Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

17.11.2001 року був укладений шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], який зареєстровано у відділі РАЦС Кіровського РУЮ у м.Донецьку (а.с.19-20). [INFO] року у них народилася дочка - [PERSON]. У свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.15). [INFO] року у них народилася дочка - [PERSON]. У свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.16). Рішенням Кіровського районного суду м.Донецька від 18.11.2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано (а.с.19-20). З часу припинення шлюбних відносин відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не приймає, їх розвитком та навчанням не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, від сплати аліментів на їх утримання ухиляється. З серпня 2014 року позивачка разом з дітьми, у зв'язку з проведенням в місті їх постійного мешкання - Донецьку антитерористичної операції, тимчасово перемістилася до м.Надвірна Івано-Франківської області, а потім до м.Обухів Київської області (а.с.10,13,18). На утримання дітей з відповідача на користь позивачки рішенням Кіровського районного суду м.Донецька стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 23 грудня 2011 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.21). В подальшому відповідач аліменти не сплачував внаслідок чого виникла заборгованість. У зв'язку з цим державним виконавцем було винесено подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду [PERSON] за кордон від 22.06.2012 року. 20.05.2013 року державним виконавцем відділу ДВС Кіровського РУЮ у місті Донецьку було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідач продовжував ухилятися від сплати аліментів, і позивачка звернулась до Кіровського районного суду м. Донецьк із позовом про стягнення заборгованості та неустойки за прострочення сплати аліментів, про що судом видано відповідний виконавчий лист (а.с.22,23,24). Згідно довідки НВК «ЗОШ І-ІІІ ст. №3 - ліцей» Обухівської міської ради колишній чоловік позивачки не бере участі та не приділяє належної уваги до навчання та виховання їх спільних дітей - учениці 10-Б класу [PERSON] та учениці 6-А класу [PERSON]. З 01 вересня 2016 року батько з учителями не спілкується, батькові збори не відвідує (а.с.31). Дочка [PERSON] займається танцями та академічним вокалом, є призеркою міжнародних конкурсів, що відбулися в межах України, нерідко отримує запрошення прийняти участь в творчих змаганнях, фестивалях в інших країнах та, навіть, здобути музичну освіту за кордоном. Молодша донька [PERSON] також займається танцями, крім того має спортивний розряд з художньої гімнастики, знаходилась в резервному фонді талановитих дітей Донбасу. Донькам часто надходять пропозиції на участь в Міжнародних конкурсах. Відповідно до ст. 25, 33 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З вказаними нормами кореспондуються положення ст.313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій належать до тимчасово окупованої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишати територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, оскільки діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків.

Outcome: approved