Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

17 березня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Центрально-Міському районі м. Макіївки Донецької області (далі - відділення виконавчої дирекції Фонду) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, мотивуючи тим, що небезпечні умови праці на підприємстві призвели до отримання ним виробничої травми, якою йому заподіяно моральних втрат. Ухвалою суду від 04 квітня 2014 року первісного відповідача замінено на належного - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Кіровському районі м. Макіївки Донецької області у зв'язку з припиненням діяльності у структурі робочих органів виконавчої дирекції Фонду в Центрально-Міському районі м. Макіївки Донецької області. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву про підтримку позовних вимог та можливості розгляду справи за його відсутності. У змісті позовної заяви зазначено, що [PERSON] з 01 червня 2002 року перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 46 Пересувна механічна колона № 46», де працював помічником бурильника 4 розряду. При виконанні трудових обов'язків 19 жовтня 2002 року він отримав виробничу травму правого ока, а саме проникаюче поранення рогівки, посттравматична катаракта, прикордонне включене чужорідне тіло, у зв'язку з чим йому за висновком МСЕК від 04 березня 2003 року при первинному огляді було встановлено 40 % втрати професійної працездатності, а при повторному огляді за висновком МСЕК від 23 квітня 2006 року по даній травмі безстроково - 45 %. Вважає, що отриманням професійної травми йому спричинені моральні втрати, розмір компенсації яких він встановлює в сумі 15000 грн. У зв'язку з відмовою Фонду у добровільному порядку відшкодувати моральну шкоду, просить суд стягнути одноразово вказану суму відшкодування з відповідача на його користь. Відділення виконавчої дирекції Фонду в Кіровському районі м. Макіївки Донецької області позов не визнало, пославшись на його безпідставність. Представник відповідача - начальник юридичного відділу відділення Кушнір Г.О., заперечуючи проти позову, стверджувала, що позивач безпідставно посилається на норми Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», оскільки частина третя статті 34 цього Закону виключена законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, тому не містить норм, які регулюють обов'язок Фонду з відшкодування моральної шкоди при настанні страхового випадку. На думку представника відповідача, відповідно до статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства -Закон № 717-V від 23.02.2007 року скасував цивільну відповідальність Фонду щодо виплати моральної шкоди застрахованим особам. У позивача є право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), який не створив безпечних умов праці. Положеннями цивільного законодавства України передбачено, що моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди, тому підстав для стягнення моральної шкоди з відділення Фонду не має. Крім того зазначила, що позивачем не надано об'єктивних доказів спричинення йому моральної шкоди, оскільки підставою для її відшкодування є висновок МСЕК щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди, який не представлено суду, та не доданого самого розрахунку суми моральної шкоди. Посилаючись на викладене, представник відповідача вважає, що законних підстав для відшкодування компенсації моральної шкоди [PERSON] районним відділенням виконавчої дирекції Фонду немає, тому просить у задоволенні його позову повністю відмовити. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] з 01 червня 2002 року на умовах трудового договору працював помічником бурильника 4 розряду у товаристві з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 46 Пересувна механічна колона № 46». З акту розслідування нещасного випадку на виробництві форми Н-1 від 29 грудня 2002 року убачається, що 18 жовтня 2002 року працівник [PERSON] був відряджений у розпорядження Управління Шахтоспецстрой на підставі договору № 533 від 07.10.2002 року на об'єкт - ліквідація шахти «Рассипнянська-2». 19 жовтня 2002 року при виконанні робіт з буріння свердловини для ліквідації стовбура h-8, працівник знаходився біля бурового агрегату за важелями управління, коли при підйомі інструменту сталася травма правого ока, а саме в око потрапило чужорідне тіло. [PERSON] отримав травму правого ока, а саме проникаюче поранення рогівки, посттравматична катаракта, прикордонне включене чужорідне тіло. У акті визначені причини нещасного випадку та особи, які допустили порушення вимог законодавства про працю: «порушення трудової дисципліни працівниками підприємства ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 46 Пересувна механічна колона № 46»; невиконання [PERSON] інструкцій з охорони праці для помічника бурильника; відсутність контролю за дотриманням правил з охорони праці начальником підприємства; відсутність засобів індивідуального захисту працівника ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 46 Пересувна механічна колона № 46». Згідно з висновком медико-соціальної експертної комісії від 29 грудня 2002 року [PERSON] при первинному огляді була встановлена ступінь втрати професійної працездатності - 40%, а при повторному огляді за висновком МСЕК від 23 квітня 2006 року - 45 % втрати професійної працездатності безстроково. З наданих відповідачем документів убачається, що відділеннями виконавчої дирекції Фонду в Кіровському районі м. Макіївки [PERSON] нараховане страхове відшкодування, а також систематично провадиться перерахунок страхової суми. Приписами статті 153 Кодексу законів про працю України та статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі -Закон № 1105-ХІV, набрав чинності з 1 квітня 2001 року) в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку згідно статті 21 Закону надати соціальні послуги і провести виплати, передбачені цією нормою права, зокрема своєчасно та в повному розмірі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому: е) грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової втрати відповідно до статті 1 Закону було одним із засобів захисту особистих немайнових прав працівника. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим, як це було передбачено підпунктом 1 частини першої статті 21, частиною третьою статті 28 Закону, покладався на установи Фонду. Частиною третьою статті 34 цього Закону передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Рішенням від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 (пункт 4.1) Конституційний Суд України роз'яснив про обов'язок відшкодування Фондом моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1,5,6,13, 21 та частини третьої статі 28 цього Закону. Положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-ХІV. Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано, що зазначеними законодавчими змінами право цієї категорії громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи, що факт отримання професійної травми [PERSON], що призвів до стійкої втрати працівником професійної працездатності, вперше встановлений медико-соціальною експертною комісією 04 березня 2003 року, суд визнає, що страховий випадок виник в період дії Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Таким чином, суд визнає наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Кіровському районі м. Макіївки Донецької області. Доводи у судовому засіданні представника відповідача про стягнення суми відшкодування моральної шкоди на користь позивача за рахунок роботодавця, який не створив безпечні умови праці, не ґрунтуються на нормах закону, оскільки згідно норми частини 4 статті 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної сили.. Відповідно до положень статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної сили, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За таких обставин доводи представника відповідача Кушнір Г.О. про те, що Закон України № 717-V від 23 лютого 2007 року скасував і попередню відповідальність Фонду з відшкодування моральної шкоди застрахованій особі, не ґрунтуються на положеннях закону, оскільки зі змісту вищенаведених положень закону випливає, що акти цивільного законодавства не застосовуються стосовно прав і обов'язків, які виникли до набрання ним чинності. На час виникнення у [PERSON] права на відшкодування моральної шкоди порядок її відшкодування регулювався Законом «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Приймаючи до уваги, що право на відшкодування моральної шкоди у [PERSON] виникло з 04 березня 2003 року, а покладення відшкодування Фондом моральної шкоди працівникові відповідно до вимог законодавства не залежить від часу звернення, суд твердження представника відповідача у цій частині не бере до уваги. Цивільні відносини щодо спричинення [PERSON] моральної шкоди виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України (01 січня 2004 року), однак продовжують існувати після набрання ним чинності, тому суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу України 2004 року. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач у позовній заяві зазначив, що в результаті отримання трудового каліцтва він визнаний інвалідом третьої групи і частково (45 %) втратив професійну працездатність. За станом здоров'я він обмежений у побуті, його турбують болі, він у зв'язку з отриманою травмою, якою спричинені тяжкі наслідки, що не можуть бути ніяким чином відновлені, знаходиться під постійним наглядом лікарів, проходить систематичні курси лікування у медичних закладах. Із-за отриманої травми він постійно відчуває почуття незручності і безпорадності. Унаслідок цього порушені його звичайні соціальні зв'язки, він знаходиться у постійній нервовій напруженості, що негативно впливає на його психологічний стан. Компенсація моральної шкоди оцінюється позивачем у розмірі 15000 грн. Посилання представника виконавчої дирекції Фонду на відсутність об'єктивних доказів спричинення моральної шкоди, у зв'язку з відсутністю висновку медико-експертної комісії, судом визнаються неспроможними, оскільки позивачу унаслідок травми спричинена стійка втрата професійної працездатності. Необхідність надання довідки МСЕК про наявність моральної шкоди згідно положень частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», передбачалась у випадку заподіяння шкоди умовами виробництва, яка не спричинила стійкої втрати потерпілим працездатності. Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, питання визначення спричинення моральної шкоди працівникам при отримання професійного захворювання не входить до прав і обов'язків комісії (пункт 11). У пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рн/2004 вказано, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факт отримання [PERSON] професійної травми на виробництві яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності, безстроково, необхідність постійного лікування, суд визнає, що професійна травма зумовила порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусила змінити спосіб життя і таким чином, [PERSON] завдана моральна шкода. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги конкретні обставини травми, її тяжкість, характер та глибину пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, ступінь вини підприємства у нещасному випадку та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, встановлює суму відшкодування у розмірі 12000 грн. Твердження представника відповідача про отримання [PERSON] у повному обсязі страхового відшкодування за ушкодження здоров'я та соціальних виплат, як на підставу відмови у відшкодуванні моральної шкоди, визнаються судом необґрунтованими, тому суд їх відхиляє. Моральна шкода, як наголошується в частині 4 статті 23 ЦК України, відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, наведені у запереченні відповідача аргументи не є підставою для звуження встановленого судом права позивача на отримання належної компенсації моральної шкоди. Правилами частини першої статті 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення помісячних платежів. Позивач наполягає на її одноразовій виплаті. Позивачем при зверненні до суду за захистом порушеного права не понесені судові витрати. У зв'язку з тим, що відповідно до положень підпункту 18 пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»№ 36-74-V1 від 08 липня 2011 року органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільнені від сплати судового збору, суд вважає за необхідне компенсувати їх за рахунок держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial