Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

18 червня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. Мотивував тим, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 16.11.2016 року з [PERSON] , на користь відповідачки були стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.09.2016 року і до досягнення [PERSON] повноліття. На підставі вказаного вище судового рішення був виданий виконавчий лист та за заявою відповідачки приведений до примусового виконання, внаслідок чого із заробітної плати позивача місцем роботи здійснюється вирахування аліментів на її користь. Разом з тим, позивач вказує, що понад півтора року вихованням сина займається самостійно саме позивач без будь-якої допомоги чи участі відповідача. За власні кошти позивач проводить купівлю речей одягу, шкільного приладдя. Позивачем здійснюється контроль за успішністю в навчанні та поведінкою сина у школі, виконанням домашніх завдань, постійно відвідуються батьківські збори та позакласні заходи. [PERSON] вказує, що постійно відвідує з сином розважальні заходи, організовує відпочинок на природі, проводить час на спортивних майданчиках. [PERSON] вже понад півтора року жодним чином не бере участі у вихованні сина, не цікавиться ні його поведінкою, ні успіхами у школі, ні позакласним життям. Син [PERSON] фактично не спілкується із матір`ю. Тому [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, так як вважає, що наявні всі підстави для припинення права на отримання аліментів згідно рішення Сарненського районного суду від 16.11.2016 року аліментів від нього на користь [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримував, посилаючись на підстави та обставини, зазначені в ньому. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Підтвердила, що син дійсно проживає разом з батьком та нею в одній квартирі. Не погодилася з формулюванням, наявним у позові про те, що вона ніякої участі у вихованні та утриманні сина не приймає. Стверджувала протилежне, посилалася при цьому на докази, які свідчать, що вона постійно цікавиться життям сина, купляє йому одяг, придбала йому страховий поліс Метлайф. Вказує, що позивач протягом двох років не надавав дитині ніяких коштів, не утримував її. На даний час позивач не працює. Разом з цим у справі наявна відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву позивача, в якій він в заперечення відзиву позивача вказує, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23.07.2019 року, яке набрало законної сили 27.08.2019 року, встановлено, що [PERSON] визнала, що дійсно вихованням дитини та купівлею їй одягу займається батько. Також встановлено, що син [PERSON] фактично в більшій частині перебуває на моєму утриманні у зв`язку з чим [PERSON] було відмовлено в задоволенні вимог щодо зміни способу стягнення аліментів. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 16.11.2016 року з [PERSON] , на користь відповідачки були стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.09.2016 року і до досягнення [PERSON] повноліття. На підставі вказаного вище судового рішення був виданий виконавчий лист та за заявою відповідачки приведений до примусового виконання, внаслідок чого із заробітної плати позивача місцем роботи здійснюється вирахування аліментів на її користь. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.1ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. В силу ч. 1ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, мають використовуватись за цільовим призначенням. Як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Семійного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Тобто, аліменти на дитину підлягають сплаті тому з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу положень ст.ст.179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом з сторонами у справі - батьками за адресою [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджена документально та не оспорювалася сторонами у судовому засіданні. Судом, також, достовірно встановлено, що відповідач також приймає участь у вихованні та забезпеченні дитини. З огляду на встановлене, суд прийшов до висновку, що права позивача жодним чином не порушені. В той же час із ч.1 ст. 3 ЦПК України випливає, що особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки права позивача на даний час не є порушеними, суд дійшов висновку, що вони судовому захисту не підлягають. Підстави для припинення стягнення аліментів відсутні, адже вони стягуються на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Рішення, яке набрало законної сили, згідно конституційної норми, підлягає обов`язковому виконанню на всій території України. Врахувавши викладене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed