Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

18.06.2018 [PERSON] звернувся до суду з позовом, який 22.10.2018 уточнив. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачем зазначено, що рішенням сесії Харківської міської ради від 23.12.2005 №253/05 було надано ГК «Ювелейний-2» земельну ділянку для експлуатації об`єктів самочинного будівництва. Станом на березень 2016 на обліку у гаражному кооперативі знаходиться 1135 гаражів, із них 616 гаражів є власністю пенсіонерів, інвалідів і учасників війни, інші 519 це самобуд. [PERSON] зазначає, що землі міста не виділялись на гаражі, які є самобудом. 16.08.2006 голова ГК «Ювілейний-2» уклав договори оренди землі, строк договору 01.12.2030. Зазначений договір оренди був зареєстрований у ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету України по земельних ресурсах». На думку [PERSON] , вказаний договір порушує його права на користування земельною ділянкою навколо гаража, а також інших власників, які розташовані на території кооперативу. У зв`язку з чим позивач просить суду розірвати договір оренди землі, скасувати державну реєстрацію договору оренди землі (а.с.1-9, 50-51). Заперечуючи проти позову відповідач голова ГК «Ювілейний-2» [PERSON] , який також є третьою особою у справі, подав заперечення, у яких зазначено, що у позові [PERSON] , не вказав в чому конкретно полягає порушення його прав. Окрім того [PERSON] , не є членом кооперативу, так як 28.02.2009 йог виключено із членів кооперативу. Також зазначено, що у разі задоволення позову тим самим будуть порушені права інших членів кооперативу, так як їх може бути позбавлено можливості використовувати свої гаражні бокси. У зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову (а.с.14-21). 19.03.2019 відповідачем ХМР подано відзив на позову заяву, у якому зазначено, що вони заперечують проти позову, так як [PERSON] , не є стороною по договору оренди землі, а також позивачем не зазначено, які саме його права порушені договором оренди. Розірвання договору оренди можливе лише за згоди сторін. Також представник ХМР просила застосувати позовну давність. У зв`язку з чим ХМР вважає, що у позові слід відмовити. (а.с.12-15). 29.07.2019 [PERSON] подав відповідь на відзив, де зазначив, що вказаний договір оренди порушує його право на користування земельною ділянкою, а тому просив розірвати договір оренди землі (а.с.14-146). У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити, з підстав, викладених у позові. Представник відповідача та третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову. Просив відмовити у його задоволені, з підстав, викладених у запереченнях, додатково пояснивши, що у разі задоволення позовних вимог будуть порушенні права членів кооперативу. Представник відповідача ХМР Берро Н.А. заперечувала проти позову, просила відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у позові. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 02.04.1984 виконавчий комітет Дзержинської райради м. Харкова рекомендував включити у список членів кооперативу (друга черга будівництва), зокрема [PERSON] (а.с.22). Рішенням ГК «Ювілений -2» від 28.02.2009 за невиконання свої обов`язків перед кооперативом, передбачених ст. 3.13 Статуту кооперативу, яке полягало в ухиленні [PERSON] , протягом двох років, від сплати своїх членських внесків, а також за систематичне скоєння дій, які спричиняють шкоду діловій репутації кооперативу, необґрунтовано дискредитуючи його керівні органи та перешкоджанню нормальному здійсненню статутної діяльності кооперативу, виключено із членів кооперативу [PERSON] (а.с.32-37). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова №638/20936/13 від 19.05.2014 визнано за [PERSON] право власності на гаражний бокс № [NUMBER] (а.с.58,59). Відповідно до технічного паспорту на гараж № [NUMBER] власником гаражу є [PERSON] , (а.с.60,61). Зважаючи свої права порушеними договором оренди землі [PERSON] звернувся до суду. Статті 3 Земельного кодексу України передбачено, що правове регулювання відносин, пов`язаних з ореадою земельних ділянок, здійснюється спеціальним земельним законодавством. Суб`єкт господарювання має право на визнання за ним права на оренду земельної ділянки лише за умов дотримання вимог статей 116, 124, 125 ЗК України і статті 16 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно зі ст. 144 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом є обов`язковими до виконання на відповідній території. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин належить до виключної компетенції міської ради та проходить на її пленарних засіданнях. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи рішенням ХLІV сесії ІV скликання Харківської міської ради від 23.12.2005 №253/05, зокрема, ГК «Ювілейний-2» надано в оренду земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 4,7116 га, для експлуатації самочинно побудованих гаражів (213 боксів), будівель і споруд до 01.12.2030 (а.с.8,9). На підставі рішення ХLІV сесії ІV скликання Харківської міської ради від 23.12.2005 №253/05 між Харківською міською радою та ГК «Ювілейний-2» укладено договір оренди землі, несільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.52-54). Частиною 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Статтею 653 ЦК України встановлено, що якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 2,3 ст.31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використання земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. ч. 1 ст. 141 ЗК України визначені підстави припинення права користування земельною ділянкою, а саме: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. п. 2.20 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №2 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин у вирішенні спорів., про розірвання договору оренди земельної ділянки» роз`яснено, що судам слід враховувати, що відповідно до статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із - сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених умовами договору, та з підстав, визначених статтями 24 і 25 Закону України «Про оренду землі», у разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також з підстав, визначених ЗК України та іншими законами України. Окрім того, Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Згідно з ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як зазначено у постановах Верховного Суду №910/20774/17 від 07.11.2018, 922/3655/17 від 19.06.2018, 915/672/17 від 10.04.2018 у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, не залежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено в законі. Суд зазначає, що після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувана, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки орендаря, у тому числі зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Отже, після відчуження об`єктів нерухомості позивачі не повинні сплачувати орендну плату за земельну ділянку, користувачем якої вони вже не є, а зобов`язання з такої сплати автоматично виникає у нового власника нерухомості. Пред`явлення позовів про визнання припиненими правовідносин оренди; землі фактично містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (припинення правовідносин у силу закону) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивачів, які вже захищені законом. Приписами ч 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Вреховного Суду. Діючими нормами ЦПК України зобов`язано сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень (ст. ст. 12,81). Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Суду не надано будь- яких належним та допустимх доказів, на які поситлається позивач [PERSON] ,, як на підставу позовних вимог. Відповідно до ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України - сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви. Позивачем [PERSON] не надано жодного доказу який би свідчив, що договір оренди землі порушує охоронювані законом права та інтереси. Як відповідачем ГК «Ювілейний» так і відповідачем ХМР у своїх запереченнях зазначено про пропуск позовної давності позивачем. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, суд виходить з того, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску. Оскільки судом встановлено, що права та інтереси позивача не порушенні, та доходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову з підстав його необгрунованості, питання щодо застосування строку позовної давності судом не розглядалось. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підстави викладено,

Outcome: dismissed