Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

18 серпня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] міської ради про визнання за ними права власності на кооперативну квартиру № 69, розташовану в будинку № 163 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі в порядку спадкування по 1/3 частині за кожним. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що 17 липня 1998 року помер [PERSON], який проживав на день смерті за адресою: [ADDRESS]. На день його смерті залишилось спадкове майно у вигляді даної кооперативної квартири. Вони прийняли спадщину, подавши заяви про прийняття спадщини до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори. Проте не можуть оформити свої спадкові права, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на кооперативну квартиру. Зазначали, що дана кооперативна квартира була надана [PERSON] на підставі ордеру за № 1203 серії КО від 23 травня 1983 року. Згідно довідки ЖБК «Олімпійський-163» від 06 лютого 2008 року, пай за квартиру в сумі 6 802 рублів був виплачений ним повністю. Проте постановою Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори про відмову у здійсненні нотаріальних дій від 12 серпня 2016 року їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON], у звязку з тим, що право власності на квартиру не було зареєстровано належним чином. Вважають, що [PERSON] свого часу правомірно набув право власності на спірну кооперативну квартиру [ADDRESS], оскільки вказана квартира була надана йому на підставі ордеру, а у подальшому він повністю виплатив пайовий внесок за квартиру в сумі 6 802 рублів, а виникнення права власності на момент виплати паю не залежало від державної реєстрації до набрання законної сили Цивільного кодексу України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмеження» від 2004 року. Обовязкове оформлення права власності на кооперативну квартиру також не передбачалось законодавством, яке діяло на момент виплати паю за квартиру. Після смерті [PERSON] виник спір про підтвердження його права власності на вказану квартиру, у звязку з чим вони не можуть оформити свої спадкові права, хоча згідно діючого законодавства після смерті [PERSON] їм належить по 1/3 частині квартири кожному в порядку спадкування. Просили суд визнати за ними, [PERSON], [PERSON], [PERSON], право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 43,8 кв.м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 17 липня 1998 року, по 1/3 часині квартири за кожним. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявилися, надавши суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, в якій підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] міської ради, [PERSON], діюча на підставі довіреності, до судового засідання не з'явилася, від якої до суду надійшла заяву з проханням справу розглянути без її участі, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи ОСББ «Добробут» у судове засідання не з'явився, від голови якого, [PERSON], до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за їхньою відсутністю, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції 2004 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції 2004 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції 1991 року), який діяв до набрання чинності ЦК України (в редакції 2004 року), передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» зазначалось, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції 2004 року), де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (2004 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (2004 року). Також законодавцем у 1983 році не визначалось необхідності отримання власником кооперативної квартири правовстановлюючого документа на відповідне нерухоме майно. Судом за матеріалами справи встановлено, що за ордером серії КО № 1203 від 23 травня 1983 року на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради № 192 від 13 квітня 1983 року [PERSON] на родину з чотирьох осіб, у тому числі: дружину [PERSON], доньку [PERSON], та сина [PERSON] була надана у користування трикімнатна квартира № 69, розташована в будинку № 163 по вулиці Олімпійській в м.Маріуполі. На підставі технічного паспорту від 15 липня 2016 року, складеного на імя [PERSON] [PERSON] БТІ на квартиру [ADDRESS], вбачається, що загальна площа вказаної трикімнатної квартири становить 62,9 кв. м., а житлова 43,8 кв. м. Водночас, згідно довідки [PERSON] БТІ № 2128 від 15 липня 2016 року, право власності на квартиру [ADDRESS], не зареєстровано. Як вбачається з довідки за вих. № 3 від 06 лютого 2008 року, виданої ОСББ «Добробут» [PERSON], [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], сплативши у повному обсязі пайовий внесок за дану квартиру в сумі 6802 рублів шляхом внесення першого внеску в сумі 2720 рублів, а також сплати залишку у розмірі 6802 рублів. Будинок був введений в експлуатацію у 1983 році. Отже на підставі дослідження перелічених письмових доказів, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] правомірно свого часу набув право власності на кооперативну квартиру № 69, розташовану в будинку № 163 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі, згідно діючого на той момент законодавства України (ст. 15 Закону «Про власність»). Згідно свідоцтва про смерть серія І-НО № 272512, виданого 20 липня 1998 року Орджонікідзевським Відділом РАГС міста Маріуполя, [PERSON] помер 17 липня 1998 року, актовий запис № 909. Зі свідоцтва про одруження серія ІІ-АГ, виданого Палацом одруження міста Жданова Донецької області вбачається, що 01 липня 1967 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 2221 від 01 липня 1967 року, на підставі чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON]. Як вбачається зі свідоцтва про народження серія І-АГ № 095251, виданого Жовтневим районним Відділом ЗАГС м. Жданова, та свідоцтва про народження серія ІІ-НО № 448492, виданого Жовтневим районним Відділом ЗАГС м. Жданова, [PERSON] народилася 23 червня 1968 року, а [PERSON] народився 06 вересня 1975 року, батьками яких зазначені: батько - [PERSON], та мати [PERSON]. Отже, [PERSON] є дружиною, а [PERSON] та [PERSON] є дітьми померлого [PERSON], та відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом. При цьому за інформацією державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], після смерті [PERSON], померлого 17 липня 1998 року, заведена спадкова справа № 944/1999, за якою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на трикімнатну квартиру № 69, розташовану в будинку № 163 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі. Проте постановою державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори № 1439/02-31 від 12 серпня 2016 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причин відсутності у спадкоємців правовстановлюючого документу на спадкове майно померлого [PERSON]. Зокрема, в матеріалах справи наявна довідка житлової організації ОСББ «Добробут» від 02 серпня 2008 року за № 67, яка підтверджує факт реєстрації та спільного проживання позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на день його смерті, 17 липня 1998 року, за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна. На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що кооперативна квартира № 69, розташована в будинку № 163 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі, входить до складу спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON], оскільки останній набув свого часу право власності на зазначену квартиру на законних підставах. Відповідно до статті ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За таких підстав позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є такими, які прийняли спадщину після померлого [PERSON] в рівних частках у вигляді 1/3 частки кооперативної квартири № 69, розташованої в будинку № 163 по вулиці Олімпійській в місті Маріуполі кожний, відповідно до ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом зі спадкодавцем, подали нотаріусу заяву про прийняття спадщини та не заявляли про відмову від спадщини. Відповідно до ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ст.1261 ЦК України відносяться до першої черги спадкоємців за законом. Зокрема з даної нотаріусом інформації вбачається, що інші спадкоємці, окрім позивачів, які бажають прийняти спадщину після смерті [PERSON], відсутні. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. В сенсі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Згідно положень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зокрема, як вбачається з правових позицій, висловлених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, яке було обговорено та взято до відома на засіданні Пленуму 01.03.2013 року, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Відповідно до п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05. 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Таким чином, приймаючи до уваги те, що право власності на спірну кооперативну квартиру у [PERSON] свого часу виникло правомірно, оскільки він повністю сплатив пайовий внесок за квартиру, а також те, що позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину в рівних частках (по 1/3 частині) у вигляді даної квартири після померлого чоловіка та батька, [PERSON], але не отримали свідоцтва про право на спадщину з причин відсутності правовстановлюючих документів на неї, що не позбавляє їх права на спадщину, суд вважає за можливе визнати за позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] по 1/3 частині за кожним, в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов у повному обсязі.

Outcome: approved