Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

19. 11. 2014 [PERSON] звернулася до суду з позовом (який уточнювала) до Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що в період з 2008 року вона працювала в Комунальному підприємстві «Міжнародний аеропорт Миколаїв». З 01. 11. 2011 - на посаді заступника генерального директора вказаного підприємства. Наказом від 28. 02. 2013 її було звільнено з займаної посади через прогул. Наказом від 10. 12. 2013 вказаний наказ було змінено в частині зазначення дати звільнення - з 20. 02. 2013 та причин звільнення - самовільне залишення робочого місця та неповернення матеріальних цінностей. Позивач стверджує, що на час видання наказу про її звільнення вона перебувала на лікарняному. Про існування наказу позивач дізналася 23. 09. 2013, а наручно оскаржувані накази отримала 14. 11. 2014. За вказаний період вимушеного прогулу позивачці не виплатили середньомісячну заробітну платню у розмірі 100361, 04 грн. Також вказує, що відповідачем не виплачено їй лікарняні виплати на суму 14735, 62 грн. Зазначеними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 1000, 00 грн. У добровільному порядку відповідач позивачку спірні накази не скасовує, на посаді не поновлює, заборгованість не виплачує, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Позивач та її представник до судового засідання не з'явилися, суду надали заяви, в яких позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, суду надав заяву про визнання уточненого позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, позивач [PERSON] працювала в Комунальному підприємстві «Міжнародний аеропорт Миколаїв» на різних посадах з липня 2008 року. З 01. 11. 2011 [PERSON] займала посаду заступника генерального директора КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв» на підставі трудового договору від 25 жовтня 2011 року укладеного на невизначений термін у письмовій формі. Заробітна плата за вказаним трудовим договором [PERSON] була встановлена у розмірі 9000,00 грн. Наказом від 28. 02. 2013 позивача було звільнено з займаної посади через прогул. Наказом від 10. 12. 2013 вказаний наказ було змінено в частині зазначення дати звільнення - з 20. 02. 2013 та причин звільнення - самовільне залишення робочого місця та неповернення матеріальних цінностей. Позивач стверджує, що на час видання наказу про її звільнення вона перебувала на лікарняному, на підтвердження чого надає листки непрацездатності АВМ № 724528, АВМ № 724650. Позовні вимоги [PERSON] про скасування наказу Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» за № 50/к про розірвання трудового договору та звільнення з роботи від 28 лютого 2013 року [PERSON], наказу Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» за № 336/к від 10. 12. 2013, яким внесено зміни у Наказ за № 50/к від 28 лютого 2013 року, та поновлення [PERSON] на посаді заступника генерального директора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 12 місяців у сумі 100361, 04 грн. із розрахунку 8363,42 грн. її середньомісячної заробітної платні (згідно наданої КП «МАМ» відповіді від 11 листопада 2014 року за № 518 на адресу [PERSON]), щодо лікарняних виплат із 21 лютого 2013 року по 29 березня 2013 року за листками непрацездатності серії АВМ № 724528 та серії АВМ № 724650 у сумі 14735, 62 грн. (із розрахунку 398,26 грн.середньоденної заробітної плати х 37 днів перебування на лікарняному) та про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн. відповідачем визнані, проти їх задоволення заперечень не було надано. Представник відповідача визнаючи уточнені позовні вимоги у повному обсязі, визнав у тому числі і той факт, що позивачку було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз. 3 п. 24, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12. 06. 2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування досліджених інших обставин справи. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому докази по справі не досліджуються і суд вважає за можливе ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги Трудовий договір відповідно до ст. 23 КЗпП України з зазначеним працівником було укладено на невизначений строк. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством. Частиною 3 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Судом встановлено, що позивача було звільнено з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Про що не заперечував і відповідач. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При звільненні з позивачем не було проведено розрахунок. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідачем строки, передбачені КЗпП України для проведення розрахунку з позивачем були порушені, однак в подальшому такі суми були сплачені. Згідно до ст. 235 КЗпІІ України у разі звільнення без законних підстав робітник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за 12 місяців із розрахунку 8363,42 грн. її середньомісячної заробітної платні (згідно наданої КП «МАМ» відповіді від 11 листопада 2014 року за № 518 на адресу [PERSON]) склав у 100361, 04 грн., та підлягає відшкодуванню відповідачем. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода - це шкода, заподіяна працівникові поведінкою особи, яку можна характеризувати як неетичну, таку, що суперечить системі поглядів і уявлень, які регулюють поведінку людей у суспільстві. Під моральною шкодою розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Під моральною шкодою слід розуміти також втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). У вказаній Постанові ПВСУ зазначено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством, зокрема: ст. 237-1 КЗпП та іншими (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначити залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин. Суд при розгляді справи також взяв до уваги те що факт заподіяння моральної шкоди позивачу мав місце, що виразилось у порушенні трудових прав позивача, зокрема права на своєчасний розрахунок при звільненні, перенесенні моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому позивач у відповідності з ст. 237-1 КЗПП України має право на відшкодування відповідачем моральної шкоди. Суд, беручи до уваги наявність причинного зв'язку між виною відповідача та завданою останній моральної шкоди вказаними діями, з огляду на ступінь, характер, термін й обсяг моральних переживань позивача, яких останній зазнав у зв'язку з протиправними діями відповідача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 1000, 00 грн. Окрім того, на підставі ст. ст. 86-88 з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1891, 77 грн. (243, 60 грн х 3 + 1160, 97 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved