Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

19.06.2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], Оршовецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області про усунення перешкод у державній реєстрації земельної ділянки, користуванні земельною ділянкою, визнання не чинним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, встановлення земельного сервітуту. 24.10.2018 року ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області постановлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Оршовецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області про усунення перешкод у державній реєстрації земельної ділянки, користуванні земельною ділянкою, визнання не чинним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, закрити в частині зазначених позовних вимог від яких представник позивача відмовився і така відмова прийнята судом. (а.с.142-143). В той же час позов в частині встановлення земельного сервітуту, представник позивача просив задоволити. В обґрунтування посилається на те, що 10.12.1997 року відповідно до рішення Оршовецької сільської ради № 12/74 [PERSON] в приватну власність було передано земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки , кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1292 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, на підставі рішення Оршовецької сільської ради №7-10/2012 року від 11.01.2011 року, яка розташована між земельною ділянкою , що належить позивачу та земельною ділянкою по [ADDRESS] та є суміжною земельною ділянкою по відношенню до земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] створює перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою. Так, відповідно до п.4 рішення виконавчого комітету Оршовецької сільської ради №4/21 від 09.04.1997 року відповідачку [PERSON] було зобов'язано надавати [PERSON] проїзд с/г до її земельної ділянки для проведення оранки. Таке рішення сільської ради було прийнято у зв'язку з тим, що іншим шляхом, ніж проїзд через земельну ділянку [PERSON], не можливо заїхати на земельну ділянку по [ADDRESS] сільськогосподарській техніці для проведення весняних та осінніх робіт пов'язаних з обробітком землі. З часу прийняття зазначеного рішення відповідачка виконувала його, однак влітку 2017 року вона встановила по межі земельних ділянок огорожу з металевої сітки , обмеживши їй можливість проїзду техніки для обробітку землі у весняний та осінній періоди. Вказана обставина підтверджується Актом комісії Оршовецької сільської ради 11.12.2017 року. Просить суд встановити [PERSON] безоплатний та безстроковий земельний сервітут на право проїзду с/г техніки для виконання весняних та осінніх польових робіт до належної їй земельної ділянки площею 0,25 га по [ADDRESS] через суміжну земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], яка належить [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлений позов, в частині встановлення земельного сервітуту, підтримав в повному обсязі. Представник відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти заявленого позову заперечила та пояснила суду, що цільове призначення земельної ділянки позивачки для обслуговування житлового будинку , а тому вимога про надання їй заїзду до городу, є безпідставною. Крім того, існують і інші 3 заїзди до домогосподарства [PERSON] Крім того, вважає, що рішення сільської ради від 1997 року про надання права на заїзд втратило свою силу, оскільки [PERSON] на даний час вже є власником земельної ділянки, а тому вона правомірно вирішила загородити свою ділянку парканом з металевої сітки. На підтвердження надала суду Акт обстеження земельної ділянки від 26.09.2018 року , затверджений сільським головою [PERSON] та складений землевпорядником [PERSON] про те, що станом на 26.09.2018 року земельна ділянка [PERSON] виорана, по всій довжині земельної ділянки [PERSON] прокопана водовідвідна канава, яка є частиною її приватизованої земельної ділянки. (а.с.128). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що шляху для проїзду с\\г техніки через ділянку [PERSON] не існує. Вся земельна ділянка [PERSON] виорана та огороджена парканом. На такі пояснення представників відповідача, представник позивача висловив репліку, що дійсно земельна ділянка відповідача на даний час виорана та огороджена парканом, і для того, щоб дістатись до земельної ділянки [PERSON] необхідно демонтувати огорожу [PERSON] або перенести браму. Повноважний представник Оршовецької сільської ради [PERSON] позов підтримала , пославшись на дійсність рішення сільської ради від 1997 року про встановлення сервітуту. Через подвір`я [PERSON] не можливо заїхати с/г техніки, однак в той же час існує 3 інші заїзди до ділянки. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України). Згідно із ч.3ст.12 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-83 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1ст.82 ЦПК України). Згідност.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 3, 7 ст. 319 ЦК України всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що 10.12.1997 року відповідно до рішення Оршовецької сільської ради № 12/74 [PERSON] в приватну власність було передано земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки , кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1292 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, на підставі рішення Оршовецької сільської ради №7-10/2012 року від 11.01.2011 року, яка розташована між земельною ділянкою , що належить позивачу та земельною ділянкою по [ADDRESS] та є суміжною земельною ділянкою по відношенню до земельної ділянки по [ADDRESS] Державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] серії [NUMBER]. (а.с.85). Згідно роздруківки з публічної кадастрової карти, земельна ділянка [PERSON] межує з ділянкою позивача [PERSON] Відповідач заперечує поти надання позивачу сервітуту на користування її земельною ділянкою саме по цих межах, так як існують інші 3 можливі заїзди до земельної ділянки [PERSON], що виділені зеленим кольором на карті, по яких також є можливість доступу до земельної ділянки позивача. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, шляху до земельної ділянки позивача через ділянку [PERSON] не існує, оскільки її земельна ділянка виорана та огороджена парканом. Разом з тим цільове призначення земельної ділянки [PERSON] - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] а тому суд рахує, що доводи сторони позивача про встановлення сервітуту для проїзду сільськогосподарської техніки до земельної ділянки [PERSON], є неспроможними. Дані обставини підтверджуються копією Витягу з Державного земельного кадастру по земельній ділянці, викопіюванням з кадастрової карти та копіями технічного паспорта на домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.85-98) Згідно п. 4 рішення Оршовецької сільської ради №4/21 від 09.04.1997 року «Про рекомендацію узгоджувальної комісії по вирішенню земельних спорів між [PERSON] і [PERSON].», вказано [PERSON], що згідно земельного кодексу ст.40 п.8, вона повинна дозволити [PERSON] проїзд до її земельної ділянки техніки для оранки. (а.с.32) У відповідністю зі ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з ч. ч. 1, 3ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. За таких обставин, оскільки між сторонами не досягнута домовленість про встановлення сервітуту та про його умови, відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України, позивач мав підстави для звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту. За змістом статті 98 ЗК України, вказано, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Із п.б ч.1 ст.99 ЗК України, вбачається, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати серед іншого встановлення земельного сервітуту - право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Відповідно до частини першої, другої статті 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Як вбачається із роз'яснень, викладених у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7,пункті 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті401, пункт 6 частини першої статті406 ЦК). Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. При цьому слід враховувати, що закон вимагає саме від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки та він зобов'язаний довести, що задоволення його потреб неможливо здійснити яким-небудь іншим необтяжливим для відповідача способом. Позивач не довів суду та не надав доказів, що він захистити своє порушене право та задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, як встановлення права земельного сервітуту не може, також представником позивача не заявлялось клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи з метою з'ясування питання щодо необхідності встановлення земельного сервітуту, та чи не буде за таким варіантом встановлення земельного сервітуту порушено право власника земельної ділянки, оскільки земельний сервітут просить встановити безкоштовний та безстроковий, крім того в судовому засіданні було з'ясовано, що доступ та проїзд до земельної ділянки позивача можливий іншим способом, але позивача даний спосіб не влаштовує. Разом з тим, як зазначено раніше при встановленні сервітуту, суд має виходити саме з інтересів власника земельної ділянки та встановити сервітут найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки. З урахуванням даних обставин та обставин, визначених ст. 401 ЦК України, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, що відповідає засадам розумності та справедливості. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови в позові. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України , розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При чому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою витрат на правову допомогу, на думку суду, входить до предмету доказування, в порядку ст.ст. 76-83 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно договору про надання правничої допомоги від 18.07. 2018 року укладеного між адвокатом [PERSON] та [PERSON], адвокат [PERSON] надавала правову допомогу [PERSON] (а.с.76,77). Згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 18.07.2018 року, вартість послуг визначається , виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року за годину участі Адвоката та становить 40% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за одну годину роботи Адвоката. Оплата послуг згідно договору здійснюється за попереднім розрахунком витрат відповідно до затраченого часу на виконання доручення в наступному порядку: 50% визначеного розміру витрат сплачується в день підписання договору про надання правової допомоги та 50% визначеного розміру в день підписання акту приймання-передачі виконаних робіт. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 16.08.2018 року [PERSON] було сплачено 5000 грн. адвокату [PERSON] за надання правової допомоги. Згідно договору про правову допомогу від 18.07.2018 року. (а.с.80) У відповідності до Акту виконаних робіт за надання професійної правничої допомоги згідно договору від 18.07.2018 року, всього адвокатом [PERSON] затраченого часу в кількості 7,5 годин на надання юридичних послуг [PERSON] За домовленістю вартість 1 години витрат на правову допомогу складає 704,80 грн.(згідно додаткової угоди по договору). За взаємною домовленістю сторін [PERSON] сплатила адвокату кошти в сумі 5000 грн. (7,5 год.х704,80 грн. = 5286 грн.). Виходячи із складності справи та виконаних адвокатом робіт по даній справі, витраченого ним часу, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову , суд приходить до висновку , що розмір заявлених вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. є співмірним, а тому заява підлягає задоволенню і з позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: approved