Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

18 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, де вказав, що 12 березня 1998 року він та його дружина [PERSON] уклали з [PERSON] договір довічного утримання, відповідно до якого передали у власність [PERSON] JLM., належну їм на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.2 договору довічного утримання від 12 березня 1998 року розмір матеріального забезпечення для позивача та для його дружини був визначений в розмірі 60 грн. щомісячно на кожного, а також, зазначено, що відчужувачі мають право на довічне безкоштовне користування спірною квартирою. Дружина позивача [PERSON] померла 31.05.2010 року. Набувач [PERSON] померла 28.06.2012 року та після неї залишилися спадкоємці її дочки [PERSON] та [PERSON] відповідачі по справі, які прийняли спадщину спірну квартиру та набули обовязки за договором довічного утримання. Зазначені в договорі довічного утримання обовязки відповідачі не виконували, тому за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.06.2015 року договір довічного утримання було розірвано та поновлено позивачу [PERSON] право власності на його частину спірної квартири. Оскільки відповідачі повинні були виконувати договір до моменту його розірвання, то позивач просить суд на виконання договору довічного утримання стягнути з відповідачів збитки за договором довічного утримання в сумі 2160 грн., збитки за невиконання зазначеного договору на суму 9722,64 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та уточнили, що заборгованість за договором довічного утримання складає 60 гривень щомісяця за період з 01.02.2013 року по 25.06.2015 року, тобто за період за три роки з урахуванням строку позовної давності з дати звернення з позовом до суду по день розірвання договору - 23.06.2015 року. А сума збитків за невиконання зазначеного договору це витрати за комунальні послуги, які були сплачені позивачем за цей же період з 01.02.2013 року по 25.06.2015 року в сумі 9722,64 грн., оскільки в договорі зазначено, що позивач [PERSON] має право на довічне безкоштовне користування спірною квартирою, тому комунальні послуги повинні були сплачувати відповідачі. Моральна шкода позивачу зумовлена тим, що відповідачі залишили його без допомоги і догляду, які повинні були надавати , байдуже ставилися до нього, враховуючи його похилий вік, стан фізичного здоровя, порушили його немайнові права на належні і безпечні умови існування, чим завдали йому душевних страждань. Він не отримував від відповідачів матеріальної допомоги і необхідного в старості догляду за передачу права власності на житло, утворилась значна заборгованість за комунальні платежі та його визнано злісним неплатником, за що йому соромно перед сусідами. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] з позовом не згодні та надали пояснення, що в міру своїх можливостей вони допомагали позивачу, щомісячні платежі в сумі 60 грн. позивачу за договором не сплачували, також, як і комунальні платежі. Вважають себе такими, що прийняли спадщину у вигляді спірної квартири після смерті матері [PERSON], оскільки проживали разом з нею, але свідоцтво про право власності на спірну квартиру внаслідок спадкування до цього часу не отримали. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 березня 1998 року позивач та його дружина [PERSON] уклали з [PERSON] договір довічного утримання, відповідно до якого передали у власність [PERSON] JLM., належну їм на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.2 договору довічного утримання від 12 березня 1998 року розмір матеріального забезпечення для позивача та для його дружини був визначений в розмірі 60 грн. щомісячно на кожного, а також, зазначено, що відчужувачі мають право на довічне безкоштовне користування спірною квартирою. Дружина позивача [PERSON] померла 31.05.2010 року. Набувач [PERSON] померла 28.06.2012 року та після неї залишилися спадкоємці її дочки [PERSON] та [PERSON] відповідачі по справі, які прийняли спадщину спірну квартиру та набули обовязки за договором довічного утримання. Зазначені в договорі довічного утримання обовязки відповідачі не виконували, тому за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.06.2015 року договір довічного утримання було розірвано та поновлено позивачу [PERSON] право власності на його частину спірної квартири. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями сторін в суді, копією договору про довічне утримання від 12.03.1998 року, копією рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.06.2015 року (а.с.20, 23-24). Відповідно до ст.757 ЦК України обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. З рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.06.2015 року вбачається, що відповідачі не виконували умови договору, та обовязки за договором довічного утримання, тому зазначений договір було розірвано. Згідно із\~ч. 1 ст. 598,\~ст. 599 ЦК України\~зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Однією з підстав розірвання договору за рішенням суду є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. В правових висновках Верховного Суду України, зазначених в постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-75цс13 вказано, що вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Відповідно до п.2 договору довічного утримання від 12 березня 1998 року (а.с.20) розмір матеріального забезпечення для позивача та для його дружини був визначений в розмірі 60 грн. щомісячно на кожного. Крім того в договорі було зазначено, що набувач повинен забезпечувати позивача харчуванням, одягом, необхідною допомогою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не отримав того, на що розраховував при укладенні договору довічного утримання, зокрема, не отримував щомісяця грошового утримання в розмірі 60 грн. та потерпів від цього збитки. Тому, позовні вимоги позивача що до стягнення з відповідачів збитків у вигляді матеріального забезпечення 60 гривень щомісяця за період з 01.02.2013 року по 25.06.2015 року, тобто за період за три роки з урахуванням строку позовної давності, яку просить застосувати представник позивача, з дати звернення з позовом до суду по день розірвання договору - 23.06.2015 року необхідно задовольнити. Відповідно до матеріалів справи позивач [PERSON] звернувся з теперішнім позовом до суду через пошту саме 01.02.2013 року.(а.с.15). Сума збитків за договором довічного утримання за зазначений період склала 1860 грн.(60 грн.х31 міс.). Але суд вважає, що в частині позову про стягнення суми збитків за невиконання зазначеного договору - витрат за комунальні послуги, які були сплачені позивачем за цей же період з 01.02.2013 року по 25.06.2015 року в сумі 9722,64 грн., необхідно відмовити з наступних підстав. В договорі довічного утримання від 12 березня 1998 року (а.с.20) не зазначено, що набувач повинен сплачувати комунальні послуги за відчужувача. Суд не може погодитися зі ствердженням позивача, що право на довічне безкоштовне користування спірною квартирою позбавляє відчужувача обовязку на сплату комунальних послуг. Позивач на час дії договору довічного утримання проживав в спірній квартирі та користувався комунальними послугами та фактично був орендатором цієї квартири у її власника - набувача за договором довічного утримання. То можна зробити висновок, що зазначене в договорі право на безкоштовне користування спірною квартирою відчужувачем є безкоштовна оренда зазначеної квартири. Також, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення. з відповідачів моральної шкоди в сумі 5000 грн, яку він зазнав за неналежне виконання договору довічного утримання відповідачами, оскільки відшкодування моральної шкоди не передбачено умовами договору довічного утримання від 12 березня 1998 року. Відповідно до ч.1.ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 грн. у частковому співвідношенні. На підставі викладеного та

Outcome: partial