Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

18.09 2018 року до суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Верхівцевська міська рада Верхньодніпровського району Дніпропетровської області 26.10.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 29.10.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 19 грудня 2018 року. 10.12.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 19.12.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначано до розгляду на 01.02.2019 року 04.01.2019 року позивачем надано відповідь на відзив. Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 01.02.2019 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням будинком № 37 по вул. Вишнева в м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 25.09.2001 року вона згідно договору купівлі-продажу набула права власності на житловий будинок за адресою: вул. Вишнева (раніше Октябрська), 37 м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В її домоволодінні зареєстрований відповідач. Але з 2017 року відповідач за місцем своєї реєстрації не з'являвся, добровільно змінивши місце свого проживання. Будучи зареєстрованим у її домоволодіння відповідач не набуває ніяких майнових прав відносно домоволодіння, а будучи знятим з реєстраційного обліку в спірному домоволодінні ніяких майнових прав не втрачає. Натомість подальша реєстрація відповідача в належному їй домоволодіння порушує її права як власника зазначеного домоволодіння. Так, реєстрація відповідача в належному їй будинку не дозволяє їй розпоряджатись будинком на свій розсуд та значно обмежує її права, призводить до невизначеності її становища як власника майна, покладає на неї додаткові обов'язки по оплаті комунальних послуг, неможливості оформити субсидії, здійснення інших прав в повній мірі. Відповідач самостійно не бажає знятись з реєстраційного обліку в належному їй будинку. Самостійно зняти відповідача з реєстраційного обліку в належному їй будинку вона також не має можливості, так як при цьому необхідна особиста присутність відповідача, що й стало підставою звернення до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. При цьому пояснила, що відповідач є її колишнім чоловіком. Будинок був куплений в період перебування їх у шлюбі, але куплений на її ім'я. Тому саме вона є власником даного будинку. Відповідач з 2017 року не проживає в даному будинку. Шлюб з відповідачем вона розірвала в 2018 році. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до поданого відзиву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що з відповідачкою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 1997 року по 2018 рік. Даний будинок був придбаний в період шлюбу. Договір купівлі-продажу укладений на ім'я позивачки. Після розірвання шлюбу він переїхав проживати в с. Боровківка до своєї матері. Але дана зміна місця його проживання є вимушеною, так як він змушений здійснювати догляд за хворою матір'ю, а за місцем свої реєстрації він інколи приїздив для побачень з дітьми. Крім того на даний час він влаштувався на роботу і його робочий час починається з 6.30 години, що вимагає його проживання саме за даною адресою, так як вчасно добратись до місця роботи з сел. Боровківка неможливо. Тому з вересня 2018 року він повернувся за місцем своєї реєстрації, де проживає і по даний час. Крім того він є співвласником зазначеного будинку і місце його фактичного проживання не впливає на його право власності стовно належного йому на праві спільної сумісної власності майна. Тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житлове приміщення та право користування житловим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні 25.09.2001 року позивач згідно договору купівлі-продажу купила житловий будинок за адресою: вул. Октябрська (на даний час Вишнева), 37 в м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на будинок зареєстроване за позивачкою [PERSON], що підтверджується договором купівлі продажу та витягом про реєстрацію нерухомого майна. Відповідно до даних адресної довідки відповідач зареєстровані у зазначеному будинку з 26.10.2010 року. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користуватись належним їй будинком виходячи з того, що останній за вказаною адресою не проживає з 2017 року. Доказами, які підтверджують факт не проживання відповідача в будинку позивача є акт депутат Верхівцевської міської ради від 27.08.2018 року, згідно якого вказано [PERSON], в будинку розташованому за адресою: вул. Вишнева, 37 м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області не проживає з вересня 2017 року, що підтверджується сусідами. Такими чином факт не проживання відповідача в належному позивачці будинку знайшов своє підтвердження, наданими позивачем доказами. В свою чергу судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.09.1997 року по 2017 рік, що підтверджується копією рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19.10.2017 року. Таким чином судом встановлено, що домоволодіння за адресою: вул. Вишнева (раніше Октябрська), 37 м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області є спільною сумісною власністю сторін, як майно набуте в період шлюбу за договором купівлі-продажу в 2001 році. Так як відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу між сторонами не припиняє факт спільної сумісної власності подружжя. Доказів того, що після розірвання шлюбу сторони вирішили між собою питання щодо розподілу спільної сумісної власності та на даний час у відповідача припинене право власності на домоволодіння, як на об'єкт спільної сумісної власності суду не надано. Будь-яких доказів, що будинок був придбаний позивачкою за її особисті кошти суду не надані. Крім того позивач підтверджує, що на даний час в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом відповідача про розподіл даного домоволодіння, як спільної сумісної власності подружжя. Таким чином відповідач на даний час продовжує залишатись співвласником домоволодіння за адресою: вул. Вишнева (раніше Октябрська),37 м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відповідно до ч.1, 2 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно відповідач, як співвласник спірного домоволодіння, має право володіти, користуватись та розпоряджатись належною йому часткою будинку за власним розсудом. Єдиним обмеженням його прав власності є не порушення прав іншого співвласника житлового приміщення. Відповідно до вище наведених правових норм місце проживання відповідача не впливає на зміст його права власності. А не проживання власника житлового приміщення в належному йому житловому приміщенні не є підставою для зняття його з реєстрації у даному житловому приміщенні, так як власнику гарантується право володіння, користування та розпорядження належним йому майном, до складу якого входить і право бути зареєстрованому у житловому приміщенні, що є його власністю. Способом захисту своїх прав позивач обрав визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням відповідно до ст. 71, 72 ЖК України та 391 ЦК України. Проте даний спосіб захисту прав не може бути застосованим до правовідносин, що виникли між сторонами. Так як відповідач був зареєстрований в будинку не як його наймач. А з наведеного вище вбачається, що відповідач є співвласником частини зазначеного будинку. Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За даною правовою нормою втратившими право користування житловим приміщенням можуть бути визнані члени сім'ї власника жила . Відповідач за справою сам є співвласником зазначеного вище домоволодіння та за цією обставиною не може бути визнаним таким, що втратив право користування належним йому житлом. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України відповідач також не може бути визнаним втративши право користування житлом, так як є співвласником спірного домоволодіння. а не просто бувшим членом сім'ї власника житлового приміщення. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. В свою чергу відповідач будучи співвласником житла зобов'язаний приймати участь в його утриманні, оплаті комунальних послуг, тому позивач має право звернутись до відповідача із вимогами про захист свої прав саме у такий спосіб, тобто про відшкодування понесених нею затрат на утримання житла відповідно до частки, належної відповідачу. Враховуючи, що судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача і не відшкодовується за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed