Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

17 листопада 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просила провести поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власнос- ті на 1/2 частину житлового будинку по вул.Ізмаїльська,17 у м.Татарбунари Одеської області, поси- лаючись на наступні обставини. 27 грудня 1978 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем шлюб у Борисівській сільській раді Татарбунарського району Одеської області, про що було зроблено актовий запис № 38. Заоч- ним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 02.11.2015 р. шлюб між ними розірвано. За час шлюбу, а саме у 1981 році, ними було побудовано житловий будинок по вул.Ізма- їльська,17 у м.Татарбунари Одеської області. Вони з чоловіком проживають окремо, з документів на будинок у неї є паспорт на забудову садиби в сільському населеному пункті Української РСР та акт виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника від 19.05.1980 р., інших доку- ментів не має. Оскільки вказаний будинок належить їм на праві спільної сумісної власності, а вона має право на 1/2 частину будинку, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу роз- глянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення (а.с.21,24), двічі у судове засідання не з'явився, відомостей про по- важність причин його неявки суд не має і вважає, що він не зявився без поважних причин. Також суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, враховуючи наявність достатніх мате- ріалів про права та взаємовідносини сторін, з ухваленням заочного рішення. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотан- ня про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, не зді- йснюється. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених ви- мог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довес- ти ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на пра- ві сумісної власності. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовле- ністю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної суміс- ної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено до- мовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подру- жжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1,2 ст.71 СК України), або реалі- зується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Як передбачено ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спі- льною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст.367, 370 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути поділене в на- турі між співвласниками за домовленістю між ними або за рішенням суду. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поді- лене між співвласниками за домовленістю між ними або у судовому порядку. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст.70 СК України). За загальним правилом (ч.2 ст.372 ЦК України, ч.1 ст.70 СК України) частки подружжя у спі- льному майні є рівними. Як зазначено в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосу- вання судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають засто- совувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з та- ким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошо- вої суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 02.11.2015 р., яке набрало чинності (а.с.5-6), шлюб, зареєстрований 27.12.1978 р. між сторонами, актовий запис № 38, розір- вано. Згідно копії технічного паспорту, виготовленого за станом на 18.09.2017 р. (а.с.7-11), позива- чем замовлено технічну документацію на житловий будинок по вул.Ізмаїльська,17 у м.Татарбунари Одеської області. Вартість спірного будинку з будівлями та спорудами складає 28526 грн., що підтверджується довідкою Татарбунарського БТІ (а.с.13). З копій паспорту на забудову садиби у сільській місцевості Української РСР та акту виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника від 19.05.1980 р. (а.с.12) слідує, що [PERSON] виділено земельну ділянку для забудови садиби по вул.Ізмаїльська,17 у м.Татарбунари Одеської області. Як передбачено ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Судом встановлено, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними збудова- но житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований по вул.Ізмаїльська,17 у м.Татар- бунари Одеської області. Отже, вказаний спірний будинок, згідно ст.60 СК України, є об'єктом пра- ва спільної сумісної власності подружжя, частки подружжя якого є рівними. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що пред'явлені позовні вимоги підляга- ють задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 спірного будинку. З відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved