Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

19.07.2017 року позивач, через свого представника [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою, 06.11.2017 року позивач, через свого представника [PERSON], уточнив позовну заяву, в якій просить: скасувати арешт нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 2399332, зареєстрованого 16.05.2005 року реєстратором Першою Харківською нотаріальної конторою (обєкт обтяження невизначене майно, все майно) та арешт нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 2399339 зареєстрованого 16.05.2005 року реєстратором Першою Харківською нотаріальною конторою (обєкт обтяження квартира [ADDRESS]) Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою про можливість розгляду справи за його відсутності , просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістив. Третя особа у судове засідання не зявились, надали суду письмові пояснення, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, прийняти законне і обґрунтоване рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, ознайомившись з волевиявленням сторін та доказами повідомлення про час розгляду справи сторін, які не зявилися, приходить до наступного : Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 1\~ст. 60 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 28 листопада 2016 року померла мати позивача - [PERSON], якій на день смерті належала частка в спільній сумісній власності на [ADDRESS]. (а.с 3) В передбачений законодавством строк позивач [PERSON]. звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. (а.с.5). При здійсненні своїх прав, передбачених ст. 1297 ЦК України, а саме звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, [PERSON] було відмовлено, так як згідно Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 16.09.2005 року за №2399332, 2399339 реєстратором - Першою державною нотаріальною конторою було накладено арешт на невизначене майно, все майно та нерухоме майно [PERSON]. Обєктом обтяження є невизначене майно, все майно та [ADDRESS]. Підставою для накладання обтяження є повідомлення 10869, 22.08.2005 року ВДВС Дзержинського р-ну м. Харкова, виконавець- Тарасова [PERSON] майна зазначений [PERSON]. Доказом вищезазначеного є інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав. Відповідно до документів на право власності на житло [PERSON] не є власником будь-якого житла та кв. 4 в буд.90 по вул Бойовій в м. Харкові. З відповіді начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області вбачається, що надати інформацію стосовно обтяження майна від 22.08.2005 року не вбачається можливим у звязку зі спливом зберігання завершеного виконавчого провадження. Відповідно до відповіді директора комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентарізації» Харківської міської ради - КП «ХМ БТІ» надало позивачу копію постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 22.08.2005 року . З копії постанови ВДВС вбачається, що державним виконавцем накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] Відповідно до діючій на час правовідносин ст.49 редакції ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» після закінчення строку, передбаченого законом для стягнення аліментів, у разі відсутності заборгованості із сплати аліментів адміністрація підприємства, установи, організації, фізична особа, фізична особа - підприємець, які проводили відрахування, повертають постанову державного виконавця про стягнення аліментів органу державної виконавчої служби з відміткою про перерахування в повному обсязі стягувану утриманих сум аліментів У разі якщо утримані суми аліментів стягувану не перераховані, державний виконавець письмово повідомляє стягувану про розмір заборгованості, роз'яснює йому права, встановлені частиною першою статті 87 цього Закону, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. У будь-якому разі (чи є заборгованість по сплаті, чи її немає) державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Законодавець нас посилає до ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», яка вимагає У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. 2. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Ст.74 ч.9 передбачає, що спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. На теперішній час, у звязку з наявністю обтяжень на невизначене майно та на [ADDRESS] позивач [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті власника житла. На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто в Україні не може бути позбавлений права власності , до підстав виникнення права власності відноситься право на спадкування, підстави для усунення цього права чітко передбачені законом. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Згідно з вимогами ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі вимог ч 2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1 протоколу №1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 протоколу №1 Конвенції гарантує кожному майнове право\~право власності. Згідно з практикою Європейського Суду, ст. 1 Протоколу №1 включає в себе три норми. Перша, загальна, норма стверджує принцип поваги права власності. Друга норма стосується позбавлення майна і обумовлює таке позбавлення певними обставинами. Третя норма визнає, що держави-учасниці Конвенції мають право контролювати використання власності відповідно до інтересів суспільства. Перш ніж розглянути питання про те, чи була дотримана перша норма, Суд повинен визначити, чи були застосовані дві останні норми. Тобто друга і третя норми як такі, що стосується окремих випадків втручання у право на повагу до власності, повинні тлумачитись у світлі загальної\~першої норми. Визнаючи право кожного на безперешкодне користування своїм майном, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції по суті є гарантією права власності. Про це прямо говорять слова «майно», «власність», «користування власністю». Право розпоряджатись своїм майном є звичайним та основоположним аспектом права власності. Поняття права власності має автономне значення у практиці Суду, яке не залежить від формальних кваліфікацій із внутрішнього права. Так, поняття власності не обмежується правом власності на фізичні речі: деякі інші права та вигоди, що створюють майно можуть бути розглянуті як «права власності» і, отже, як власність для цілей ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції. Остання охоплює і майнові цінності, включаючи чи право вимоги, за яким заявник може претендувати, як мінімум, на законне очікування отримання ефективного користування правом власності. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає , що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved