Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

17 липня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу, який було зареєстрованого між сторонами 28 квітня 2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №25. Позивач [PERSON] вказала, що за час сумісного проживання сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства, виховання дітей. З 2012 року подружжя проживають окремо одне від одного, ведення спільного домашнього господарства припинили. Намагання та зусилля позивача зберегти сім'ю ні до чого не привели. За таких обставин [PERSON] вимушена звернутися до суду із відповідним позовом, посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем буде суперечити її інтересам. Позивач [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду її представником, вказала про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві (а.с.15-18). Відповідач [PERSON] письмово повідомив судові про те, що ним визнається позов та він не заперечує проти його задоволення, оскільки дійсно їх з позивачем сім'я фактично розпалася, подружжя не зійшлося характерами, намагання зберегти сім'ю ні до чого не привели (а.с.21). Сторони в судове засідання не з'явились, про час і місце слухання справи були повідомлені, до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.13,20). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] укладено 28 квітня 2001 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, про що зроблено актовий запис №25 (а.с.4,5,7). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що подружні відносини між [PERSON] і [PERSON] припинилися через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства, виховання спільної дитини. З січня 2012 року подружжя проживають окремо одне від одного, ведення спільного домашнього господарства припинили, подружні стосунки не підтримують. З'ясовано, що подружжям втрачено почуття любові і поваги один до одного. На даний час сторони не намагаються зберегти сім'ю. Сторони зазначені обставини у справі не оспорювали, фактично їх визнали, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Спору про місце проживання дитини між сторонами на час розгляду даної справи немає, натомість існує спір про поділ спільного майна подружжя, який вирішується в іншому цивільному провадженні. Згідно положень статті 111 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Під час розгляду справи судом сторони не виявили бажання зберегти подружні відносини, заперечували проти надання подружжю строку для примирення. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку про те, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам одного з подружжя. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Визнання відповідачем [PERSON] пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно положень ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON], як особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, під час розгляду справи не порушила питання про відновлення свого дошлюбного прізвища «[PERSON]» (а.с.2-3,7). Оскільки позов задоволено, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп., а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред'явленні позову до суду (а.с.1). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що не ґрунтується на вимогах закону вимога позивача [PERSON] про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 2000 грн., як витрат, понесених на правову допомогу. За змістом стст.79,84 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Законом встановлюється граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На даний час граничний розмір визначається на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. На підтвердження таких витрат сторона має надати суду належні докази у вигляді договору про надання правової допомоги або у вигляді інших документально зафіксованих формах участі в справі особи, яка надає правову допомогу, документи, що свідчать про оплату витрат, складених у встановленому законом порядку, зокрема, квитанцію до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення, касові чеки. Позивач, всупереч вимогам стст.10,60 ЦПК України, не надав суду належних та переконливих доказів щодо вимог про стягнення на його користь витрат на правову допомогу, а надана ним квитанція про оплату правової допомоги адвоката в сумі 2000 грн. належним чином не підтверджує склад та розмір витрат, пов'язаних саме з участю в справі особи, яка надає правову допомогу (а.с.19). Крім того, процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст.56 ЦПК України. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу. Судовий розгляд справи проведено за відсутності сторін. З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до суду із заявою про допуск певної особи до участі у справі в якості особи, яка надає правову допомогу. За таких обставин суд у відповідності до вимог стст.79,84,85 ЦПК України дійшов висновку про відсутність підстав для компенсації позивачу витрат на правову допомогу.

Outcome: approved