Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

18 грудня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулись позивачі через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послались на те, що 19 березня 2018 року на 184 км перегону Горяїнове-Діївка ДН-1 Дніпро поїзд №8602 (тепловоз Д1 №380-3, ТЧМ-8 ТЧ Дніпро) скоїв наїзд в тому числі на батька позивачів [PERSON] , який [INFO] від отриманих внаслідок цього наїзду травм помер у КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР. Постановою слідчого СВ ВП на станції №1 Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24 травня 2018 року кримінальне провадження за №12018042010000098, порушене за вищевказаним фактом, закрито. Власником поїзду, якій здійснив наїзд, є відповідач, а машиніст, який ним керував, станом на момент наїзду був працівником відповідача, виконував свої трудові обв`язки. Посилаючись на те, що смертю батька їм спричинено маральну шкоду, позивачі просили суд стягнути в рахунок відшкодування такої моральної шкоди з відповідача на кожного з позивачів по 250000 гривень. Розмір оціненої моральної шкоди та її суть позивачі пояснили тим, що смерть батька змінила їх життя, призвела до необхідності докладання додаткових зусиль з піклування за матір`ю, яка тяжко переживала смерть чоловіка та не могла піклуватись про себе самостійно, а згодом померла. Крім того, мати позивачів перед смертю виявляла бажання звернутись до суду із аналогічним позовом до відповідача з вимогою відшкодування моральної шкоди, а тому цей позов позивачі оцінюють як передсмертне бажання матері. Також позивачі послались на те, що під час перебування їх батька в лікарні, вони сподівались, що він виживе, і переживали неймовірні страждання від невизначеності та постійної тривоги за життя батька, а коли він все ж помер, почались їх максимальні страждання. Позивачів та батька об`єднував спільний побут, вони разом святкували свята та події, проводили разом час, а після смерті батька позивачі відчувають пригнічення, депресію, страх перед залізницею, а також гостре відчуття несправедливості, оскільки трагічна подія повністю змінила їх життя, забравши близьку людину, що є непоправною втратою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимог позивачів підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача проти позовних вимог заперечувала, пославшись на відсутність вини відповідача у смерті батька позивачів, яка сталася в першу чергу через дії останнього, оскільки кримінальне провадження відносно машиніста було закрито за відсутністю його вини у наїзді, батько позивачів [PERSON] в момент наїзду перебував у стані алкогольного сп`яніння та ще й у безпосередній близькості із залізничним коліями, що є порушенням Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Аналогічні заперечення викладені представником відповідача у відзиві на позов (а.с.73-74). Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за відсутності третіх осіб. Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 19 березня 2018 року о 16 годині 43 хвилини на 184 км залізничного перегону станції Діївка-Горяїнове сталася ДТП - наїзд електровозу Д1 №380 під керуванням машиністів [PERSON] та [PERSON] в тому числі на громадянина [PERSON] , [INFO] , який в той момент знаходився біля колії, вживши перед цим спиртні напої. Внаслідок вказаних подій [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент спричинення, та [INFO] в Комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради помер. Причиною смерті стала сумісна тупа травма, яка супроводжувалась крововиливами під м`яку мозкову оболонку, ушкодженням печінки, шлунку, підшлункової залози та селезінки, переломами правих велико- та малогомілкових кісток, лівої ладьєвидної кістки і ускладнилася розвитком поліорганної недостатності. Отримані тілесні ушкодження, що зумовили смерть [PERSON] , перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із зазначеним фактом наїзду на нього поїздом. Наведені фактичні обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть, копією довідки про причину смерті, копією лікарського свідоцтва про смерть, копією постанови про закриття кримінального провадження (а.с.8-11, 15-17). Також судом встановлено, що за вищевказаним фактом ДТП було розпочате кримінальне провадження за №12018042010000098, кваліфіковане за ст.276 ч.3 КК України, яке постановою слідчого СВ ВП на станції №1 Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24 травня 2018 року було закрито у зв`язку із відсутністю в діях машиністів поїзду [PERSON] та [PERSON] ознак складу злочину, передбаченого ст.276 ч.3 КК України, з огляду на те, що смертельне травмування [PERSON] сталося внаслідок особистої недбалості та необережного поводження останнього на залізниці. Викладене підтверджується копією відповідної постанови (а.с.8-11). Як встановлено судом за матеріалів справи (а.с.13) та визнано сторонами в ході розгляду справи у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, власником електровозу Д1 №380, яким керували машиністи [PERSON] та [PERSON] , є відповідач, а сам електровоз безпосередньо обліковується у виробничому підрозділі локомотивне депо «Дніпро» РВ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця». Крім того, обидва вищевказані машиністи в момент ДТП перебували у трудових правовідносинах із відповідачем, виконуючи свої трудові обв`язки при керуванні поїздом (а.с.14). Крім того, судом встановлено, що загиблий [PERSON] є батьком обох позивачів по справі, що підтверджується копіями паспортів позивачів та свідоцтв про їх народження (а.с.18-22). [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копіями паспортів позивачів та свідоцтв про їх народження (18-22, 24). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54 (далі - Правила). Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, є акти цивільного законодавства, а також завдання моральної шкоди іншій особі. Положеннями ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Нормою ст.1167 ч.1 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. В свою чергу, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно положень ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, згідно ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Положеннями ст.1193 ЦК України визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення. За змістом п.п.2.1-2.4 Правил пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики «Перехід через колії». Перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. При відсутності шлагбаума (коли переїзд не охороняється) перед переходом колії необхідно впевнитись, що до переїзду не наближається поїзд (або локомотив, вагон, дрезина тощо). Згідно п.п.2.5, 2.20 Правил пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів, знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення по суті спору сторін. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини правовідносин сторін в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, і оскільки завдання шкоди є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини завдавача шкоди. При цьому в такому випадку відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду) лише, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Крім того, слід також виходити з того, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів, механізмів, обладнання тощо за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху транспортного засобу, механізму тощо). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, особою, яка її завдала. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду за положення ч.1 ст.1172 ЦК України не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом (механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку) у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку), якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Для покладення на юридичну або фізичну особу - роботодавця відповідальності, передбаченої ст.ст.1172, 1187 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду, а у випадку завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Працівник може бути притягнутий до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до ст.1191 ЦК України. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням джерела підвезеної небезпеки, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа джерелом підвищеної небезпеки неправомірно (ч.ч.3, 4 ст.1187 ЦК України). При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п.1 ч.1 ст.263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Близькі за змістом викладеним судом вище правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі №760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року по справі №727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року по справі №426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року по справі №461/8496/15-ц, в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року по справі №148/2109/17, від 04 березня 2020 року по справі №641/3547/17, від 22 липня 2020 року 520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року по справі №285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року по справі №199/6848/16-ц, а також роз`яснено в п.п.4-7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, а також роз`яснено в п.п.4, 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року. Як встановлено судом в ході розгляду даної цивільної справи, смерть батька позивачів, з самим фактом чого останні безпосередньо і пов`язують завдання їм моральної шкоди, сталася внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а саме наїзду електровозу Д1 №380 під керуванням машиністів [PERSON] та [PERSON] . Оскільки ж під час такого наїзду машиністи перебували у трудових відносинах із відповідачем по справі, керували поїздом на виконання своїх трудових обов`язків, а також враховуючи, що відповідачем не подано, судом не встановлено будь-яких доказів, які б доводили, що смерть батька позивачів сталася, а відтак і завдано моральну шкоду позивачам, внаслідок непереборної сили або умислу самого потерпілого, то саме відповідач несе відповідальність за спричинену позивачам шкоду, в тому числі і за моральну, яка підлягає відшкодуванню позивачам як дітям померлого. За таких обставин, приймаючи до уваги, що смерть рідної людини це невідновлювальна втрата, що безумовно спричиняє моральні страждання та хвилювання близьким родичам померлої особи, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а відтак і про можливість їх задоволення, однак частково - шляхом стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів в якості відшкодування завданої моральної шкоди по 100000 гривень. Частковість задоволення позову зумовлена тим, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, що і було фактично здійснено судом при частковому задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Так, зменшуючи розмір коштів, які підлягають стягненню в якості відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачі в значній мірі обґрунтовували факт та розмір завданої їм моральної шкоди необхідністю додаткового догляду за матір`ю та її смертю, зумовленою смертю їх батька (чоловіка по відношенню до матері позивачів), однак жодних доказів дійсності даних обставин суду не подали. Факт же смерті матері позивачів, доведений відповідним свідоцтвом, не є достатнім доказом, оскільки не дозволяє встановити причинно-наслідковий зв`язок між смертю матері позивачів та їх батька. Крім того, під час розгляду справи судом достеменно встановлено, що наїзд поїзду на батька позивачів обумовлений в першу чергу особистою недбалістю та необережністю самого загиблого [PERSON] , порушенням ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, про що свідчить і факт закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю вини машиністів поїзду у наїзді на батька позивачів. Разом з тим, остання обставина, з огляду на положення ст.ст.1167, 1187, 1193 ЦК України, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати завдану позивачам моральну шкоду, а лише є підставою для зменшення розміру відшкодування. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а також звільнення позивачів на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору при поданні до суду даного позову, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - в сумі 2000 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial