Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

17 листопада 2021 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту постійного проживання [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . В обґрунтування заявленого заявник, [PERSON] зазначила, що на час відкриття спадщини, після смерті [PERSON] . [PERSON] проживала разом з ним, обґрунтовано вважаючи будинок за адресою [ADDRESS] , своїм постійним місцем проживання. Таке спільне проживання було викликане необхідністю догляду за [PERSON] , що є обов`язком повнолітніх дітей. Обставини постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS] , на час відкриття спадщини після смерті останнього підтверджуються також письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже за правилами статті 1268 Цивільного кодексу України, враховуючи, що [PERSON] протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, не заявляла про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , а останній не складав заповіту, [PERSON] є єдиною спадкоємицею [PERSON] , що прийняла таку спадщину. Встановлення факту постійного проживання доньки та померлого [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] необхідно заявнику для прийняття спадщини в порядку, встановленого положеннями ЦК України та ЗУ «Про нотаріат». Від встановлення такого факту залежить виникнення спадкових прав [PERSON] та можливість їх подальшої реалізації. Заявник в судове засідання не з`явилась, представник заявника подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву просила задовольнити в повному обсязі на підставі наданих до суду доказів. Заінтересована особа, приватний нотаріус ДМНО Мазур Я.В. в судове засідання не з`явилась, надавши суду копію матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій не заперечувала проти задоволення заяви. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 28.05.1965 року серії [NUMBER] , актовий запис № 1739, виданим Відділом записів актів громадянського стану Виконкому Жовтневої районної Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої також є - [PERSON] та [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.11.1972 року серії [NUMBER] , актовий запис № 4199, виданим Відділом записів актів громадянського стану Виконкому Жовтневої районної Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська. У подальшому [PERSON] та [PERSON] змінили прізвища у зв`язку з укладенням шлюбів: [PERSON] - на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 31.07.1998 року серії [NUMBER] , актовий запис № 547, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, свідоцтвом про шлюб від 26.10.2016 року серії [NUMBER] , актовий запис № 444, виданим Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, а [PERSON] - на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 04.03.1995 року серії [NUMBER] , актовий запис № 98, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська. 11.09.1992 року державним нотаріусом Першої Царичанської державної нотаріальної контори Любчич А.Ф. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1422, спадкова справа № 55/92, яким посвідчено, що [PERSON] є спадкоємицею майна [PERSON] : житлового будинку А-І житловою площею 20,9 м2, сараїв Б-І, В-І, уборної Г-І, входу в підвал Д-І, парканів № 1, 2, тротуару І, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . 04.07.1997 року Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації видало реєстраційне посвідчення, яким засвідчено що 65/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на земельній ділянці 525 м2 і складається з житлового будинку А-І житловою площею 165,1 м2, гаражів Б, Е, сараїв Ж, З, И, огорожі № 1-4, мощення І, ІІ, , зареєстровано за [PERSON] на праві особистої власності та записано в реєстрову книгу № 579 за реєстровим № 61 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М., зареєстрованого в реєстрі 3-6188. 26.11.2012 року Юр`ївська сільська рада на підставі свого рішення від 17.10.2012 року № 50, взамін рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06.08.2021 року, видала свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , яким посвідчено право приватної власності [PERSON] на житловий будинок загальною площею 78,3 м2, житловою площею 38,6 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , і складається з житлового будинку А-1 загальною площею 78,3 м2, житловою площею 38,6 м2, гаражу Б-1, альтанки В-1, сараю Г-1, бані Д-1, свердловин 1, 2, зливної ями 3, колодязя 4, огорож 5, 6. Того ж дня Обласним комунальним підприємством «Царичанське бюро технічної інвентаризації» видано витяг про державну реєстрацію прав № 36406722, згідно якого зареєстровано право приватної власності [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер 38278573, яке виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] та рішення Юр`ївської сільської ради від 17.10.2012 року № 50, номер запису 177 в книзі 1. На момент видачі зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину за законом правила спадкування регулювалися Цивільним кодексом Української РСР, а суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном - Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про власність». Згідно статей 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини, відповідно до статті 525 Цивільного кодексу Української РСР, визнається день смерті спадкодавця. Статтями 560, 561 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємцям в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Разом з тим до 16.07.1998 року в Україні діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на нерухоме майно. Система державної реєстрації права власності на нерухоме майно в Україні вперше впроваджена Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121. Водночас впровадження державної системи реєстрації та обліку нерухомого майна в Україні вперше передбачено Концепцією розвитку житлово-комунального господарства України, схваленою Постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.1995 року № 150 «Про Концепцію розвитку житлово-комунального господарства в Україні» та реалізовано Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року № 56. На момент видачі свідоцтва про право на спадщину від 11.09.1992 року реєстрація будинків та домоволодінь регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15.01.1966 року. Пунктом 23 Додатку № 1 до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріальними конторами, віднесено до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. На момент видачі Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації реєстраційного посвідчення від 04.07.1997 року порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна в Україні визначався Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Згідно пунктів 1.4-1.6 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, житлові будинки підлягали обов`язковій державній реєстрації. Така реєстрація здійснювалася державними підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади - на підставі правовстановлювальних документів, передбачених Переліком правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (додаток № 1 до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб). Державній реєстрації підлягають об`єкти нерухомого майна незалежно від форм власності. Підпунктом «а» пункту 1 Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, договір купівлі-продажу, посвідчений державною нотаріальною конторою, відносено до правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна. Відповідно до пункту 2.2 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, під час державної реєстрації об`єкта нерухомості робиться відповідний запис в реєстрову книгу, а на оригіналі правовстановлюючого документу - реєстраційних напис. Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. На момент видачі Обласним комунальним підприємством «Царичанське бюро технічної інвентаризації» витягу про державну реєстрацію прав від 26.11.2012 року відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулювалися ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 року № 1878-VI. Згідно пунктів 3, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ від 11.02.2010 року № 1878-VI до 01.01.2013 року державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 року № 1878-VI та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державна реєстрація в Реєстрі прав власності на нерухоме майно здійснюється до 01.01.2013 року. Враховуючи, що на момент виникнення права [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та реєстрації за [PERSON] 65/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на нерухоме майно, а державна реєстрація права приватної власності [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такого права приватної власності, зазначені права, за правилами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визнаються дійсними. [INFO] у м. Дніпро [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.10.2020 року серії [NUMBER] , актовий запис № 1181, виданим Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статей 1218, 1226 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статей 1217, 1222 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно статей 1220, 1221 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. З 07.03.2012 року вчинення нотаріальних дій в Україні регулюється Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Пунктом 1.13 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільського голови (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, або іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (копія актового запису про смерть, домова книга тощо). Відповідно до домової книги по [ADDRESS] , останнім місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Отже часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є [INFO] , а місцем її відкриття - [ADDRESS] . Згідно статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Відповідно до статей 1258, 1261 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до домової книги по [ADDRESS] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] разом із нею постійно проживав тільки [PERSON] . Згідно статей 1269, 1270, 1272 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Якщо спадкоємець протягом встановленого строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до пункту 3.3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Оскільки заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори за місцем відкриття такої спадщини подано не було, [PERSON] не складала заповіту, а [PERSON] протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, не заявляв про відмову від спадщини, він є єдиним спадкоємцем [PERSON] , що прийняв таку спадщину. Згідно статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до статті 1298 Цивільного кодексу України, статей 66, 67 закону України «Про нотаріат», пункту 4.8 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців, нотаріусом за місцем відкриття спадщини за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, видається свідоцтво про право на спадщину. Таке свідоцтво видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Водночас 02.11.2020 року, до закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] , не отримавши відповідне свідоцтво про право на спадщину, [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.11.2020 року, актовий запис № 1520, виданим Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Разом з тим згідно частини 3 статті 1296, статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином [PERSON] з 08.05.2020 року у порядку спадкування за законом набув право приватної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , і належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.1992 року, виданого державним нотаріусом Першої Царичанської державної нотаріальної контори Любчич А.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 1422. Враховуючи, що статтями 1218, 1226 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, до складу спадщини після смерті [PERSON] крім 65/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , увійшов також житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Оскільки останнім місцем проживання [PERSON] , згідно домової книги є [ADDRESS] , то з урахуванням положень статей 1220, 1221 Цивільного кодексу України, пункту 1.13 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є [INFO] , а місцем її відкриття - [ADDRESS] . За правилами статей 1258, 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом є [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 3 закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» документом, до якого вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України. Згідно записів у паспортах [PERSON] і [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] перша постійно проживала за адресою [ADDRESS] , а друга - за адресою [ADDRESS] . Враховуючи, що [PERSON] протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] не подавала до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини, то відповідно до статей 1269, 1270, 1272 Цивільного кодексу України вона вважається такою, що не прийняла її. Разом з тим на момент смерті [PERSON] . [PERSON] виповнилося 79 років і він потребував постійного догляду та сторонньої допомоги, а оскільки до цього моменту за адресою [ADDRESS] , вони проживали лише вдвох, то після смерті [PERSON] . [PERSON] залишився проживати у такому помешканні сам. Згідно статті 172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. За таких обставин [PERSON] з травня 2020 року постійно проживала разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS] , доглядаючи за ним та надаючи йому необхідні турботу та піклування, до моменту смерті [PERSON] . Тобто на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . [PERSON] проживала разом з ним, обґрунтовано вважаючи помешкання за адресою [ADDRESS] , своїм постійним місцем проживання. Таке спільне проживання було викликане необхідністю догляду за [PERSON] , що є обов`язком повнолітніх дітей. Обставини постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS] , на час відкриття спадщини після смерті останнього підтверджуються також письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] . Отже за правилами статті 1268 Цивільного кодексу України, враховуючи, що [PERSON] протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, не заявляла про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , а останній не складав заповіту, [PERSON] є єдиною спадкоємицею [PERSON] , що прийняла таку спадщину. Проте оскільки у [PERSON] було й інше постійне житло за адресою [ADDRESS] , до якого вона мала намір повернутися у майбутньому, [PERSON] не зареєструвала своє місце проживання за адресою [ADDRESS] , у встановленому законодавством порядку. Відсутність такої реєстрації стало підставою відмови у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджується постановою від 04 листопада 2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В. Разом з тим відповідно до частини 10 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до правового висновку, наведеного у постановах Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17, від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 28.02.2018 року у справі № 633/344/16-ц, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання сама по собі не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини їх спільного проживання підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Згідно системного тлумачення правових норм Конституції України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особи, що мешкають в Україні, не зобов`язані постійно проживати в місці своєї реєстрації, а тому обставина (факт) спільного проживання спадкодавця та спадкоємців підлягає доведенню належними способами та засобами. Згідно статті 293 Цивільного процесуального кодексу України цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, розглядаються в порядку окремого провадження - непозовного цивільного судочинства. Серед іншого, відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно пунктів 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. При цьому якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Водночас відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду від 23.09.2021 року у справі № 646/1310/20, оскільки у справах про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не вирішується питання щодо поновлення порушених прав, а встановлюються обставини, необхідні для звернення заявника до нотаріальної контори з метою наступного вирішення питання щодо оформлення права власності на спадкове майно, то в такому випадку не виникає спір про право на спадщину, а отже такі справи підлягають розгляду і вирішенню в порядку окремого провадження, а не позовного. При цьому для вирішення таких справ в порядку позовного провадження, а не окремого, згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 14.04.2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 23.09.2020 року у справі № 758/7094/19, від 07.11.2018 року у справі № 336/709/18-ц, існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. За таких обставин оскільки [PERSON] з об`єктивних причин, які не залежать від її волі, не має можливості в передбачений законом способ документально підтвердити факт постійного спільного проживання з [PERSON] на час відкриття спадщини після його смерті, та з огляду на відсутність інших спадкоємців, які у встановлений законом строк прийняли спадщину після смерті [PERSON] , зазначений факт, з урахуванням принципу верховенства права та враховуючи наявність у спадкоємця, що прийняв спадщину, законних очікувань на отримання у спадок належного спадкодавцю майна, підлягає встановленню судом в порядку окремого провадження. Можливість встановлення у подібних випадках факту постійного спільного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виключно в судовому порядку підтверджується також правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 317/ Перелічені докази у своїй сукупності свідчать про беззаперечну доведеність факту, що має юридичне значення, а саме: факту постійного проживання , доньки [PERSON] та батька [PERSON] , померлого [INFO] за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України). Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд приходить до висновку про доведеність заявницею факту постійного проживання [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] , за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Таким чином, суд вважає заявлені вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved