Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

19.06.2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 30.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування (серія та номер 56) квартири [ADDRESS] . Однак, даний договір дарування вважає фіктивним правочином виходячи з наступного. Так, 07.06.2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала у борг грошові кошти у сумі 9000 дол. США, які зобов`язана повернути йому не пізніше 07.12.2017 року. Договір укладено у нотаріальній письмовій формі у вигляді договору позики. Згідно даного договору позики, виплата відсотків у розмірі 400 дол. США повинна сплачуватись щомісячно. По закінченню зазначеного [PERSON] борг не повернула та відсотки не сплатила. Крім того, 19.12.2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала у борг грошові кошти у сумі 2000 доларів США, які зобов`язана повернути йому не пізніше 07.12.2017 року. По закінченню зазначеного [PERSON] борг не повернула. Також, 01.12.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала у борг грошові кошти у сумі 15000 дол. США, які зобов`язана повернути йому не пізніше 29.12.2019 року. Згідно вказаного договору позики, сторонами обумовлено, що виплата відсотків в розмірі 650 дол. США буде сплачуватись щомісячно. По закінченню зазначеного [PERSON] борг не повернула та відсотки не сплатила. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2020 року в цивільній справі № 161/21144/19, з [PERSON] на його користь було стягнуто заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 50448,18 дол. США. При цьому, провадження у справі № 161/21144/19 за його позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами позики було відкрито 26.12.2019 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиному заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22.12.2019 року квартира [ADDRESS] . була у власності [PERSON] . Проте, отримавши ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.12.2019 року та передбачаючи можливість звернення стягнення на майно, [PERSON] 30.01.2020 року уклала фіктивний договір дарування квартири в користь свого сина [PERSON] з метою уникнення звернення стягнння на вказане майно у зв`язку з наявною заборгованістю за договорами позики. Отже, дії [PERSON] та [PERSON] вказують на фіктивність укладеного між ними договору дарування. Разом з тим, 15.01.2020 року [PERSON] звернувся у Луцький відділ поліції у Волинській обл. із заявою про вчинення злочину [PERSON] , а саме: шахрайських дій та неправдивих повідомлень про вимагання коштів за договорами позики, які вона нібито повернула. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 30.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , з підстав його фіктивності. 31.08.2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в обгрунтування якого зазначено, що матеріали справи не містять жодних доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та наявності в діях [PERSON] умислу на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на квартиру в якій проживав [PERSON] свідчить про реальність настання правових наслідків спірного правочину. Вказала, що її довіритель, як на момент укладення спірного договору, так і по даний час проживає в спірній квартирі та сплачує за комунальні послуги. Крім того, про наявність провадження у справі № 161/21144/19, [PERSON] стало відомо лише 31.01.2020 року, тобто після укладення спірного договору дарування. Посилання позивача на обставини, що супроводжували укладення оспорюваного договору, не впливають на чинність оспорюваного правочину. Крім того, зобов`язання [PERSON] за борговими зобов`язаннями були забезпечені шляхом накладення арешту під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] на нерухоме (частку в квартирі) та рухоме майно, яке належить останній, що не позбавляє позивача звернути стягнення на дане майно в рахунок погашення заборгованості відповідача [PERSON] . Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити. 04.09.2020 року представником позивача було подано відповідь на відзив з уточненням позовних вимог в якому остання зазначає наступне. Так, цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку). При цьому, у [PERSON] була можливість укласти договір купівлі-продажу чи кредиту та повернути кошти позивачу, проте остання безоплатно передала належне їй майно сину та таким чином уникнула стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спірну квартиру. Факт обізнаності [PERSON] про наявність боргу, можливості звернення стягнення квартиру підтверджується п. 3 Договору позики від 07.06.2016 року, укладеного між нею та [PERSON] згідно якого «при неповерненні суми позики своєчасно, [PERSON] вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку, що передбачені чинним законодавством України (в тому числі звернутись до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису), та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення або звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві особистої власності. Таким чином, ще при підписанні договору позики [PERSON] знала про можливість звернення стягнення на спірну квартиру у разі неповернення коштів за договором позики. Враховуючи наведене, за наслідками розгляду справи просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 30.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , з підстав його фіктивності; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 50901632 від 30.01.2020 року 18:04:52, прийняте приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О.; скасувати записи номер 35270137 від 30.01.2020 року 17:42:36 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О. згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50901632 від 30.01.2020 року 18:04:52. 21.01.2021 року представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву в обгрунтування якого остання зазначила, що позивач [PERSON] збільшив суму, що йому заборговала [PERSON] аж до 50 448,18 дол. США, тоді як поверненню підлягає 29250 дол. США, не врахувавши цьому, що йому повернуто 12400 дол. США та заявив безпідставні вимоги, які стали підставою розгляду в цивільній справі № 161/21144/19. Крім того, під час вирішення справи № 161/21144/19 судом розглядались заяви [PERSON] про забезпечення позову, за якими позивач просив накласти арешт на належне майно боржника, а саме: квартиру [ADDRESS] ; на 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; на все рухоме майно, що належить на праві приватної власності [PERSON] в межах заявлених позовних вимог. Судом було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Таким чином, станом на час укладення спірного договору дарування [PERSON] не мала юридичних обмежень щодо розпорядження своїм майном. Враховуючи вищенаведені обставини, невідповідність розрахунків [PERSON] дійсним борговим зобов`язанням [PERSON] , наявність в останньої іншого нерухомого майна, та успадкованого нерухомаго майна, підстав вважати, що відповідач намагалася уникнути відповідальності щодо сплати боргу та з цією метою уклала договір дарування немає. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив, заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів щодо задоволення позову заперечували із викладених у їх відзивах підстав, вважають позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Від третьої особи - приватного нотаріуса Ариванюк Т.О. на адресу суду надійшла заява з проханням розгляд справи проводити у її відсутності. Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.06.2016 року [PERSON] відповідно до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В. за № 819, позичила у [PERSON] суму в розмірі 224820 грн., станом по курсу НБУ на 07.06.2016 року становить 9000 дол. США, які [PERSON] зобов`язувалась повернути позивачу не пізніше 07.12.2017 року. Позика мала повертатися в доларовому співвідношенні, а саме 9000 дол. США до курсу НБУ на день повернення. Виплата відсотків в розмірі 400 дол. США мала сплачуватись щомісячно до 7-го числа кожного наступного місяця. 19.12.2016 року [PERSON] відповідно до договору позики, укладеного у вигляді розписки, позичила у [PERSON] суму в розмірі 2000 дол. США, яку [PERSON] зобов`язувалась повернути не пізніше 07.12.2017 року. 01.12.2018 року [PERSON] відповідно до договору позики, укладеного у вигляді розписки, позичила у [PERSON] суму в розмірі 15000 дол. США, яку [PERSON] зобов`язувалась повернути не пізніше 29.12.2019 року. Крім того, зобов`язувалась сплачувати відсотки в розмірі 650 дол. США щомісячно. 23.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за вищевказаними договорами позики, який став предметом розгляду цивільної справи № 161/21144/19. Разом з тим, 30.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , який є сином останньої, було укладено договір дарування (серія та номер 56) квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.06.2020 року. В обгрунтування позовних вимог сторона позивача зазначає, що вищевказаний договір дарування квартири від 30.01.2020 року є фіктивним правочином, оскільки такий був вчинений з метою уникнення звернення стягнння на нерухоме майно, яке було предметом такого, у зв`язку з наявною заборгованістю за договорами позики. Таким чином, ще при підписанні договору позики [PERSON] знала про можливість звернення стягнення на спірну квартиру у разі неповернення коштів за договором позики. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь- яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальні норми, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена ст. 228 ЦК України. Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному у постанові від 03.07.2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.07.2017 року у справі № 306/2952/14-ц; та від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц, постанови від 07.04.2020 року у справі № 750/37/19. Разом з тим, стороною позивача не надано суду жодного доказу, який би свідчив про те, що спірний договір містить ознаки фіктивності, зокрема: що воля сторін його укладення не відповідала зовнішньому її прояву; обидві сторони його не виконали; правочин було укладено без наміру подарувати майно, з настанням реальних правових наслідків, що передбачає договір дарування. При цьому, реєстрація права власності на квартиру за [PERSON] , в якій останній постійно проживав, свідчить про реальність настання правових наслідків спірного правочину. Слід також зауважити, що судом під час вирішення справи № 161/21144/19, розглядались заяви [PERSON] про забезпечення позову, за якими позивач просив накласти арешт на належне [PERSON] майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; на 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; на все рухоме майно, що належить на праві приватної власності [PERSON] в межах заявлених позовних вимог. Судом було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1/3 частини квартири [ADDRESS] . 16.01.2020 року [PERSON] повторно звернувся із заявою про забезпечення позову в цивільній справі № 161/21144/19, у якій просив накласти арешт на транспортний засіб [PERSON] , - Renault Megane Scenic, 2004 року випуску, однак ухвалою суду від 20.01.2020 року в даній справі у задоволені заяви позивача від 16.01.2020 року було відмовлено, з тих підстав, що позов забезпечений шляхом накладення арешту 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Отже, зобов`язання [PERSON] за борговими зобов`язаннями були забезпечені шляхом накладення арешту під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] на нерухоме (частку в квартирі) та рухоме майно, яке належить останній, що не позбавляє позивача звернути стягнення на дане майно в рахунок погашення заборгованості відповідача [PERSON] . Таким чином, станом на час укладення спірного договору дарування [PERSON] не мала юридичних обмежень щодо розпорядження своїм майном, яке було його предметом. Враховуючи вищенаведені обставини, за наявності у відповідача іншого нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення боргових зобов`язань, реальне настання правових наслідків, що передбачає договір дарування, відсутність у сторін умислу на укладення фіктивного договору, суд вважає позовну заяву позивача [PERSON] про визнання Договору дарування квартири [ADDRESS] . безпідставною та такою, що порушує права відповідачів на вільне розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд, з урахуванням відмови у позові, вважає за необхідне понесені [PERSON] судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, залишити за ним. Керучись ст.ст. 10, 81, 263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, суд, -

Outcome: dismissed