Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

19.10.2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 25.03.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Лівінською Л.М. Станом на 25.06.2018 року у вказаному будинку, згідно довідки №1926 зареєстровані: [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). 24.04.2012 року позивач розлучився із відповідачем [PERSON], внаслідок чого вона та їх спільні діти у 2015 році виїхали із вказаного будинку, забравши всі свої речі. На даний час реєстрація у належному позивачу будинку відповідачів, створює для нього перешкоди у його продажі, в зв'язку із чим, [PERSON] просить суд, на підставі ст. 405 ЦК України, визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS]. До початку проведення судового засідання позивач [PERSON] надав суду заяву про підтримання позовних вимог, відсутність заперечень проти заочного розгляду справи та розгляд справи без його присутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, про причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи без їх присутності, відзиву на позов не надали, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 15.02.2008 року Комунальним підприємством «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» встановлено, що 15.02.2008 року за [PERSON] зареєстровано право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1996 року, посвідченого Другою Синельниківською державною нотаріальною конторою (а.с.9). У вказаному будинку є зареєстрованими [PERSON], 1960 року народження (колишня дружина), [PERSON], 1984 року народження (син), [PERSON], 1980 року народження (дочка), що встановлено із довідки виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 25.06.2018 року (а.с.10). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 28 серпня 2012 року за актовим записом №24, що вбачається із копії стор. 10 паспорта громадянина України [PERSON] (а.с.7). Довідкою, виданою виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області 26.06.2018 року підтверджено, що [PERSON], 1960 року народження (колишня дружина), [PERSON], 1984 року народження (син), [PERSON], 1980 року народження (дочка), з 2015 року по теперішній час не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Окрім того, положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (Постанова Верховного Суду від 17.10.2018 року №521/17805/16-ц). У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Згідно ст. 7 Закону України від 11. 12. 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється ст. ст. 71, 72, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивач є власником зазначеного вище будинку, реєстрація в ньому відповідачів, як колишніх членів сім'ї власника, створює позивачу [PERSON] перешкоди у розпорядженні ним, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved