Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

18.01.2017 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання та відібрання дитини. Остаточні вимоги позивача викладені в заявах від 27.03.2017 року та від 10.04.2017 року. Позивач просить суд визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS], постановити рішення про негайне відібрання дитини та повернення її за місцем проживання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідачем подано зустрічний позов уточнений заявою від 22.03.2017 року. В своїх остаточних позовних вимогах позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] за адресою: віл. Маршала Бажанова, 14, кв. 1 в м. Харкові та просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO] аліменти в сумі 2500 гривень щомісяця, починаючи з дати подання заяви і до повноліття [PERSON]. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги та пояснили суду, що сторони не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Однак мають дитину, [PERSON], батьками якої записані відповідно до свідоцтва про народження дитини. Між сторонами не досягнуто згоди про місце проживання дитини, тому позивач просить суд вирішити це питання у судовому порядку. При цьому позивач стверджує, що проживаючи з відповідачем за його місцем проживання відповідач позбавив позивача прав проживання та в примусовому порядку змусив полишити місце спільного мешкання і залишив проживати із собою дитину [PERSON] в супереч інтересам позивача, тому позивач просить суд повністю задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні стосовно зустрічних позовних вимоги відповідач та представник відповідача пояснили, що позивач покинула дитину з відповідачем, не цікавиться розвитком дитини та самоусунулась від її виховання. Тому відповідач просить суд задовольнити вимоги за зустрічним позовом і просить суд стягнути з позивача на його користь аліменти на утримання дитини. Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників удового розгляду та дослідивши надані суду докази суд приходить до таких висновків. Відповідно до правовідносин, що склалися між сторонами на підставі наданих доказів суд не має можливості встановити той факт, що сторони перебувають у фактичних шлюбних відносинах і необхідно зазначити що такі обставини не оспорюються сторонами, але такі обставини не мають суттєвого значення для справи. Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наданою копією свідоцтва про народження дитини серія І-ВЛ № 467568 встановлено, що [PERSON] народилась 12 квітня 2016 року. Батьками дитини записані сторони: батько - [PERSON], мати [PERSON]. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про місце проживання малолітньої дитини. За версією позивача розлучення із дитиною сталося з вини відповідача, який примусив позивача покинути сумісне місце проживання і залишив із собою малолітню дитину та не надає можливості позивачу бачитись з дитиною. За версією відповідача винною він вважає позивача мати дитини, яка з пояснень відповідача покинула дитину та не бажає приймати участь у вихованні дитини. Наданими суду доказами не підтверджується і не спростовується жодна версія розвитку подій, описана позивачем та відповідачем. Однак суд вважає показання позивача більш достовірними, оскільки позивач безпосередньо після розлучення із дитиною звернулась до суду із позовом за захистом її порушеного права, а відповідач подав зустрічний позов та вирішив питання про своє працевлаштування лише після того, як дізнався про звернення позивача до суду. В судовому зсіданні судом визнано недоцільним допит свідків, оскільки обставини про які заявлено стороною відповідача і які повинні доводитися показаннями свідків, не оспорювались у судовому засіданні та не мають суттєвого значення для справи. Крім того суду надані наступні письмові докази, а саме: - довідка ПП «Ясен» з якої вбачається, що малолітня [PERSON], [INFO] відвідувала медичний центр зі своїм батьком; - довідкою комунального закладу охорони здоров?я підтверджено ті самі обставини; - за інформацією секретаря Бабаївської селищної ради негативної інформації на відповідача до ради не надходило. Такий доказ не може свідчити на користь позивача, оскільки за місцем реєстрації він фактично не проживає; - довідкою ТОВ «Системи прогресивної очистки», копією наказу від 10 березня 2017 року № 34-К підтверджено, що відповідач з 10 березня 2017 року працює в ТОВ «Системи прогресивної очистки» менеджером з постачання в адміністрацію. Трудова діяльність відповідача до зазначеної дати суду невідома; - відповідач має сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду серія 12ЯЯФ № 617237; - комунальним закладом охорони здоров?я «Обласна стоматологічна поліклініка» надана характеристика на позивача [PERSON], яка з 2011 року працювала в зазначеному закладі на посаді завідувача лікувальним відділенням № 1, а на теперішній час на посаді лікаря-стоматолога хірурга, позитивно характеризується; -довідкою КЗОЗ «Обласна стоматологічна поліклініка» від 19.12.2016 року № 01/1222 підтверджено, що з 11.07.2016 року по 20.04.2019 року позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-го віку, а також надана довідка про доходи позивача. Достовірні відомості про заробітки відповідача суду не надані, оскільки зазначення у довідці ТОВ «Системи прогресивної очисти» даних про розмір окладу згідно штатного розкладу посади, на яку зараховано відповідача в 3250 гривень не означає, що відповідач реально працює і йому така заробітна плата нарахована та виплачена, а сама форма довідки про заробіток не відповідає вимогам закону; - витягом № 82903899 від 20.03.2017 року підтверджено наявність у позивача нерухомого майна у вигляді гаражу, дачного будинку площею 322,2 кв. м. та земельних ділянок при зазначених спорудах. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 листопада 2012 року підтверджено, що на дітей позивача [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 2/3 частини квартири, що розташована в [ADDRESS]. Загальна площа квартири 98,7 кв. м. За цією ж адресою зареєстровано право власності позивача на гараж. Відповідач не надав суду даних про наявність у нього у власності нерухомого майна; - позивач [PERSON] має сертифікати проходження психіатричного та наркологічного огляду відповідно серія 12ЯЯХ № 382364 та 12ЯЯХ № 188113; - сторонами надані суду і матеріали, що можуть негативно характеризувати батьків дитини, а саме позивач надала суду документи, які підтверджують передачу в ломбард речей, що належать іншій дитині позивача, а відповідач подав суду копію постанови Московського районного суду м. Харкова про притягнення до адміністративної відповідальності позивача за ч. 1 т. 130 КУпАП, яка відмовилась від проходження огляду на стан сп?яніння. Зазначені обставини свідчать про те, що обидві сторони у своїй поведінці не достатньо приділяють уваги питаньням добропорядності та поваги до загальноприйнятих правил поведінки, що не дає жодному із батьків переваги у вирішенні питання про те, з ким повинна проживати дитина; - надані суду документи щодо заподіяння тілесних ушкоджень матері відповідача [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки з цього питання не ухвалено вироку суду; - документ, що виглядає як роздруківка СМС повідомлень начебто листування сторін суд не приймає до уваги з причин його недостовірності і не підтвердження джерела походження такого тексту та відсутності оригіналу носія інформації. Основним документом, що підлягає ретельному дослідженню є висновок щодо місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] № 324 від 23.05.2017 року, складений Управлінням служб у справах дітей Департамента праці та соціальної політики Харківської міської ради. Зазначений документ містить посилання на акт обстеження умов життя дитини, що мешкає разом із батьком (відповідачем), зазначає наявність у відповідача місця роботи, посилається на відомості із медичних закладів, що наведені в цьому рішенні. Висновок також аналізує позитивну інформацію стосовно забезпечення матері дитини житлом, роботою та належними умовами для проживання дитини. Відомості про те, що позивач залишила дитину батьку взяті виключно із пояснень відповідача. Пояснення позивача про перешкоджання їй бачитись із дитиною з боку відповідача не знайшли своєї належної оцінки у висновку. Враховуючи наведене суд вважає, що висновок про доцільність проживання дитини з батьком враховує лише суб?єктивну інформацію, надану відповідачем та не має достатнього обґрунтування в частині того, чому саме малолітню дитину - дівчинку, що на час складання висновку досягла віку лише в один рік слід залишити проживати із батьком. Не взято до уваги більший трудовий стаж позивача, не з?ясовано трудова діяльність відповідача, який не має можливості постійно перебувати з дитиною до 3-х років, не з?ясовані достовірно обставини та залишись по-за увагою причини, за яких позивач залишила своє місце проживання із відповідачем. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази суд вважає, що для вирішення спору слід керуватися наступними нормами як міжнародного, так і національного законодавства. Насамперед, необхідно брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Обєднаних Націй 20 листопада 1959 року. Цей принцип декларує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матірю. Крім того, статтею 9 Конвенціїї ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦК України особа, яка не досягла 14 років, в даному випадку [PERSON], [INFO], визначається як малолітня особа, яка навіть не досягла 3-го віку щоб усвідомлювати будь-які дані про склад своєї сім?ї. Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Такої згоди не досягнуто. Стаття 161 СК України встановлює, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Аналізуючи наведені докази суд вважає, що висновок про доцільність визначити місце проживання дитини із батьком, складений органом опіки і піклування, не може бути покладений в основу рішення суду, оскільки не відповідає вимогам принципу 6 Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Обєднаних Націй 20 листопада 1959 року. Такий висновок не містить обґрунтування наявності виняткових обставин, які не дають змогу визначити місце проживання дитини із батьком. І таких виняткових обставин, які б свідчили на користь розлучення із матір?ю малолітньої дитини, що не досягла і двох років в судовому засіданні не встановлено. Враховуючи наведене суд не знаходить ніяких підстав для застосування інших положень законодавства, ніж принципу 6 Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Обєднаних Націй 20 листопада 1959 року що гарантує малолітній дитині проживання із матір?ю, оскільки ніяких виняткових обставин про інше не свідчить. Таким чином суд задовольняє вимоги позивача, визначає місце проживання дитини із матір?ю і відмовляє відповідачу у задоволенні аналогічних позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 181 СК України вимоги відповідача за зустрічним позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задоволенню не підлягають, оскільки за цим рішенням суду дитина не повинна проживати з відповідачем. За вимогами ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Але при визначенні місця проживання дитини за нормами СК України поняття місця проживання має інший зміст. Це не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 СК це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. За таких обставин вимога позивача про зазначення конкретної адреси проживання дитини задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про відібрання дитини суд враховує, що стаття 162 СК України встановлює, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. В даному випадку відповідач штучно створив умови для проживання житини з ним, оскільки користується житлом своєї матері, в шлюбі із позивачем не перебуває, тому прав на житло за місцем проживання відповідача позивач не має. Таким чином, відповідач самовільно розлучив позивача із малолітньою дитиною поза будь які обєктивні домовленості. Ці обставини є підставою для задоволення вимоги позивача про негайне відібрання дитини. На підставі п. 5 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, а також виходячи із інтересів малолітньої дитини суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині відібрання дитини і повернення її позивачу. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача, стягуючи на корись позивача витрати, понесені позивачем, а витрати, понесені відповідачем залишає на рахунок останнього.

Outcome: partial