Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

18 січня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Свої вимоги мотивує тим, що приблизно в 1998 році він познайомився з відповідачем [PERSON], з якою почав регулярно вступати у статеві відносини, тримаючи це в таємниці від своєї цивільної дружини [PERSON] З ініціативи та за наполяганням відповідача, а також в таємниці від його сім'ї, вони спільно в рівних долях придбали квартиру [ADDRESS]. Після придбання спільної квартири відповідач посилила свої вимоги про спільне проживання і почала чинити на нього психологічний тиск, погрожуючи розповісти про їх стосунки членам його родини, якщо він не переїде до неї. У подальшому відповідач поставила ультиматум, щоб він подарував їй належну йому частку в спільній квартирі або вона розповість про все його близьким. 11 лютого 2014 року проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, він був змушений подарувати їй належну йому 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Підтвердженням відсутності в нього вільного волевиявлення на відчуження своєї частки є те, що на момент дарування він не перебував з відповідачем в родинних відносинах, не мав перед нею майнових зобов'язань, квартира була його єдиною власністю, іншого власного житла він не мав, у нього є син, якому він волів би в майбутньому її заповісти. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування частки квартири [ADDRESS], укладений 11 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Направила до суду листа, в якому просила розглянути справу за її відсутності. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 30 січня 2013 року між [PERSON], [PERSON] (продавці) з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON] (покупці) з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 405 (а.с. 13). 11 лютого 2014 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А., зареєстрований в реєстрі за № 361, за умовами якого дарувальник передав безоплатно у власність обдарованої, а обдарована прийняла у власність 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач посилається на те, що з ініціативи та за наполяганням відповідача, а також в таємниці від його сім'ї, вони спільно в рівних долях придбали спірну квартиру. Після цього почала чинити на нього психологічний тиск, погрожуючи розповісти про їх стосунки членам його родини, якщо він не переїде до неї. У подальшому відповідач поставила ультиматум, щоб він подарував їй належну йому частку в спільній квартирі або вона розповість про все його близьким. 11 лютого 2014 року проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, він був змушений подарувати їй належну йому спірну 1/2 частину квартири. Підтвердженням відсутності в нього вільного волевиявлення на відчуження своєї частки є те, що на момент дарування він не перебував з відповідачем в родинних відносинах, не мав перед нею майнових зобов'язань, квартира була його єдиною власністю, іншого власного житла він не мав, у нього є син, якому він волів би в майбутньому її заповісти. Як на правову підставу для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним [PERSON] посилається на 231 ЦК України. Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Вбачається, що для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження своїх доводів щодо вчинення оспорюваного договору під впливом тиску, [PERSON] посилається на покази свідків [PERSON] та [PERSON] Так, допитаний в якості свідка [PERSON] показав суду, що знає позивача близько 15 років, а відповідача близько 10 років. У позивача та відповідача були близькі відносини. Після придбання квартири [PERSON] шантажувала [PERSON], щоб той переписав квартиру. Двічі протягом осені 2013 року він чув погрози відповідача про те, що якщо не перепише квартиру, то вона розповість дружині позивача про їхні стосунки. Також зазначив, що між ним та відповідачем неприязні стосунки. Свідок [PERSON] показала суду, що про укладення оспорюваного договору їй стало відомо після дзвінків відповідача у 2016 році. Про тиск їй відомо зі слів чоловіка. На спростування доводів позивача сторона відповідача також просила допитати двох свідків. Так, допитаний в якості свідка [PERSON], який є батьком відповідача показав суду, що між його донькою [PERSON] та [PERSON] були постійні, тривалі фактичні шлюбні відносини. Про обставини укладення та підстави стосовно волевиялення позивача на укладення оспорюваного договору йому достовірно невідомо. Свідок [PERSON] показала суду, що вона проживала поряд та завжди сприймала позивача та відповідача як чоловіка та дружину. Про оспорюваний договір дарування їй також нічого не відомо. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Оцінивши покази свідка [PERSON], який має неприязні відносини з відповідачем, та [PERSON], якій про наявність оспорюваного договору (укладеного в 2014 році) стало відомо лише в 2016 році, суд приходить до висновку про те, що допитані свідки не навели фактів, які б свідчили, що договір дарування квартири від 11 лютого 2014 року укладений [PERSON] під впливом тиску з боку [PERSON] Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених вимог з приводу укладення оспорюваного договору під впливом тиску з боку [PERSON] та проти справжньої волі, суду надано не було. Також у п. 4.1. оспорюваного договору зазначено, що договір прочитаний, зміст його відомий, підписаний як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Підписання цього договору не є наслідком помилки, обману, застосування фізичного або психічного тиску. У договорі стверджується, що він не підписаний на вкрай невигідних умовах, не є фіктивним, удаваним і не приховує собою інший правочин. За таких обставин, суд вважає, що заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed