Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

18 березня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі наказу №10-К від 07 жовтня 2016 року «По особовому складу» та протоколу загальних зборів учасників №16 від 06 жовтня 2016 року позивач з 07 жовтня 2016 року приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «КУБОМЕТР», а 28 грудня 2020 року подав заяву про звільнення з цієї посади за власним бажанням з 15 січня 2021 року. Однак до теперішнього часу власники відповідача ігнорують таку заяву позивача, не здійснюють відповідних дій щодо його звільнення відповідно до норм законодавства. За таких обставин 12 лютого 2021 року позивач направив на адресу відповідача лист із вимогою про прийняття власниками товариства рішення про звільнення позивача із внесенням відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак жодної відповіді на такий лист позивач не отримав. За таких обставин, посилаючись на те, що бездіяльність відповідача порушує трудові права позивача, оскільки останній не може належним чином влаштуватись на іншу роботу без оформлення звільнення і попередньої, відомості про позивача як про керівника відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань можуть бути використані при спорі із третьою особою, а також підтверджують обіймання посади керівника товариства, позивач просив суд визнати припиненими трудові відносини між ним та відповідачем з 15 січня 2021 року, виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про позивача як про керівника відповідача, покласти на відповідача судові витрати по справі. (а.с.3-9) Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року позов залишено без руху (а.с.25). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2021 року після усунення позивачем недоліків його позову цивільну позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.30). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, було повернуто представнику позивача подану ним позовну заяву про зміну предмета позову на підставі пропуску визначеного ст.49 ЦПК України строку для подання такої заяви. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду письмові пояснення, в яких вказала на неможливість виконання позовної вимоги, у випадку її задоволення, про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про позивача як про керівника товариства, оскільки здійснити таку дію неможливо ні на підставі закону, ні саме програмне забезпечення, за допомогою якого ведеться відповідний державний реєстр, не дозволить здійснити такі дії без заповнення відповідних полів про нового керівника товариства. Представником позивача в судовому засіданні були подані письмові заперечення на пояснення третьої особи, в яких представник послався на те, що існування запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про позивача як керівника відповідача порушує права позивача, а оскільки реєстраційні дії проводяться в тому числі на підставі судового рішення, позивач вважає його позовні вимоги належними та обґрунтованими. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 23 серпня 2007 року проведено державну реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю «КУБОМЕТР», що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.23). 06 жовтня 2016 року відбулись загальні збори учасників ТОВ «КУБОМЕТР», на яких вирішено звільнити з посади попереднього директора, призначити з 07 жовтня 2016 року новим директором товариства позивача, в зв`язку із чим внести зміни до реєстраційних відомостей товариства, уповноваживши позивача подати до державного реєстратора всі необхідні документи. Викладене підтверджується копією протоколу №16 загальних зборів відповідача від 06 жовтня 2016 року (а.с.16). 07 жовтня 2016 року позивачем, як директором ТОВ «КУБОМЕТР», видано наказ №10-К «По особовому складу», яким позивач приступив до виконання обов`язків директора відповідача з 07 жовтня 2016 року згідно з рішенням загальних зборів учасників відповідача від 06 жовтня 2016 року. (а.с.17) 10 жовтня 2016 року до трудової книжки позивача на підставі наказу №10-К від 07 жовтня 2016 року внесено відповідний запис за №19 про призначення позивача на посаду директора ТОВ «КУБОМЕТР» (а.с.18). Також судом встановлено, що відомості про позивача як про директора ТОВ «КУБОМЕТР» було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, і такі відомості наявні у реєстрі і станом на дату розгляду справи (а.с.23). Крім того, як встановлено судом з матеріалів цивільної справи, зокрема зі змісту протоколу №16 загальних зборів відповідача від 06 жовтня 2016 року та загальнодоступних даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з моменту призначення позивача на посаду директора ТОВ «КУБОМЕТР» і до теперішнього часу склад засновників ТОВ «КУБОМЕТР» є незмінним і включає в себе п`ятьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.16). 28 грудня 2020 року позивачем на ім`я засновника ТОВ «КУБОМЕТР» [PERSON] написано заяву, в якій позивач просить звільнити його із займаної посади за власним бажанням 15 січня 2021 року (а.с.19). Докази направлення або особистого подання такої заяви адресату в матеріалах справи відсутні. 10 лютого 2021 року позивачем на адресу ТОВ «КУБОМЕТР» складено лист-повідомлення, в якому позивач, повідомлячи про подання ним 28 грудня 2020 року заяви про звільнення з посади директора ТОВ «КУБОМЕТР», посилаючись на норму ст.38 КЗпП України, а також вказуючи на неприйняття власниками ТОВ «КУБОМЕТР» рішення, наказу про звільнення позивача з посади, вимагає прийняти власниками відповідача відповідного рішення про звільнення позивача з посади директора із внесенням відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про виключення відомостей про позивача як про директора відповідача. Даний лист-повідомлення разом із вказаною вище заявою про звільнення від 28 грудня 2020 року, копією паспорту позивача, копією довідки про присвоєння РНОКПП, копією наказу №10-К від 07 жовтня 2016 року, копією протоколу №16 загальних зборів відповідача від 06 жовтня 2016 року були направлені позивачем поштовим зв`язком на адресу відповідача по справі 12 лютого 2021 року. (а.с.20-21) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про господарські товариства», Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Так, відповідно до ст.ст.8, 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Аналогічні положення містить ст.ст.2, 5-1 КЗпП України. Зі змісту ст.ст.221, 232, 233 КЗпП України слідує, що районними у місті судами розглядаються трудові спори за заявами керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу) з питань звільнення. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом норми ст.22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно ст.36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору за ініціативою працівника (ст.ст.38, 39 КЗпП України). В свою чергу, нормою ст.38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Положеннями ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Нормами ст.ст.1, 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ст.ст.28-30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст.ст.97-99 ЦК України, ст.ст.1, 58 Закону України «Про господарські товариства» органами товариства з обмеженою відповідальністю (далі\~ товариство) є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Загальні збори учасників є вищим органом товариства, до виключної компетенції якого належать в тому числі обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них). За змістом норм ст.ст.31-33 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст.61 Закону України «Про господарські товариства» загальні збори учасників товариства скликаються у випадках, передбачених законом або статутом товариства, а також з ініціативи\~виконавчого органу\~товариства.\~Виконавчий орган\~товариства скликає\~загальні збори\~учасників шляхом\~надсилання повідомлення\~про це\~кожному учаснику\~товариства.\~Виконавчий орган\~товариства зобов`язаний\~повідомити учасників\~товариства не\~менше ніж\~за 30\~днів до\~запланованої дати\~проведення загальних\~зборів учасників,\~якщо інший\~строк не\~встановлений статутом\~товариства. Повідомлення про проведення загальних зборів товариства надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення. Виконавчий орган товариства приймає рішення про включення запропонованих питань до порядку денного загальних зборів учасників. Відповідно до норм ст.39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст.62 Закону України «Про господарські товариства» виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва. Повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу. Згідно норм ст.ст.4, 7, 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру. Державна реєстрація базується в тому числі на таких основних принципах як: обов`язковість державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону. В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, як: відомості про органи управління юридичної особи; відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Відповідно до ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи-підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах. Положеннями ст.25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться в тому числі на підставі: судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи; заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій; накладення/зняття арешту корпоративних прав; зобов`язання вчинення реєстраційних дій; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі; виділу юридичної особи; провадження у справах про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, прийнятих відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; припинення юридичної\~особи,\~що не\~пов`язано з\~банкрутством юридичної\~особи; відміни державної реєстрації припинення юридичної особи; припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця; відміни в порядку апеляційного/касаційного оскарження судового рішення, на підставі якого вчинено реєстраційну дію; рішень, прийнятих за результатами оскарження в адміністративному порядку відповідно до ст.34 цього Закону. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, ґрунтуючи своє рішення на наступному. Так, Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року №14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначав, що визначене ст.43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації, що полягає не тільки в укладенні, а й у припиненні працівником вже існуючого трудового договору (контракту), трудових правовідносин із роботодавцем. В свою чергу, ст.36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. З огляду на викладене, відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства і з одночасним призначенням такими зборами нового директора або виконуючого його обов`язки з подальшим внесенням відповідних змін до відомостей про товариство у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. А отже для належної реалізації свого права на звільнення за власним бажанням керівник (директор) товариства має не тільки написати заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України та подати/надіслати її всім учасникам товариства, а й за власною ініціативою, як виконавчий орган товариства, скликати загальні збори учасників товариства, на вирішення яких і поставити питання щодо свого звільнення. І лише у випадку вчинення всіх означених дій та неможливості з об`єктивних, незалежних від директора товариства підстав проведення таких загальних зборів учасників товариства і прийняття ними рішення про звільнення директора, можна стверджувати про порушення трудових прав директора товариства та задовольняти його позовні вимоги про визнання трудових правовідносин між ним та товариством припиненими, що згідно із усталеною судовою практикою є належним та ефективним способом захисту. Аналогічні наведеним вище правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року по справі №757/61865/16-ц, від 03 липня 2019 року по справі №520/11437/16-ц, від 25 листопада 2019 року по справі №201/1384/16-ц, від 24 грудня 2019 року по справі №758/1861/18. Що стосується спірних правовідносин сторін по справі, то як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачем не дотримано визначеного законом і наведено вище судом у своїх висновках порядку звільнення директора товариства за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що позивачем заява про звільнення за власним бажанням була написана лише на ім`я одного із п`яти учасників відповідача ТОВ «КУБОМЕТР», директором якого є позивач. В матеріалах справи відсутні докази особистого вручення позивачем та/або надіслання такої заяви навіть вказаному у ній учаснику товариства, наявні докази надіслання такої заяви лише на адресу самого товариства і то вже після спливу вказаного у заяві двотижневого строку, після спливу якого позивач просив його звільнити. В той же час, за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адреса відповідача не є тотожною із адресою будь-кого із його учасників. Більш того, стороною позивача взагалі не зазначалось, а матеріали цивільної справи не містять жодних даних та доказів ініціювання позивачем, як директором, скликання загальних зборів учасників ТОВ «КУБОМЕТР» з метою вирішення питання про звільнення позивача. За таких обставин в суду відсутні будь-які належні підстави вважати, що позивач належним чином реалізував своє право на звільнення з власним бажанням, довівши його до відома свого роботодавця, а останній своєю протиправною бездіяльністю порушує трудові права позивача, не здійснюючи звільнення позивача із займаної посади директора. Таким чином, позовні вимоги про визнання трудових правовідносин між сторонами припиненими є необґрунтованими, покладені в їх обґрунтування фактичні обставини недоведеними, а отже такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. Не можуть бути задоволенні і позовні вимоги про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про позивача як про директора відповідача, оскільки такі позовні вимоги ґрунтуються на задоволенні позову в частині вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, у задоволенні якої, як вказувалось вище, судом відмовлено. Крім того, за змістом норм ст.ст.4, 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» рішення суду, у випадку задоволення ним такої вимоги, не є передбаченою законом підставою для подальшого внесення відповідних змін до вказаного державного реєстру. Більш того, навіть у випадку зміни стороною позивача способу захисту на скасування відповідних записів про позивача як про директора відповідача у відповідному державному реєстрі, такі вимоги, з огляду на їх мотивування, не підлягали б задоволенню, оскільки предметом спору не є правомірність здійснення свого часу реєстраційної дії/запису із включення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про позивача як про директора відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed