судових органів з метою захисту своїх прав в порядку та спосіб, передбачений іпотечними договорами за Законом України «Про іпотеку» (а.с. 27,28). Однак, як встановив суд, до цього часу, вказана письмова вимога банку, яка була направлена особисто відповідачу рекомендованим листом, що підтверджується списком поштових відправлень зі штампом пошти, була залишена відповідачем без відповіді та задоволення. У зв'язку з викладеним, на думку суду, позов підлягає задоволенню, як обґрунтований та такий, що ґрунтується на нормах вищевказаних приписів Закону, а також, зважаючи на приписи ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» та умови нотаріально-посвідчених іпотечних договорів, укладених між банком та відповідачем. Крім того, на підставі ст.ст. 79,88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню витрати з оплати судового збору у розмірі 3441 грн., які були підтверджені документально (а.с. 1).

Outcome: approved