Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

17 серпня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Шишацького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], ПАТ «НАСК «Оранта» про відшкодування йому збитків (упущеної вигоди) на загальну суму 210500,00 грн.. При цьому з першого відповідача просив стягнути 176038,75 грн., а з другого 34461,25 грн., надавши відповідний розрахунок. Свої вимоги обґрунтував тим, що в наслідок ДТП, що мала місце 12 січня 2014 року з вини [PERSON] було пошкоджено автомобіль «OPEL MOVANO», який позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності. Пошкодження вказаного автомобіля та невиконання кожним з відповідачів своїх зобовязань щодо своєчасного відшкодування коштів на відновлення автомобіля унеможливило його використання після 12 січня 2014 року та призвело до нездійснення позивачем 44 рейсів по перевезенню вантажу на виконання відповідних договорів від 31 грудня 2013 року, внаслідок чого позивач не отримав 210500 грн. доходу. Враховуючи обовязок ПАТ «НАСК «Оранта», де було зареєстровано цивільно-правову відповідальність [PERSON], здійснити страхове відшкодування не пізніше 14 березня 2014 року, тобто на протязі 15 днів з дня узгодження страховиком розміру страхового відшкодування, яке, як вважає позивач, проведено 24.02.2014 року, позивач просив стягнути упущену ним після 14 березня 2014 року вигоду також ПАТ «НАСК «Оранта» пропорційно до розміру збитків, які повинен був відшкодувати кожний з відповідачів. В судове засідання позивач не зявися, надав заяву про те, що бажає брати участь у розгляді справи через представника (а.с.156). Представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, на обґрунтування позову надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Додатково просив стягнути з відповідачів судові витрати, надавши відповідний розрахунок та підтверджуючі документи з цього приводу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 32). Письмово заперечував проти позову вважаючи позовні вимоги до нього безпідставними, оскільки його цивільна правова відповідальність, як власника автомобіля застрахована «НАСК «Оранта» та недоведеними, оскільки факт упущеної вигоди не підтверджується жодними доказами (а.с.17-18). Представник другого відповідача - ПАТ «НАСК «Оранта» [PERSON] позов не визнав, письмово та усно заперечував щодо позовних вимог, заявлених до страхової компанії. На обґрунтування своїх правової позиції зазначив, що умовами страхування не передбачена виплата упущеної вигоди. Крім того питання виплати страхової шкоди стало предметом судового розгляду в Решетилівському районному суді Полтавської області в ході якого між сторонами 27 лютого 2015 року було укладено мирову угоду, яка визнана судом. Виплату грошових сум передбачених Мировою угодою було здійснено у строки визначені угодою. В тексті угоди зазначено, що всі зобовязання за страховим полісом з моменту підписання угоди сторонами, визнання її судом і одержання Позивачем - 1 грошових сум у розмірі та в строк, визначений угодою, будуть вважатися такими, що виконані в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні письмові докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні факти та супроводжуючі їх правовідносини. 12 січня 2014 року о 13-год 20 хвилин на 307 км. автодороги Київ-Харків з вини [PERSON], який керував автомобілем [NUMBER] сталась дорожньо-транспортна пригода, в наслідок чого було пошкоджено автомобіль [NUMBER] під керуванням [PERSON], що не заперечується сторонами та встановлено судом зі змісту судових рішень, що набрали законної сили (а.с.68-75). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ 084902 від 30.07.2013 автомобіль [NUMBER] належить [PERSON], мешканця [INFO] (а.с.59). Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 27 вересня 2013 року [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] на вчинення дій повязаних з користуванням, розпорядженням страхування вказаного автомобіля в тому числі й на одержання страхового відшкодування (а.с.61). Постановою Шишацького районного суду Полтавської області від 07 лютого 2014 року за вищевказаним фактом [PERSON] визнано винним у порушенні вимог ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 340 грн. (а.с.68). Цивільна правова відповідальність [PERSON], як власника автотранспортного засобу «CHERY AMULET» д.н.з. [NUMBER] застрахована в «НАСК «Оранта» згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів АС № 7634228 з терміном дії з 28.12.2013 по 28.12.2014 року (а.с.141). 13 січня 2015 року учасниками ДТП, а саме [PERSON] та [PERSON] до «НАСК «Оранта» подані письмові повідомлення про ДТП з додатками (а.с.142-145). 24 лютого 2014 року до «НАСК «Оранта», Полтавської обласної дирекції «НАСК «Оранта» [PERSON] подано заяву про виплату йому, як потерпілому в наслідок ДТП, страхового відшкодування (а.с.63). Вказана заява отримана адресатами 26 лютого 2014 року, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями (а.с.64, 66). 24 лютого 2014 року [PERSON] до «НАСК [PERSON]», Полтавської обласної дирекції «НАСК «Оранта» подано заяву про узгодження розміру страхового відшкодування в якій зазначено, що він подаючи копію висновку № 300114 від 18.01.2014 експертного автотоварознавчого дослідження пошкодженого при ДТП транспортного засобу згоден на виплату страхового відшкодування у розмірі 43250,70 грн. При цьому дату отримання даної заяви вважає датою узгодження розміру страхового відшкодування та просить виплатити йому страхове відшкодування у неоспорюваному страховою компанією розмірі протягом визначеного ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строку, перебіг якого починається з дати узгодження (а.с.78). У березні 2014 року [PERSON] звернувся до Решетилівського районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про відшкодування збитків завданих ДТП. Ухвалою суду від 18 березня 2015 року у справі відкрито провадження, а ухвалою суду від 15 квітня 2014 року за заявою представника позивача [PERSON] від 27 березня 2015 року до участі у справі залучено співвідповідача «НАСК [PERSON]» (а.с.74,151-155). 11 квітня 2014 року «НАСК «Оранта» складено страховий акт № ОЦВ-14-273/1 в якому одержувачем страхового відшкодування в сумі 42555,18 грн. зазначено власника автомобіля [PERSON] (а.с.150). Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено та з останнього стягнуто 7208,59 грн., з яких 5698, 59 втрата товарної вартості автомобіля, 300,00 грн. вартість робіт з дефектовки автомобіля, 700,00 грн. вартість робіт з оцінки матеріальної шкоди завданої ДТП, 510, 00 грн. розмір франшизи за договором страхування відповідальності (а.с.74-75). Ухвалою суду від 27 лютого 2015 року визнано мирову угоду між позивачем [PERSON], третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] та відповідачем ВАТ «НАСК «[PERSON]. Згідно тексту угоди сторони дійшли згоди, що розмір страхового відшкодування за виключенням франшизи становить 42555,18 грн., судові витрати позивача та третьої особи у справі 6700, 00 грн. та вищевказані суми повинні бути сплачені відповідачем протягом 30 днів з дня одержання ним копії ухвали суду (а.с.69-73). Згідно платіжного доручення № 16630 від 25 березня 2015 року «НАСК «Оранта» перерахувала 42077,55 грн. [PERSON] з поміткою без ПДВ (а.с.76). Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача [PERSON] вбачається, що [PERSON] збитки на час розгляду справи [PERSON] не відшкодовані (а.с. 5). Заперечення щодо спростування даного твердження від відповідача [PERSON] не надходили. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема в звязку із завданням майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до визначень, наведених у п 1.6 ст. 1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Згідно ч.1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, враховуючи те, що цивільно правова відповідальність [PERSON], як власника наземного транспортного засобу застрахована ПАТ «НАСК «Оранта» у кожного з відповідачів виникло зобовязання по відшкодуванню потерпілому [PERSON] у певному розмірі шкоди завданої в наслідок ДТП. В звязку із неможливістю певний час користуватись пошкодженим автомобілем в господарській діяльності та неможливістю проведення його ремонту внаслідок невиконання (несвоєчасного виконання) відповідачами своїх зобовязань по відшкодуванню витрат на відновлення пошкодженого автомобіля, позивачем [PERSON] до суду заявлено вимогу про відшкодування йому не отриманих доходів (упущеної вигоди). На обґрунтування розміру упущеної вигоди: позивачем надано до суду наступні документи: - копію договору перевезення вантажу (у тексті договору зазначено, що він є договором транспортного експедирування) від 31 січня 2013 року укладеного між Перевізником ФОП [PERSON] з одного боку та Відправником ТОВ «Ековіс Лоджистік Україна» з іншого боку. За умовами даного договору перевізник зобовязується двічі на тиждень, а саме: щотижнево по середах та суботах здійснювати перевезення вантажу Відправника транспортним засобом ОPEL MOVANO р.н. [NUMBER] з с. Каменівка Макарівського району Київської області до пункту призначення у м. Дніпропетровську. Згідно п. 4.1 договору вартість одного перевезення встановлюється в розмірі 4000 грн. 00 коп. за один рейс (а.с.106-107); - копію договору перевезення вантажу (у тексті договору також зазначено, що він є договором транспортного експедирування) від 31 січня 2013 року укладеного між Перевізником ФОП [PERSON] з одного боку та Відправником ТОВ «Інтеріорз Інтернешнл» з іншого боку. За умовами даного договору перевізник зобовязується двічі на тиждень, а саме: щотижнево по понеділках та четвергах здійснювати перевезення вантажу Відправника транспортним засобом ОPEL MOVANO р.н. [NUMBER] з м. Києва до пункту призначення у м. Ялта, або з м. Ялта до пункту призначення м. Київ. Згідно п. 4.1 договору вартість одного перевезення встановлюється в розмірі 5500 грн. 00 коп. за один рейс (а.с. 158-159); - копії заяв датованих 13, 16, 20, 27, 30 січня, 03, 06, 10, 13, 17, 20, 24, 27 лютого, 03, 06, 10, 13, 17, 20, 24, 27, 31 березня 2015 року на імя директора ТОВ «Ековіс Лоджистік Україна» про неможливість виконання рейсів з с. Калинівка Макарівського району Київської області до м. Дніпропетровськ в звязку з тим, що його транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень та на даний час не відремонтований (а.с. 83-105); - копії заяв датованих 13, 16, 20, 27, 30 січня, 03, 06, 10, 13, 17, 20, 24, 27 лютого, 03, 06, 10, 13, 17, 20, 24, 27, 31 березня 2015 року на імя директора ТОВ «Інтеріорз Інтернешнл» про неможливість виконання у ці дні рейсів з м. Києва до м. Ялти в звязку з тим, що його транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень та на даний час не відремонтований (а.с. 83-105); - копію довідки від ТОВ «Ековіс Лоджистік Україна» датовану 21 жовтня 2015 року про те, що [PERSON] дійсно повідомляв товариство про неможливість здійснення 21 рейсу з с. Калинівка Макарівського району Київської області та в наслідок цього йому не сплачувалась оплата згідно умов договору перевезення вантажу від 31.12.2013 (4000 за кожний рейс) (а.с.129); - копію довідки від ТОВ «Інтеріоз Інтернешнл» датовану 23 жовтня 2015 року про те, що [PERSON] дійсно повідомляв товариство про неможливість здійснення 23 рейсів з с. м. Києва до м. Ялта та в наслідок цього йому не сплачувалась оплата згідно умов договору перевезення вантажу від 31.12.2013 (5500 за кожний рейс) (а.с.129 зворотній бік). При цьому в договорі з «Ековіс Лоджистік Україна» (а.с.106) місцем відправлення вантажу зазначене неіснуюче с. Каменівка Макарівського району Полтавської області (за даними Інтернет-сайту Макарівської РДА Київської області) в той час, як у відповідних заявах та довідки вказаного ТОВ місцем відправлення вантажу значиться вже с. Калинівка Макарівського району Київської області (а.с. 109-129, 169-171). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, повязаної із неможливістю деякий час користуватись пошкодженим автомобілем, суд виходив з наступного. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 22 ЦК та ст.ст. 10, 60 ЦПК України, пред'явивши вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди), позивач зобовязаний довести, що він міг і обовязково повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідачів стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати доходи у зазначеному розмірі. Враховуючи те, що умовами жодного з наданих позивачем договорів не передбачено надання перевізником додаткових (експедиційних) послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (ст. 316 ГК України) окрім самого перевезення вантажу, а сторона, що надає послуги з перевезення іменується у договорах Перевізником, а не Експедитором, суд розглядає їх виключно, як договори перевезення вантажу (ст. 307 ГК України), що відповідає їх назві. З наданих позивачем договорів перевезення вантажу від 31 грудня 2015 року випливає, що вартість одного перевезення вантажу за договором з ТОВ «Інтеріорз Інтернешнл» становить 5500 грн., а за договором з ТОВ «Ековіс Лоджистік» - 4000 грн.(п. 4.1. кожного договору). При цьому умовами обох договорів не передбачено обовязок Відправника або Одержувача вантажу оплачувати вартість пального, витрати на амортизацію та ремонт транспортного засобу, яким здійснюється перевезення, а отже вказані витрати покриваються за рахунок вартості перевезення вантажу, передбаченого договором. Таким чином дохід Перевізника (позивача) з кожного рейсу не є тотожнім вартості перевезення одного перевезення вантажу, а отже із заявленої позивачем загальної суми неотриманих ним доходів (упущеної вигоди) повинні бути відраховані витрати на пальне, амортизацію та поточний ремонт автомобіля (щонайменше у вигляді заміни витратних матеріалів), сплата Перевізником відповідних податків (а.с.80) та зборів, заробітної плати найманим працівника, якщо такі залучаються до здійснення перевезень, що позивачем при визначенні розрахунку упущеної вигоди зроблено не було. Крім того, визначивши період нарахування упущеної вигоди в проміжок часу з 13 січня по 31 березня 2015 року позивач не надав жодних обґрунтувань кінцевого терміну розрахункового періоду. Також позивач не надав жодних доказів того, що перебував у господарських відносинах з вищевказаними контрагентами та спроможний був виконувати умови відразу обох договорів, як до, так і після зазначеного ним розрахункового періоду з 13 січня по 31 березня 2014 року. Так, за умовами обох договорів позивач повинен був здійснювати перевезення вантажу щотижня по понеділках, середах, четвергах та суботах, тобто принаймні до дня ДТП повинен був виконати 6 рейсів (02, 04, 06, 08, 09 та 11 січня 2014 року). Проте будь-які докази цього (копії ТТН, шляхових листів, документів на пальне тощо) позивачем надані до суду не були. Крім того, загально відомим, а отже таким що не потребує доказування в силу вимог ч.2 ст. 61 ЦПК України є той факт, що 30 листопада 2013 року стався силовий розгін мирного протесту на Майдані Незалежності в місті Києві, наслідком якого стала хвиля масштабних протестів та акцій громадянської непокори на території, як м. Києва, так і інших населених пунктів, які мали місце до 20 лютого 2014 року включно. З метою запобігання вказаним проявам чинною, на той час, владою було обмежено, а по декуди припинено, рух транспортних засобів через м. Київ та прилеглі до нього населені пункти (Макарівський район межує з м. Києвом), запроваджено пропускний режим та огляди транспортних засобів на стаціонарних та тимчасових постах ДАІ та КПП. Також, починаючи з 20 лютого 2014 року Російською Федерацією тимчасово окуповано сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (ст.ст. 2-3, 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України») в звязку з чим Україною та Російською Федерацією створено мережу контрольних пунктів вїзду виїзду з материкової частини України до АР Крим, що з огляду на невизначений правовий режим значно ускладнило та уповільнило проїзд автомобільного транспорту до АР Крим та в зворотному напрямку. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відстань від с. Калинівка Макарівського району Київської області до м. Дніпропетровськ становить 526 км., а від м. Києва до м. Ялти 894 км. (за даними Інтернет-сайту з вантажних перевезень http://della.com.ua), за наявності вищевказаних обставин, що значно ускладнювали своєчасність проїзду автомобільного транспорту до місць призначення, з урахуванням часу необхідного на завантаження та розвантаження вантажу, відпочинок водія (водіїв) визначеного Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерством транспорту та звязку України від 07.06.2010 № 340, часу необхідного підтримання автотранспортного засобу в належному стані та заправлення його пальним, суд приходить до висновку про неможливість виконання позивачем, як Перевізником своїх зобовязань щодо своєчасного перевезення вантажів одним транспортним засобом відразу по двом договорам перевезення вантажу, навіть за умови того, що належний йому автомобіль не було б пошкоджено в ході ДТП. Крім того відповідно до правових норм наведених у ч.ч. 2,4 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Згідно ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже наявність ризиків випливає із самої суті підприємницької діяльності. Незважаючи на це матеріалами справи не підтверджуються факти того, що позивач вжив будь яких дієвих заходів направлених на одержання доходів за вищевказаними договорами перевезення. Так, незважаючи на те, що підприємницьку діяльність в сфері вантажного автомобільного транспорту [PERSON] здійснює на протязі тривалого проміжку часу щонайменше з дати державної реєстрації 14 лютого 2006 року (а.с.81-82), ним не було ініційовані перед контрагентами питання про здійснення перевезення за договорами іншими автомобільним транспортом, який перебуває у його володінні або користуванні, або міг бути орендований ним з метою належного виконання зобовязання за договором. Таким чином дії позивача за вищевказаними договорами перевезення вантажу мали пасивний характер, що суперечить самому змісту підприємницької діяльності, як діяльності ініціативної та систематичної (ст. 42 ГК України) та звелись до очікування надходження від відповідачів коштів на відновлення автомобіля, а також до інформування контрагентів про неможливість виконання рейсів за вищевказаними договорами. При цьому у випадку з ТОВ «Інтеріорз Інтернешнл» інформування відбувалось навіть не заздалегідь, а безпосередньо у день призначення відповідного рейсу. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а отже у їх задоволенні необхідно відмовити. Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог та повністю покладає їх на позивача. На час винесення судового рішення документально підтвердженими є лише судові витрати позивача.

Outcome: dismissed