Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

19.02.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що 25 грудня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNK0A820870415, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у сумі 6770,18 доларів США на термін до 13 серпня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 16,92 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, і надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 31 січня 2014 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 11 226,19 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ 7,99 грн. за 1 доллар США станом на 31 січня 2014 року, складає 89 697,25 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 3257,38 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 1133,34 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 1340,46 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 4930,63 доларів США, суми фіксованої частини штрафу у розмірі 31,29 долару США та суми процентної складової штрафу у розмірі 533,09 доларів США. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача. 10.06.2014 року по справі ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено. 03.06.2019 року відповідач звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.06.2016 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без руху. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.07.2016 року заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.06.2014 року скасовано, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. 22.07.2019 року на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову. 29.07.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову з таких підстав. 13.08.2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитно-заставний договір № DNK0A820870415, відповідно до якого банк надав йому кредит у сумі 6770,18 доларів США на термін до 13 серпня 2013 року. Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним вище договором, позичальник надав в заставу банку автомобіль марки BMW моделі 530, 1988 року випуску, тип: легковий седан В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належав на праві власності позичальнику. У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитно-заставного договору банк, з метою реалізації свого права на дострокове розірвання договору та повернення кредиту в повному обсязі, звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2010 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 13.08.2008 року звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки BMW моделі 530, 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Даний автомобіль відповідач передав банку 26.10.2009 року, тобто ще до ухвалення вказаного вище рішення суду. Таким чином, на думку відповідача, позивач намагається стягнути з нього заборгованість, яка вже була погашена за рахунок вартості майна, переданого банку. Також, відповідач посилаючись на положення ст. 1050 ЦК України зазначає, що позивач в результаті звернення 23.06.2009 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про дострокове стягнення кредиту, втратив право нарахування, і відповідно право вимоги щодо стягнення з відповідача, процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, розмір яких був встановлений кредитно-заставним договором. Крім того, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом є безпідставними, оскільки спірним кредитним договором сплата комісії не була встановлена, а також такі вимоги суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві, зокрема, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були визначені у договорі. Також, відповідач посилається на пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки із розрахунку заборгованості вбачається, що пеня у розмірі 4930,63 доларів США, нарахована з 05.01.2009 року по 31.01.2014 рік, тобто більш ніж за 5 років, що суперечить умовам кредитно-заставного договору. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.08.2019 року вжито заходи щодо забезпечення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» шляхом накладення арешту на автомобілі: MAZDA, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN/номер шасі (кузову, рами): [NUMBER] ; MAZDA, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN/номер шасі (кузову, рами): [NUMBER] . Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.01.2020 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» - АТ КБ «Приватбанк». 23.01.2020 року на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.04.2020 року клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів задоволено, витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» ряд документів і виписок. 05.11.2020 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник АТ КБ «Приватбанк» свій позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач та його представник, кожен окремо, проти позову заперечували, просили суд в його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 13 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», а потім АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № DNK0A820870415, у відповідності до якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» (банк) надає [PERSON] (позичальник) строковий кредит у сумі 6770,18 доларів США на термін до 13 серпня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 16,92 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-12). Частина кредиту в розмірі 6 565,87 доларів США надається з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 7,34 доларів США надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 196,98 доларів США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Дата погашення кредиту 12 серпня 2013 року. Відповідно до пункту 2.1 Договору Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених у договорі, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Відповідно до п.п. 16.1.1. - 16.1.3. кредитно-заставного договору № DNK0A820870415 від 13 серпня 2008 року загальний розмір кредиту склав 6770,19 доларів США і цей кредит надавався з метою придбання автомобіля (споживчий кредит). Строк виконання зобов`язань позичальника з повернення кредиту та процентів за користування кредитом визначався Графіком погашення кредиту (додаток № 1 до кредитно-заставного договору № DNK0A820870415 від 13 серпня 2008 року) (а.с.13). Відповідно до Графіку погашення кредиту, останній платіж з погашення кредиту повинен бути здійснений Позичальником 12 серпня 2013 року. Також, відповідно до п.п. 2.2, 16.7 кредитно-заставного договору № DNK0A820870415 для забезпечення повного і своєчасного виконання Позичальником зобов`язань за цим договором, Позичальник надав в заставу Банку предмет застави - автомобіль BMW модель 530, 1988 року випуску, тип: легковий седан-В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] . Пунктами 16.8 та 16.9 Договору сторонами обумовлено вартість предмета застави та розмір забезпечених вимог. Так, сторони погоджують, що на дату підписання договору вартість предмета застави становить 38 000,00 грн. Розмір забезпечених вимог станом на дату підписання Договору становить 12 566,40 доларів США, плюс нараховані проценти та винагороди, а також інші суми, що можуть підлягати сплаті Позичальником за Договором. Пунктом 11.1 кредитно-заставного договору № DNK0A820870415 визначено значення терміну «подія дефолту», до якого, у тому числі, відноситься затримання сплати Позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, перевищення заборгованості більш, як на 10 % суми наданого кредиту. Пунктами 11.2.1, 11.2.6 зазначеного договору встановлено, що у разі настання Події Дефолту Банк надає Позичальнику письмове повідомлення про настання Події Дефолту та реєструє у Державному Реєстрі відомості про звернення стягнення на Предмет Застави. У Повідомленні про Дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, Банк ставить вимогу про повернення наданої суми Кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим Кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов`язань за Договором. Якщо Позичальник не усуває подію дефолту протягом тридцяти календарних днів - Позичальник зобов`язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а Банк має право, за своїм вибором, здійснити одну з дій, передбачених п. 11.2.6 договору, зокрема, звернути стягнення на предмет застави. За умовами кредитно-заставного договору [PERSON] передав в заставу легковий автомобіль марки BMW моделі 530, 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту, відповідач отримав кредит у розмірі 6770,18 доларів США на купівлю автомобіля, а позичальник, відповідно до вказаного договору зобов`язався повертати заборгованість щомісяця. З розрахунку заборгованості за спірним кредитно-заставним договором від 13.08.2008 року вбачається, що відповідач не виконав зобов`язання, взяті на себе договором, в результаті чого станом на 31 січня 2014 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 11 226,19 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ 7,99 грн. за 1 долар США станом на 31 січня 2014 року, складає 89 697,25 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 3257,38 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 1133,34 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 1340,46 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 4930,63 доларів США, суми фіксованої частини штрафу у розмірі 31,29 долару США та суми процентної складової штрафу у розмірі 533,09 долари США, що стверджується розрахунком заборгованості. Згідно з актом приймання-передачі заставного автомобіля, 26.10.2009 року [PERSON] передав автомобіль марки BMW моделі 530, 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DNK0A820870415 від 13.08.2008 року. З рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2010 року у справі № 2-3966/2010 р. вбачається, що 23 червня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль BMW модель 530, 1988 року випуску, тип: легковий седан-В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] . В обґрунтування заявлених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на порушення позичальником умов кредитно-заставного договору № DNK0A820870415 та зазначало, що відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком до позову про звернення стягнення на предмет застави, борг позичальника за тілом кредиту (прострочене сальдо) станом на 13 травня 2009 року складав 225,56 доларів США, але ж у зв`язку з реалізацією Банком свого права на дострокове розірвання договору та повернення кредиту в повному обсязі, позивач нарахував відповідачу заборгованість у розмірі 6 989, 31 доларів США (з урахуванням заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії, пені та штрафів) (а.с.106-108). Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2010 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у [PERSON] належне йому на праві власності заставлене майно автомобіль марки BMW моделі 530, 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DNK0A820870415 від 13.08.2008 року в розмірі 53\~258,55 грн. (що є еквівалентом 6\~989,31 доларів США) звернуто стягнення на предмет застави вищевказаний автомобіль (а.с.106-108). Згідно з ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.09.2013 року заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову задоволено, скасовано заходи забезпечення позовних вимог, прийнятих ухвалою судді від 23.06.2009 року (у 2009 році № справи 2-7650/09), у відношення відповідача [PERSON] (в тій частині, яка залишилася після часткового скасування заходів забезпечення позову рішенням суду від 17.11.2010 року) (а.с.110). Таким чином, судом встановлено наявність спору між сторонами щодо наявності підстав для стягнення заборгованості, її існування та розміру на момент звернення до суду. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з таких норм процесуального права. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При вирішенні позову, суд виходить з наступних норм матеріального права. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, тому зазначену вище заяву суд розцінює, як кредитний договір. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк. Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема у статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відсутність реального і своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Матеріали справи містять акт про передачу транспортного засобу від відповідача до співробітника позивача від 26 жовтня 2010 року для передачі його на реалізацію. Разом з тим, відповідно до вказаного акту вартість автомобіля не визначалася, його реалізація не проводилася. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (14-154цс18) дійшла висновку, що забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Від з`ясування зазначених обставин залежить правильність вирішення спору по суті, зокрема, встановлення, чи змінилися умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, якщо так, то коли саме та за який період банк вправі вимагати стягнення кредитної заборгованості. Крім того, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (14-10цс18) про те, що якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Водночас, відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку (частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов`язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу). Таким чином, ураховуючи суть взаємопов`язаних кредитних і заставних зобов`язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 13 укладеного між сторонами кредитно-заставного договору, породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Як зазначалося вище відповідач [PERSON] на виконання умов кредитно-заставного договору передав в заставу легковий автомобіль марки BMW моделі 530, 1988 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , співробітнику позивача, про що свідчить акт про передачу транспортного засобу від 26 жовтня 2010 року для передачі його на реалізацію. Разом з тим, відповідно до вказаного акту вартість автомобіля не визначалася, його реалізація не проводилася. Будь-яких доказів про хід виконання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2010 року щодо задоволення вимог кредитора за рахунок заставленого майна, позивач суду не надав. Крім того, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, банк не довів наявність заборгованості за кредитно-заставним договором, не надавши розрахунку зазначеної заборгованості з урахуванням суми коштів від реалізованого предмету застави автомобіля, що позбавляє суд можливості встановити суму заборгованості позичальника перед банком. При цьому з розрахунку заборгованості, наданої позивачем суду, не вбачається, яка саме сума від реалізованого автомобіля була скерована та на погашення чого (заборгованості за кредитом, по процентам, комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором тощо), які проценти та на яку суму заборгованості вони нараховувалися. Не зміг пояснити і обґрунтувати позовні вимоги з урахуванням вищевказаних обставин і представник позивача в судовому засіданні. За таких обставин доводи представника позивача про те, що суми коштів від реалізованого автомобіля не вистачило на погашення заборгованості, суд сприймає критично, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. Таким чином, враховуючи обставини встановлені вищевказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, а також ненадання позивачем доказів, які б підтверджували факт існування заборгованості у відповідача перед позивачем за спірним кредитно-заставним договором після реалізації предмету застави, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд,

Outcome: approved