Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

18 травня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. В заяві зазначено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Раздан республіки Вірменія. В 1950 році із батьками переїхав до м. Шамкір, республіки Азербайджан, де проживав до жовтня 1988 року, а потім переїхав на територію України до колгоспу «Маяк» в селі Самойлово Новоазовського району Донецької області на запрошення свого друга [PERSON] та оселився у нього за адресою: [ADDRESS], де працював будівником та будував ферму на підставі трудової угоди з керівництвом колгоспу «Маяк». В липні 1989 року [PERSON] переїхав до смт. Старий Мерчик Валківського району Харківської області, де працював будівником до грудня 1992 року, а потім повернувся на батьківщину до республіки Азербайджан із сімейних обставин в зв'язку із хворобою батька. Син [PERSON] - [PERSON], 1973 року народження залишився мешкати в Україні та є громадянином України. Також в заяві зазначено, що у зв'язку із тим, що відмітка про реєстрацію на території України в період з жовтня 1988 року по грудень 1992 року містилась у паспорті громадянина СРСР, який був замінений на паспорт громадянина Азербайджану, [PERSON] виявився позбавлений можливості надати відповідним міграційним службам дані про реєстрацію на території України з жовтня 1988 року по грудень 1992 року необхідні для отримання громадянства України. Крім того, отримання довідки про реєстрацію в селі Самойлово Новоазовського району Донецької області є неможливим, у зв'язку із знаходженням зазначеного району на тимчасово окупованій території. Таким чином, [PERSON] не має можливості довести факт реєстрації за вищезазначеної адресою. 27.05.2016 року [PERSON] отримав посвідку [NUMBER] на постійне проживання в Україні та зареєстрував за адресою: [ADDRESS]. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявнику для отримання в подальшому громадянства України. [PERSON] прохає встановити факт його постійного проживання на території Україні станом на 24 серпня 1991 року. В судовому засіданні представник заявника підтримав заяву та пояснив, що дуже багато [PERSON] працював на території України, але документів на підтвердження цього не залишилось, оскільки минуло дуже багато часу. Проте, свідки, які з початку дев'яностих років особисто знали заявника, із впевненістю можуть стверджувати, що [PERSON] мав постійне місце проживання в 1991 році на території України. Представник заінтересованої особи заперечила проти задоволення заяви та пояснила, що будь-яких об'єктивних даних про те, що [PERSON] станом на 24.08.1991 року перебував на території України - немає, а тому вимоги останнього є необґрунтованими. Така сама позиції заінтересованої особи - Валківського районного сектору ГУ ДМС України в Харківській області, відображена у відзиві, який надійшов на адресу суду 27 червня 2018 року. Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що заява задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що заявник [PERSON], [INFO] є громадянином Азербайджану та народився у Вірменії, що підтверджується паспортом та листом з офіційним перекладом паспорту.(а.с.8-10) Згідно посвідки на постійне проживання [NUMBER], [PERSON] тимчасово мешкає за адресою: [ADDRESS], з 15.06.2016 року.(а.с.11-12) Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Розгляд заяв про набуття громадянства України врегульовано Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006). Згідно змісту пункту 8 Порядку, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство», особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. На підтвердження тієї обставини, що [PERSON], станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України, судом на клопотання представника заявника, допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він є сином заявника та громадянином України і мешкає в смт. Старий Мерчик Валківського району Харківської області. Як зазначив свідок, в 1983-1984 роках його батько працював з бригадою в Донецькій області, а в 1991 році [PERSON] поїхав до Азербайджану, через хворобу його батька. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він мешкає в м. Харків. [PERSON] знає особисто з 1980 року, оскільки тривалий час разом працювали, в тому числі і на території смт. Старий Мерчик Валківського району. Як зазначив [PERSON], йому достовірно відомо, що заявник мешкав тривалий час разом із сином на території Валківського району. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що заявника він знав особисто, приблизно з 1989 року, через те, що його батько з ним товаришував. [PERSON] періодично бачив. Як пояснив свідок, він пам'ятає, що в 1991 році [PERSON] збирався їхати на батьківщину до Азербайджану, але чи їздив йому не відомо. Свідки в судовому засіданні достовірно не підтвердили ту обставину, що заявник [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року проживав на території України та зазначили, що в цьому році він збирався їхати до Азербайджану. Крім того, відсутні об'єктивні дані, що зазначені свідки особисто знаходились на території України та чи могли взагалі бачити заявника. Ані заявник, ані свідки не зазначили за якою саме адресою [PERSON] мешкав в Україні. Відповідно до ч 1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з положень ч.ч. 1,3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши надані представником заявника докази, суд не вважає, що вони не містять об'єктивних даних про те, що [PERSON] дійсно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому заява про встановлення факту постійного проживання на території України є не обгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed