Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

18.04.2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 19.11.2010 року вона перебуває з відповідачем у шлюбі, який було зареєстровано відділом РАЦС сектору Ришкань м. Кишинева, Республіка Молдова. У період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу посвідчений на [PERSON]. У вказаному договорі зазначено, що дружина ([PERSON]) надала згоду чоловіку ([PERSON]) на придбання цього нерухомого майна, що свідчить про те, що майно було придбано в шлюбі за спільні кошти подружжя. Оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити спільне майно, виникла необхідність для звернення до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 05.05.2017 р. судом відкрито провадження у цивільній справі №333/2114/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2017 р. у справі № 333/2114/17 позовні вимоги [PERSON] за наведеним вище позовом задоволено. Вказаним рішенням поділено спільне майно подружжя - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою від 29.11.2017 р. судом прийнято до розгляду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільній справі №333/2114/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні. Ухвалою від 12.12.2017 р. судом заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі №333/2114/17 задоволено, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2017 р. скасовано, призначено справу до розгляду. 16.01.2018 р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на 56/100 частин квартири. Заявлені вимоги обґрунтовано наступним. 17.08.2009 р. [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 31,9 кв.м. на підставі договору обміну, посвідченого приватним нотаріусом. 11.06.2013 р. позивач продав вказану квартиру та отримав внаслідок продажу 173 733 молдовських лей. 19.11.2010 р. між сторонами укладено шлюб. Отже, оскільки частка особистих коштів, отриманих внаслідок продажу квартири в м. Кишинів та сплачених відповідачем за придбану квартиру становить 56% від її загальної вартості, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за останнім право особистої приватної власності на 56/100 частин квартири [ADDRESS]. Ухвалою від 07.02.2018 р. судом прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на 56/100 частин квартири до спільного розгляду з первісним позовом. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) підтримав позовні вимоги в повному обсязі, проти задоволення зустрічних вимог заперечив. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) проти первісних позовних вимог заперечив, просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 19.11.2010 року між сторонами у справі укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАЦС сектору Ришкань м. Кишинева, Республіка Молдова, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], актовий запис № 1229 (а.с. 20 - 21). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Отже, з урахуванням ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб визнається на території України та є дійсним. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], станом на час розгляду цієї справи в суді. Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2013 р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] (Продавці) та громадянином Республіки Молдова [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 4337. Згідно з п. 1 вказаного договору [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали та передали у власність, а [PERSON] купив та прийняв у власність належну Продавцям квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 29,97 кв.м. Як свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.07.2013 року № 6267602 (а.с.24), право приватної власності на зазначену вище квартиру зареєстровано за відповідачем за первісним позовом у цій справі, а саме - [PERSON] Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. А тому, застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтовуючи заявлені зустрічні позовні вимоги позивач посилається на те, що 17.08.2009 р., тобто до укладення з [PERSON] шлюбу, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 31,9 кв.м. на підставі договору обміну, завіреного приватним нотаріусом Республіки Молдова Марією Коломієць за № 2476. Також, 11.06.2013 р. [PERSON] продав вказану вище квартиру за 173 733 молдавських лей, про що свідчить належним чином засвідчена копія договору купівлі-продажу від 11.06.2013 р., яку долучено позивачем до матеріалів справи. Як вказував представник [PERSON] в ході розгляду справи, спірна у цій справі квартира [ADDRESS] загальною площею 44,4 кв.м. була придбана позивачем за зустрічним позовом в тому числі за особисті кошти, що були отриманні внаслідок продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 31,9 кв.м. А тому, враховуючи, що 56% грошових коштів, за які була придбана квартира в м. Запоріжжі належали [PERSON] на праві особистої приватної власності, то на думку останнього, і відповідно частина квартири в розмірі 56/100 належить позивачу (за зустрічним позовом) на праві особистої приватної власності. Розглянувши заявлені зустрічні вимоги [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на 56/100 частин квартири, суд виходить з наступного. Так, позивачем за зустрічним позовом (представником позивача) не надано до матеріалів справи договору обміну, що був завірений приватним нотаріусом Марією Коломієць з офісом в [ADDRESS] від 17.08.2009 р. за № 2476, затвердженого витягом з Реєстру нерухомого майна за номером 0100/13/76752, на який є посилання в п. 2 договору купівлі-продажу від 11.06.2013 р. (а.с. 108) та, на підставі якого, як зазначає позивач за зустрічним позовом ([PERSON]), останній набув право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 31,9 кв.м. до реєстрації шлюбу. При цьому, судом прийнято до уваги, що відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 11.06.2013 р. (а.с. 108) квартира [ADDRESS] загальною площею 31,9 кв.м., що була предметом продажу по вказаному договору, належить Покупцеві, яким за вказаним договору виступає - [PERSON], [INFO], а не [PERSON] Жодного пояснення або ж обґрунтування з приводу зазначеного представником позивача та позивачем за зустрічним позовом в ході розгляду цієї справи суду не надано. Також, представник позивача за зустрічним позовом зазначав, що молдавські леї в сумі 173 733 були конвертовані [PERSON] в євро та покладені на рахунок № [NUMBER] в ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я [PERSON] В той же час, матеріали справи не містять жодних доказів (банківських виписок, квитанцій, чеків, меморіальних ордерів тощо) на підтвердження здійснення [PERSON] операції з конвертування 173 733 молдавських лей в Євро. Доданий до матеріалів справи позивачем за зустрічним позовом лист за підписом представника Національного банку України в Запорізькій області від 21.11.2017 р. № 61-0050/78969 «Про офіційний курс гривні до молдовського лея» також жодних чином не підтверджує конвертування [PERSON] 173 733 молдавських лей в Євро оскільки містить інформацію про офіційний курс української гривні до молдовського лея, встановлений Національним банком України станом на 11.06.2013 р. Крім того, як свідчить зміст п. 2 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], продаж спірної квартири здійснювався за 199 825 грн., що на момент оформлення договору в еквіваленті складало 25 000 доларів США за офіційним курсом НБУ. З врахуванням викладеного, в матеріалах справи також відсутні будь-які докази на підтвердження конвертування 173 733 молдавських лей, як в українську гривню, так і в долари США. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3). Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено та матеріалами справи не підтверджено, що частина (в частці 56/100) квартири [ADDRESS] була куплена [PERSON] за особисті кошти останнього, які одержані від реалізації квартири [ADDRESS] та, відповідно, в зазначеній частці належить позивачу за зустрічним позовом на праві особистої приватної власності. За таких обставин, заявлені вимоги [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на 56/100 частин квартири є недоведеними та не підтвердженими зібраними у справі доказами. У зв'язку з чим, у задоволенні зустрічного позову судом відмовляється. В той же час, при розгляді справи по суті спору судом враховано, що відповідно до довідки від 22.01.2018 р., виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», 16.07.2013 р., тобто в день укладення між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 4337, [PERSON] були зняті грошові кошти в сумі 26 000 Євро з рахунку № [NUMBER] вказаного Банку. Пунктом 5 зазначеного вище договору купівлі-продажу сторони передбачили, що дружина покупця - громадянка України [PERSON] надала згоду на придбання вищевказаної квартири за ціну та на умовах, визначених цим договором, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій посвідчено нотаріально цим же нотаріусом 16.07.2013 р. за реєстровим № 4336 (а.с.22). Крім того, громадянка України [PERSON] дала свою згоду на придбання її чоловіком громадянином Республіки Молдови [PERSON] квартири [ADDRESS] за ціну та на умовах на власний розсуд, та підписання ним договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, про що свідчить нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 16.07.2013 р. та зареєстрована в реєстрі за № 4336. Також, вказаною вище заявою [PERSON] підтверджує, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаної квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Придбана квартира також буде об'єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається (а саме купується) подружжям під час шлюбу, зареєстрованого Ришканьским районним відділом ЗАГС муніципії Кишинеу, Республіка Молдова 19.11.2010 р. На підставі викладеного, враховуючи презумпцію рівності часток поділу спільного сумісного майна подружжя, а також недоведеність матеріалами справи придбання [PERSON] спірної квартири в частці 56/100 за особисті кошти, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності за останньою на 1/2 частку спірної квартири є доведеними, обґрунтованими, підтвердженими доданими документами, а тому є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1 156,47 грн., сплачений [PERSON] за подання первісного позову та в розмірі 1 295,23 грн., сплачений [PERSON] за подання зустрічного позову покладається судом на останнього.

Outcome: approved