Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

19 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка виникла під час її роботи на ВАТ «Словянський керамічний комбінат» в загальній сумі 1397,99 гривень, про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати у сумі 3362,51 гривень, посилаючись на те, що за рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2015 року з ВАТ «Словянський керамічний комбінат» на її користь стягнуті зазначені суми, але рішення суду до теперішнього часу не виконано. В серпні 2015 року відповідно до статті 2 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-У1 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вона зверталася до Державної казначейської служби України в місті Словянську з заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі з держави Україна, але Головним управлінням Державної казначейської служби України пакет документів щодо виконання рішення суду був повернутий без виконання з посиланням на те, що в УДКСУ у м. Словянську ВАТ «Словянський керамічний комбінат» не обслуговується, бюджетних та не бюджетних рахунків ВАТ в Казначействі не відкрито. Оскільки ВАТ «Словянський керамічний комбінат» на 100% було державним підприємством, то у відповідності до вимог ст.. 619 ЦК України та ст. 2 зазначеного Закону № 4901-У1 від 05.06.2012 року держава в особі [PERSON] державного майна України має нести субсидіарну відповідальність, а тому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 1397,99 гривен та компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати у сумі 3362,51 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягала на задоволенні її позову і не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач представник [PERSON] державного майна України, який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судовою повісткою, на повторний виклик не зявився в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив і заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутності не подав. Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши надані докази суд приходить до висновку, що позов [PERSON], в межах заявлених нею позовних вимог, необґрунтований і задоволенню не підлягає, виходячи з такого. Згідно рішення Словянського міськрайонного суду від 16 жовтня 2015 року яке набрало законної сили 27 жовтня 2015 року, з Відкритого акціонерного товариства «Словянський керамічний комбінат» міста Словянська на користь позивача [PERSON] було стягнуто: заборгованість по заробітній платі у сумі 1397,99 гривень та компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати у сумі 3362,51 гривень. Частиною 5 статті 124 Конституції України закріплено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обовязковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-У1, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державні підприємства, установа, організація, юридична особа примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Статтею 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-У1, передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів ( посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Як встановлено, постановою Господарського суду Донецької області № 33/41 Б від 25 грудня 2008 року ВАТ «Словянський керамічний комбінат» було визнано банкрутом і відкрита ліквідаційна процедура по справі та ліквідатором призначено арбітражного керуючого [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання йог банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника ( власників) майна банкрута, якщо цього не зроблено раніше. Згідно абз. 15 ч. 1 ст. 25 зазначеного Закону на ліквідатора покладено обовязок щодо реалізації майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, зокрема із заробітної плати, у порядку, передбаченому законом. Згідно з частинами 2,3 ст. 111 ЦК України, виплата грошових сум кредиторам юридичної особи,що ліквідується провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу, відповідно до проміжного ліквідаційного балансу, починаючи від дня його затвердження, за винятком кредиторів четвертої черги, виплати яким провадяться зі спливом місяця від дня затвердження проміжного ліквідаційного балансу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів, ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи. Отже, судом встановлено, що рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області за № 2/243/4840/2015 від 16 жовтня 2015 року про стягнення з ВАТ «Словянський керамічний комбінат» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у сумі 1397,99 гривень та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати у сумі 3362,51 гривень, на теперішній час не виконано. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із заявлених позовних вимог вбачається, що фактично [PERSON] у судовому порядку повторно ставить питання про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 1397,99 гривень та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати у сумі 3362,51 гривень, але вже з іншого відповідача [PERSON] державного майна України, в той час як повинно бути виконано в передбаченому чинним законодавством порядку судове рішення з цього ж питання. Суд вважає безпідставними твердження позивача, що відповідач [PERSON] державного майна України, має нести субсидіарну відповідальність за дії ВАТ «Словянський керамічний комбінат», виходячи з такого. Згідно з ч..1 ст. 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова ( субсидіарна ) відповідальність іншої особи. Відповідно до приписів ст.152 ЦК України, акціонерне товариство це господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобовязаннями товариства і несуть ризик збитків, повязаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать. Згідно ч.1 ст. 9 Закону України «Про акціонерні товариства», засновниками акціонерного товариства визнаються держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, а також фізичні та/або юридичні особи, що прийняли рішення про його заснування. Отже, незалежно від того, що засновником товариства є держава,здійснення діяльності через таку форму господарського товариства, як акціонерне обмежує відповідальність учасників такого товариства за боргами самого товариства, на відміну від господарських товариств у формі повного, командитного товариства та товариства з додатковою відповідальністю, відповідальність у яких має субсидіарний характер. Аналіз зазначених норм закону доводить,що акціонерне товариство, яким є і ВАТ «Словянський керамічний комбінат», самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном. Крім того, посилання позивача на ст.. 619 ЦК України є безпідставним, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, зокрема норми КЗпП, а додаткова ( субсидіарна ) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, так як така відповідальність виникає лише у разі порушення зобовязання, якого між сторонами не існувало. Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для субсидіарної відповідальності [PERSON] державного майна України в результаті діяльності ВАТ «Словянський керамічний комбінат». [PERSON] державного майна України не є органом управління ВАТ «Словянський керамічний комбінат», з якого за вищевказаним судовим рішенням підлягають стягненню на користь позивача заборгованість по заробітній платі та компенсація втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати, а тому, з урахуванням вищенаведених доказів, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного, статей 124,129 Конституції України, ст. ст. 47, 115,116,117, 233,237-1 КЗпП України, ст.ст. 111,112, 619 ЦК України, Закону України «Про [PERSON] державного майна України», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»,

Outcome: dismissed