Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

19 березня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що він, відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] без його згоди 13 серпня 2014 року уклала договір оренди квартири з відповідачами [PERSON] та [PERSON], видала їм довіреність на право представлення її інтересів по отриманню довідок, документів, управління, користування спірною квартирою. На підставі цієї довіреності [PERSON] та [PERSON] проживають в квартирі без його згоди. Крім того, [PERSON] надала йому договір оренди квартири з якого він дізнався, що остання сплачує [PERSON] щомісячно орендну плату в розмірі 1000 гривень. За таких обставин вважає, що має право на отримання 1/3 частини орендної плати за період з 13 вересня 2014 року по 13 березня 2015 року в сумі 2333 гривень 31 копійку. Просить суд ухвалити рішення, яким: -зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні власністю; -виселити [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], як осіб, що неправомірно проживають у квартирі та перешкоджають йому користуватися власністю; -стягнути з [PERSON] на його користь кошти в сумі 2333 гривні 31 копійки як частину доходів, отриманих від здачі квартири в оренду. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав. Пояснили суду, що відповідач [PERSON] здала в оренду всю квартиру, хоча є власником лише її частини. Позивач у спірній квартирі не проживає, мешкає у своєї дружини, але доступ до квартири має, проте перешкоди в користуванні квартирою полягають в тому, що [PERSON] здала в оренду їх спільну квартиру. Представник відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. Пояснила суду, що позивач в квартирі не проживає, живе у своєї дружини. У квартирі фактично проживає лише брат позивача, третя особа по справі - [PERSON] Квартира має дві ізольовані кімнати, і в одній з них мешкає третя особа. [PERSON] дійсно дала довіреність [PERSON] та [PERSON] щодо управління квартирою, проте вони не проживають в квартирі. Бувають у ній лише інколи. Будь-яких договорів оренди квартири позивач з ними не укладала, де взяв позивач копію договору оренди квартири [PERSON] не відомо. Коштів за оренду квартири від [PERSON] та [PERSON] вона не отримує та не чинить позивачу жодних перешкод у користуванні квартирою. Акти про проживання відповідачів у квартирі складались тоді, коли їх там не було. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Заслухавши пояснення учасників удового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу та третій особі - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 травня 2014 року на праві власності належить по 1/3 частині квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Інша 1/3 частина квартири належить на праві власності [PERSON] за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2011 року (а.с. 107-110). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. У судовому засіданні позивач пояснив суду, що в квартирі не проживає, оскільки мешкає за місцем проживання своєї дружини. Позивач вважає, що [PERSON] чинить йому перешкоди в користуванні квартирою тим, що без його згоди уклала договір оренди та поселила орендарів. Усунути перешкоди в користуванні власністю просить шляхом виселення орендарів з квартири. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження своїх доводів щодо проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі сторона позивача надала суду акт обстеження спірної квартири від 04 березня 2015 року, за підписами майстрів технічних дільниць КП «Чоколівське», мешканця квартири № 1 і мешканця квартири № 6 (а.с. 11) та ксерокопію договору оренди квартири (а.с. 10). Заперечуючи проти наданих доказів, представник відповідача посилається на те, що даний акт не є належним доказом постійного проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі, оскільки не містить даних про те, що квартира була оглянута в присутності цих осіб. Якщо цих осіб не було в квартирі, і вони не підписали акт, або відмовилися його підписати, то це мало бути зазначено в акті. У акті не зазначено на підставі яких доказів комісія зробила висновок про постійне проживання в квартирі [PERSON] та [PERSON] та ще й з неповнолітньою дитиною. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Зі змісту наданого суду акту обстеження спірної квартири від 04 березня 2015 року вбачається, що три майстри технічних дільниць КП «Чоколівське» в присутності двох сусідів з квартир № 1 та № 6 склали акт обстеження квартири про те, що в квартирі дійсно проживають [PERSON] та [PERSON] з неповнолітньою дитиною. При цьому в акті не зазначено на підставі чого встановлено факт постійного проживання відповідачів при обстеженні квартири, який чином такі обставини встановлювались, на підставі чого члени комісії зробити такий висновок. Не містить акт і посилання на те, чи були присутні при цьому самі відповідачі, чому вони не зазначені в цьому акті, як особи, що були присутні при обстеженні квартири, якщо це мало місце. За таких обставин, суд вважає, що цей письмовий документ не є належним доказом постійного проживання в квартирі відповідачів як орендарів квартири. Не є належним та допустимим доказом і ксерокопія договору оренди квартири (а.с. 10), оскільки представник відповідача не підтвердив факт укладення такого договору [PERSON] та [PERSON], тому суд за відсутності оригінала договору та інших доказів його укладення позбавлений можливості визнати надану незавірену ксерокопію договору доказом укладення такого договору. Судом роз'яснювалось стороні позивача право на подання належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, проте позивач та його представник обмежилися лише наданням цих двох письмових доказів. У такому випадку, суд вважає, що вимоги позивача про наявність перешкод у користуванні спірної квартирою та необхідності ухвалення рішення про виселення [PERSON], [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач також просить стягнути з відповідача [PERSON] 2333 гривні 31 копійку отриманої нею орендної плати за квартиру за період з 13 вересня 2014 року по 13 березня 2015 року. Суд вважає, що стороною позивача на надано суду належних доказів на підтвердження факту укладення договору оренди та здачі квартири в оренду. Стороною позивача укладення такого договору не визнається. Будь-яких доказів на підтвердження факту отримання відповідачем [PERSON] орендної плати від орендарів квартири суду також не надано. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed