Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

17 червня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовомдо [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначає, що він разом із своєю матір`ю - [PERSON] є власниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у вказаному будинку зареєстровані позивач та його колишня дружина - [PERSON] , яка є відповідачем у даній справі. Протягом останнього року та на момент звернення до суду з позовом [PERSON] не проживає за вказаною адресою, не оплачує комунальних послуг та не бере участі в утриманні будинку. Позивач неодноразово усно вимагав у відповідача добровільно знятись з місця реєстрації, оскільки кількість зареєстрованих осіб впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних допомог, однак остання на прохання [PERSON] не реагує. У зв`язку із вказаним обмеженням у реалізації права власності позивач просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Станом на 18 серпня 2021 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилась в судове засідання, відзиву на позов не подала та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є співвласником об`єкту житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується витягом з Держаного реєсту речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №185168946 від 17.10.2019 року (а.с. 10). Вказаною квартирою він володіє спільно із матір`ю [PERSON] (а.с.11). Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана на імя [PERSON] , станом на 18 січня 2021 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] від 22 серпня 2020 року було розірвано (а.с. 12). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується повідомленням Луцького РУП ГУНП у Волинській області про розгляд звернення №31352/50/04-21 від 29 січня 2021 року (а.с. 14). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Судом установлено, що відповідач зареєстрована в квартирі позивача як член сім`ї власника, за власним бажанням, добровільно залишила помешкання понад рік тому, тобто визначила собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року. Крім того, факт реєстрації відповідача за вказаною вище адресою порушує права [PERSON] як законного власника свого майна щодо користування та розпорядження вказаною квартирою, зобов`язує сплачувати додаткові комунальні послуги за сторонню особу. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved