Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

18 березня 2019 року представник заявника адвокат Ісакова А.О. звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи - матері заявниці [PERSON], [INFO]. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] померла [INFO] року у м. Донецьку та була похована у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Заявниці були видані медична довідка про причину смерті, а також свідоцтво про смерть останньої, при цьому у зв'язку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоров'я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області представнику заявниці відмовлено, тому підтвердити смерть [PERSON] у встановленому законом порядку заявниця позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просив встановити факт смерті особи в певний час. У судове засідання заявник та її представник, не з'явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області, у судове засідання не з'явився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявниця [PERSON] народилася [INFO] року у м. Донецьку Донецької області, згідно паспорту громадянки України є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS]; відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради № 0000409325 від 25 листопада 2017 року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, фактична адреса: [ADDRESS] (а.с.5-6). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] матір'ю заявниці [PERSON] є [PERSON] (а.с.8). 14 серпня 2004 року заявниця уклала шлюб із громадянином [PERSON] та обрала прізвище чоловіка - «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14.08.2004 року (а.с.9). Мати заявниці - [PERSON], яка народилася [INFO] року у м. Макіївка, Донецької області та була зареєстрована разом із донькою за вказаною адресою, 02 червня 1986 року розірвала шлюб із [PERSON] згідно повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.11.2003 року, та 11.08.1990 року знов уклала шлюб із громадянином [PERSON], обравши прізвище чоловіка «Дзюбенко», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11.08.1990 року (а.с.7,10-12) [PERSON] померла [INFO] року у м. Донецьку зв'язку з чим видана медична довідка про причину смерті № 54/4 від [INFO] року. Причиною смерті [PERSON] зазначені «Злоякісне новоутворення тіла матки». Також заявницею одержано свідоцтво про смерть матері від [INFO] року № 112302, видане Кіровським відділом ЗАГС м. Донецька (а.с.13-14). При цьому, перелічені документи про смерть [PERSON] видані закладом охорони здоров'я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тобто є недійсними та не створюють юридичних наслідків. Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області за вих. № 15.18-62-1146 від 18.03.2019 року представнику заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] оскільки пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством (а.с.18). Судом також оглянуті надані заявницею на підтвердження заявлених вимог Договір-замовлення №267 від 01.10.2018 року з актом приймання виконаних робіт на організацію та проведення поховання [PERSON] на кладовищі № 11 м. Донецька, а також фотознімки місця поховання із відповідною табличкою на якій зазначені прізвище, ім'я та по-батькові похованої «[PERSON]», а також дати народження та смерті останньої «[INFO]-[INFO] р.р.» (а.с.15-17). Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово неконтрольованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч.1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово неконтрольованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], [INFO], що мав місце [INFO] року у м. Донецьку Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника та іншим шляхом встановити цей факт неможливо. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву.

Outcome: approved