Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

18 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (надалі ДП «ІМТП»)(т.1,а.с.2-4) в якому мотивуючи тим, що: - наказами №33 та 46/О від 26.01.2015р. відповідач фактично здійснив переведення а не переміщення, в результаті якого відбулося зміна найменування посади яку вона займала та була прийнята на роботу;- - відповідач не мав правових підстав починаючи з 02.02.2015р. в звязку з її відмовою виконувати спірні накази, не допускати на роботу та не виплачувати заробітну плату; - звільнення відбулося без попередньої згоди Незалежної профспілки членом якої вона є, просить суд: - поновити строк [PERSON] на оскарження наказу директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015р. за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015р. за № 46/0 про переміщення [PERSON]; - визнати наказ директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015р. за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку займала [PERSON] незаконним та скасувати; - визнати наказ директора Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015р. за № 46/0 про переміщення [PERSON] незаконним та скасувати; - визнати наказ першого заступника директора підприємства від 23.04.2015р. за № 234/О-2 про припинення трудового договору та звільнення [PERSON] по п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; - поновити [PERSON] в ДП «Іллічівський морський порт» на посаду тальмана першого терміналу; - стягнути з ДП Іллічівський морський торговельний порт на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.02.2015р. по час постановляння рішення суду; - рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі піддати до негайного виконання. Позивачка в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити (Т-1, а.с.62). Представник відповідача проти позову заперечував (т.1, а.с. 63-68, т.2 а.с.1-4) посилаючись на те, що ніякого переведення позивачки не відбувалося, що не потребує згоди працівника, позивачка була переміщена з одного структурного підрозділу порту в інший структурний підрозділ порту із збереженням посади та істотних умов праці в межах одного підприємства. Окрім того, представник відповідача зазначив, що не було підстав для нарахування та виплати позивачці заробітної плати, так як позивачка на свій розсуд визнала наказ про переміщення незаконним та не зявлялась на роботу на третій термінал порту куди була переміщена, про що в табелях обліку робочого часу на третьому терміналі були зроблені відповідні відмітки, а також відповідач зазначив, що Незалежна профспілка відмовила в наданні інформації на запит відповідача стосовно того до якої первинної профспілки НПРП ІМТП входить позивачка, що позбавило відповідача виконати свій обовязок на звернення з відповідним поданням до профспілки на отримання попередньої згоди на звільнення позивачки, а також зазначив, що позивачка пропустила строк позовної давності на оскарження наказів №33 і №46/О від 26.01.2015р. В судовому засіданні представник третьої особи Незалежної профспілки працівників ІМТП [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] [PERSON] заперечував проти позову з підстав викладений відповідачем. Представник третьої особи [PERSON] та його представник [PERSON], в судове засідання не прибув про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у відсутності [PERSON] у задоволенні позову просила відмовити (т.1 а.с.136). В судове засідання представник третьої особи Спілки професіоналів докерів-механізаторів транспорту ІМТП [PERSON] та представник профспілки робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту [PERSON] у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (т.2 а.с.51,53) про причини неявки суден повідомили. Надали суду заперечення (т.2 а.с.60) в яких просили суд відмовити позивачці у задоволені позову. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, представників третіх сторін, дослідивши та перевіривши докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 22 серпня 2014 року між ДП «ІМТП» та ТОВ «ТРАНСГРЕЙНТЕРМІНАЛ» була укладена угода про співробітництво) відповідно до якої передбачались соціальні гарантії працівникам, які будуть переведені до приватного підприємства в звязку з переданням в оренду державного нерухомого майна (т.1 а.с.13-15). Відповідно до п.1 Угоди переведення працівників до приватного підприємства проводилось за їх бажанням. 23.01.2015р. відповідачем було прийнято наказ за № 28 про зміни в організації виробництва і праці третього терміналу яким передбачалось ліквідацію з 23.04.2015р. структурного підрозділу «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т.1, а.с. 11). 26.01.2015р. відповідачем було видано наказ № 33 та 46/О про переміщення працівників та позивачки, яке відбувалося у звязку з забезпеченням заходів щодо реорганізації підприємства, а також у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, що повязані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3-термінал» (т. 1. а.с. 9-10). 27.04.2015р. відповідачем було видано наказ за № 234/О - 2 про звільнення позивачки з 27.04.2015р. у звязку з змінами в організації виробництва і праці п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.12). Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з п. 12 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» за № 9 від 01.11.1991р., при розгляді трудових спорів судам слід мати на увазі, що ч.3 ст.43 Конституції використання примусової праці заборонено. У зв'язку з цим не можуть застосовуватись як такі, що суперечать Конституції, правила статей 32, 33, 34 КЗпП, відомчих положень чи статутів про дисципліну тощо, які передбачають можливість тимчасового переведення працівника без його згоди на іншу роботу в порядку дисциплінарного стягнення, у разі виробничої необхідності або простою, а також можливість виконання ним роботи, не передбаченої трудовим договором. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.ст.32 49-2 КЗпП України якщо, колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то запроваджується вивільнення працівника в установленому порядку. Таким чином, виходячи з вище зазначених норм неможливо примусити працівника виконувати роботу на яку він не надав чи не надає своєї згоди, в разі якщо, колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то запроваджується вивільнення працівника в установленому порядку. А порушення умов трудового договору тягне за собою певні юридичні наслідки. Як вбачається з матеріалів справи (т.1, а.с. 90, 18-58, 116,207-209) позивачка відмовилась від переміщення та починаючи з 02.02.2015р. по 05.05.2015р. виходила на перший термінал на своє робоче місце з якого вона була переміщена. За цей період трудовий договорі, який діяв між позивачкою та відповідачем продовжував свою дію та не був розірваний, а тому у відповідача не було правових підстав не виконувати свої обовязки за трудовим договором та не нараховувати і не виплачувати позивачці заробітну плату. Відповідно до ст.43 КЗпП України та п. 15 Постанови Пленуму ВС України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06.11.92р. зі змінами, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу. Відмова профспілкового органу згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка була звільнена без попередньої згоди виборного органу Незалежної профспілки членом якої вона є. Президія незалежної профспілки відмовила в надані згоди на звільнення позивачки з ДП «ІМТП», що є підставою для поновлення на роботі. Стосовно доводів відповідача, що згоду на звільнення повинна надавати виборний орган первинної профспілки «Складських працівників» Незалежної профспілки працівників ІМТП до складу якої входить позивачка, то суд до них відноситься критично, так як у відповідності до ст.12 Закону України «Про професійні спілки права та гарантії їх діяльності» профспілка сама організовує свою діяльність і втручання в її статутну діяльність заборонено. Також суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно того, що Незалежна профспілка відмовила в надані інформації стосовно членства працівників ДП «ІМТП» в первинних профспілкових організаціях НПРП і це позбавило відповідача можливості виконати вимоги які передбачені трудовим законодавством, так як вони не мають ніякого юридичного значення, а відмова профспілки на запит відповідача, яка в відповідності до ст.12 Закону України «Про професійні спілки права та гарантії їх діяльності» та ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» є її правом а не обовязком і не позбавляє відповідача обовязку звернутися до профспілки з відповідним поданням про отримання попередньої згоди на звільнення позивачки. Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за №100 від 08.1995р. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так відповідно до бухгалтерських довідок ДП «ІМТП» за Формою 2 (т.1, а.с. 146-147) заробітна плата позивачки листопаді місяці 2014р. склала 4535,98 грн., а в грудні 2014р.- 8085,15 грн. В листопаді було 20,625 робочих змін, в грудні 20,625 робочих змін, загальна кількість робочих змін складає 41,25 робочих змін, а тому середньоденна заробітна плата складає (4535,98+8085,15): (20,625 + 20,625) = 305,96 грн. Кількість часу вимушеного прогулу з 02.02.2015р. по 16.11.2015р. складає 287 днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню складає 287 х 305,96 = 87810,52 4564,13 (сума розрахункових при звільнені) = 83246,39 грн. Відповідно з ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього кодексу, суд може поновити ці строки. Відповідно до ст. 57 Конституції України, кожному гарантується право знати свої права і обовязки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку встановленому законом. Закони та нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, недоведені до відома населення у порядку встановленому законом, є не чинними. Таким чином, виходячи з зазначеної норми, обовязок стосовно розяснення працівникові його права на оскарження наказу в строки та порядку встановленому трудовим законодавством покладається виключно на роботодавця. Саме з таку правову позицію підтримав Верховний Суд України постановивши Постанову від 28.11.2011р. по цивільній справа № 6-64 цс 11 та Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ухвалою від 28.12.2011р. по цивільній справі за № 6-46864ск11 залишаючи в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.02.2011р. по цивільній справі № 2-215/11 де відповідач був учасником процесу и саме ця правова позиція в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою в даній категорії справ при вирішенні питань повязаних з поновленням строку позовної давності (т. 2 .а.с.46-50об.). Позивачка в правовому плані є необізнаною людиною, а відповідач ознайомлюючи її з наказами № 33 та 46/О від 26.01.2015р. про переміщення працівників підприємства не виконав свій обовязок та не розяснив в зазначених наказах її право на оскарження наказів вразі її незгоди з цими наказами. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи ту обставину, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.07.2015р. по цивільній справі за № 22-ц/785/5713/15 яка набрала законної сили встановлено обставину, що в ДП «ІМТП» на підставі наказів за № 33 та 46/О від 26.01.2015р., відбувалося переміщення працівників на третій термінал порту а не переведення, то позовні вимог позивачки в частині визнання незаконними цих наказів їх скасування та поновлення позивачки на четвертий термінал не підлягає задоволенню (т.1,а.с.197-200). Ч.3 ст.88 ЦПК України передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивач на підставі ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial