Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

19 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 50000,00 гривень, свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.11.2014 року [PERSON] одержала від нього в борг 50000,00 гривень, який зобовязувалася повернути у всій сумі за першою вимогою позивача протягом 30 календарних днів після предявлення вимоги, про що видала розписку. 01.03.2015 року відповідач одержала письмову вимогу позивача про повернення коштів, проте після настання строку виконання зобовязання з повернення коштів 01.05.2015 року гроші не повернула, тому позивач звернувся до суду з цим позовом. 10 листопада 2015 року [PERSON] предявила зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору позики від 30.11.2014 року недійсним. Свої вимоги за зустрічним позовом відповідач [PERSON] обґрунтовує тим, що 30.11.2014 року влаштувалася на роботу до Фізичної особи підприємця [PERSON] продавцем у торговий кіоск, головною умовою працевлаштування було оформлення та підписання відповідачем [PERSON] розписки про одержання від позивача [PERSON] позики в розмірі 50000,00 гривень та підписання письмового повідомлення про отримання вимоги про сплату грошового боргу без зазначення дати отримання такої вимоги, при цьому трудовий договір не укладався та запис у трудову книжку відповідача позивачем не вносився. Під час роботи обумовлена заробітна плата у 900,00 гривень на тиждень [PERSON] фактично не здійснювалася, внаслідок виявлення нестач, також з квітня 2015 року відповідач працювала у кіоску без вихідних та перерв кожного дня з 7:00 до 22:00 годин. 27.09.2015 року ФО-П [PERSON] під приводом оформлення з нею трудового договору отримав від [PERSON] її паспорт та після виявлення 29.09.2015 року ФО-П [PERSON] чергової нестачі у кіоску в розмірі 18000,00 гривень, він вимагав у [PERSON] її погасити, але вона не змогла надати гроші, тому він її повідомив, що паспорт не поверне та борг по нестачі збільшився до 20000,00 гривень. Після таких протиправних та злочинних дій [PERSON], [PERSON] звернулася із відповідними заявами до правоохоронних органів та податкової інспекції, перевірка по яким досі триває. В зустрічному позові відповідач [PERSON] зазначає, що між нею та [PERSON] договір позики в розумінні ст. 1046 ЦК України не укладався, кошти в сумі 50000,00 гривень [PERSON] їй не надавалися, тому з посиланням на ст.ст. 203, 215 ЦК України договір позики є недійсним, а отже позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до неї про стягнення 50000,00 гривень є безпідставними. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримували свій позов, просили стягнути з [PERSON] борг за договором позики у сумі 50000,00 гривень, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Позивач додатково надав пояснення, що він 5-6 років знайомий з відповідачем, декілька разів позичав їй невеликі гроші, які вона повертала, розписки не оформлювали, 30.11.2014 року позичив їй 50000,00 гривень, про що вона написала розписку, усно вони домовилися, що гроші відповідач розпочне повертати частинами з січня 2015 року, але вона нічого не сплатила, тоді позивач навесні вручив їй вимогу, яку вона підписала, до осені позивач чекав повернення грошей, однак відповідач борг не повернула, тому він звернувся до суду. [PERSON] стверджував в судовому засіданні, що відповідач у нього не працювала. Представник позивача [PERSON] надав пояснення, що отримання коштів відповідачем підтверджується її розпискою та вимогою про повернення, яку вона підписала, про що визнала в судовому засіданні; показання свідків не є належними доказами в спростування факту отримання грошей; оскільки договір позики є реальним договором, підписавши розписку відповідач підтвердила факт його укладання. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову [PERSON], просили відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримували, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] надала пояснення, що вона працювала продавцем у кіоску позивача, умовою влаштування на роботу було написання розписки про отримання грошей в борг та вимоги про їх повернення, при написанні розписки вона не збиралася отримувати гроші в борг, а позивач не збирався передавати їй гроші в борг, відповідач знала, що працює у позивача неофіційно, але їй потрібна була робота та гроші, тому вона погодилася написати таку розписку. Представник відповідача [PERSON] надав пояснення, що достатніх доказів укладення договору позики позивачем не надано, тому достатньо підстав для того, щоб визнати фіктивним цей договір, гроші позивачем відповідачу не передавалися, що підтвердили свідки; в прокуратурі міста Рубіжне порушено кримінальну справу за заявою [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що знає позивача [PERSON], свідок працювала з осені 2014 року в нього у кіоску продавцем без оформлення трудової книжки, як відповідач [PERSON], яка також працювала у кіоску. Свідок [PERSON] показала, що також писала розписку [PERSON] про отримання від нього грошей 50000,00 гривень в борг та одночасно з написанням розписки підписувала вимогу, що зобовязується повернути ці гроші протягом 30 календарних днів якщо буде потрібно. [PERSON] їй також грошей у 50000,00 гривень не давав, написання розписки було умовою при оформленні на роботу, це була перестраховка [PERSON] на всяк випадок, свідок пішла з цієї роботи, у неї були нестачі, які вона погасила, [PERSON] їй повернув розписку, яку вона знищила (а.с. 75-82 журнал судового засідання). В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що знайома з [PERSON], яка була продавцем у кіоску в районі магазина «Ластівка», свідок часто купувала в цьому кіоску продукти, її обслуговувала [PERSON], яка тривалий період працювала в кіоску без вихідних, про написання розписки свідку нічого не відомо (а.с. 83-84 журнал судового засідання). В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, що знає [PERSON], вона працювала у кіоску в районі, де свідок проживає, свідок часто купувала у неї продукти, бачила [PERSON] в кіоску постійно, яка працювала без вихідних, восени [PERSON] вже не працювала (а.с. 85- журнал судового засідання). Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що первісний позов\~підлягає задоволенню, в зустрічному позові слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 30.11.2014 року написала [PERSON] боргову розписку про отримання від нього в борг суми в 50000,00 гривень, які вона перерахувала та перевірила на справжність, зобовязується віддати всю грошову суму за першою вимогою [PERSON] протягом 30 календарних днів після предявлення вимоги. Також в розписці написано [PERSON], що вона писала цю розписку власноруч при здоровому глузді, без насильства та погроз. Оригінал розписки міститься в справі, який надав до справи позивач [PERSON] (а.с. 38). В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала, що розписка дійсно була написана нею власноруч 30.11.2014 року в кіоску на вулиці Леніна, 28-В в місті Рубіжне в присутності [PERSON], інші особи при написанні розписки присутні не були. В судовому засіданні позивач [PERSON] також підтвердив зазначені обставини написання розписки. У борговій розписці від 30.11.2014 року вказані сторони зобовязання, якими є позичальник [PERSON] та позикодавець [PERSON]; сума грошей, яку позичальник зобовязувалася повернути позикодавцю; дата складання боргової розписки; строк та умови повернення боргу; особистий підпис позичальника (а.с. 38). Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України\~\~договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатостороннім (договори). Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18.11.2013 року по справі № 6-63цс13, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що сторонами [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про укладення договору позики між позивачем та відповідачем, відповідно до якого відповідач позичила в борг та отримала на руки 50000,00 гривень у [PERSON], які вона зобовязувалася повернути за першою вимогою позивача протягом 30 календарних днів після предявлення вимоги. 01.03.2015 року позивач [PERSON] предявив відповідачу [PERSON] вимогу про повернення боргу в 50000,00 гривень в повному обсязі протягом 30 календарних днів, який вона позичила за розпискою від 30.11.2014 року. Оригінал вимоги від 01.03.2015 року міститься у справі (а.с. 39). На цій вимозі від 01.03.2015 року міститься відмітка, що цю вимогу про сплату боргу відповідач [PERSON] отримала, претензій не має, зобовязується сплатити борг в повному обсязі протягом 30 днів, також містяться підписи сторін. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зокрема, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до умов боргової розписки від 30.11.2014 року відповідач [PERSON] зобовязувалася повернути усю грошову суму за першою вимогою позивача [PERSON] протягом 30 календарних днів після предявлення вимоги, яка була їй предявлена позивачем 01.03.2015 року, тобто строк повернення боргу - до 31 березня 2015 року. Судом встановлено, що станом на час ухвалення рішення відповідач [PERSON] гроші позивачу [PERSON] не повернула. Відповідно ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно ст. 545 ЦК України\~прийнявши виконання\~\~зобов'язання\~\~кредитор повинен на вимогу боржника\~\~видати йому розписку про одержання\~\~виконання\~\~частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У цих правовідносинах позики позивач [PERSON] є кредитором відносно відповідача [PERSON], яка є боржником. Наявність боргової розписки у кредитора [PERSON] підтверджує невиконання боргового зобовязання [PERSON] Суд не приймає заперечення відповідача [PERSON] та її представника про те, що гроші у сумі 50000,00 гривень вона від [PERSON] не отримувала, виходячи з такого. Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів в обґрунтування своїх доводів стосовно неодержання грошей у сумі 50000,00 гривень відповідачем [PERSON] та її представником суду не надано. Навпаки, доводи відповідача [PERSON] про неотримання грошей від позивача [PERSON] спростовуються борговою розпискою, оригінал якої наявний у справі, в якій відповідач власноруч написала (мовою документу, російською): «Я [PERSON] … заняла в долг и получила на руки суму 50000,0 г. (пятьдесят тисяч гривен) у [PERSON]. Деньги мною пересчитаны и проверены на подлинность…» (а.с. 38). Відповідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позичальника або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. В ході розгляду справи судом не встановлено, що договір позики був укладений сторонами під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, доказів такого сторонами до справи не надано. Відповідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Таким чином, суд не бере до уваги показання свідка [PERSON] щодо обставин написання розписки, оскільки в цьому випадку не доказуються показаннями свідка підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником [PERSON] від [PERSON] Крім того, судом враховується й те, що під час складання розписки та передачі грошей були присутні тільки позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], інші особи не були при цьому присутні, про що в судовому засіданні визнали сторони. Також, суд не приймає у якості доказів на підтвердження неодержання грошей за договором позики відповідачем [PERSON] копію її звернення до прокуратури міста Рубіжного з заявою про розслідування кримінального правопорушення, вчиненого [PERSON], яке має ознаки злочинів, передбачених ст.ст. 172, 190 КК України. Як вбачається з копії зазначеної заяви, відповідач звернулася до прокуратури міста Рубіжне 09.11.2015 року, тобто після отримання нею 31.10.2015 року ухвали про відкриття провадження у цій справі (а.с. 16, 30-31). З часу написання розписки 30.11.2014 року, протягом майже одного року, відповідач [PERSON] до прокуратури із заявою про злочин не зверталася, також і після отримання від позивача вимоги 01.03.2015 року відповідач до правоохоронних органів з цього приводу не зверталася. Пояснення відповідача [PERSON] про те, що вона з цього приводу зверталася до Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області та СБУ 02 та 01 жовтня 2015 року відповідно, судом не приймаються до уваги, оскільки доказів таких звернень до справи нею не надано. З копії відповіді Рубіжанської ОДПІ від 29.10.2015 року вбачається, що відповідач [PERSON] звернулася 01.10.2015 року в податкову інспекцію з приводу використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцем доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету ФО-П [PERSON] (а.с. 29). З повідомлення слідчого Рубіжанського ВП ГУНП в Луганській області про початок досудового розслідування від 13.11.2015 року та витягу з кримінального провадження № 12015130330001256 від 26.01.2016 року вбачається, що за заявою [PERSON] від 13.11.2015 року про те, що [PERSON], який є ФОП, грубо порушує законодавство про працю, розпочато досудове розслідування, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення ст. 172 ч. 1 КК України (а.с. 104-105). Отже, суд вважає, що наявність кримінального провадження за заявою [PERSON] від 13.11.2015 року про грубе порушення [PERSON] законодавства про працю, жодним чином не спростовує факту укладення договору позики від 30.11.2014 року та отримання [PERSON] грошей за цим договором. За таких обставин, з врахуванням порушення [PERSON] умов договору позики від 30.11.2015 року щодо повернення\~ позики у розмірі 50000,00 гривень [PERSON], суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу сумі 50000,00 гривень, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, суд дійшов висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню в звязку з таким. В зустрічному позові відповідач [PERSON] як на підставу вимог посилається на ст.ст. 203, 215, 1051 ЦК України, в судовому засіданні представник відповідача посилався ще й на те, що договір позики є фіктивним. Відповідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним. Відповідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що зміст, укладеного 30.11.2014 року договору позики не суперечить ЦК України, сторони правочину [PERSON] та [PERSON] на момент його укладення мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін договору позики на момент укладення правочину було вільним, відповідало їх внутрішній волі, про що свідчить їх згода взяти на себе певні обовязки за цим договором: [PERSON] позичив гроші, [PERSON] отримала гроші, перерахувала їх та зобовязувалася повернути протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги, про що вона власноруч написала боргову розписку. При цьому воля сторін договору позики була взаємна, спрямована на досягнення його мети та реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, письмова форма правочину відповідає вимогам, встановленим законом. Як вже було зазначено судом вище у рішенні, боргова розписка від 30.11.2014 року є доказом не лише факту укладення договору позики, а ще й факту передачі грошей [PERSON], також ці обставини додатково підтверджуються вимогою від 01.03.2015 року про повернення боргу, на якій позичальник [PERSON] власноруч написала, що зобовязується повернути цей борг у 50000,00 гривень протягом 30 днів. В ході розгляду справи судом також не встановлено підстав для визнання фіктивним договору позики від 30.11.2014 року. Відповідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦК України на відповідача [PERSON] покладається обовязок довести ті обставини, на які вона та її представник посилаються як на підставу своїх вимог за зустрічним позовом. Однак, відповідачем [PERSON] та її представником не доведено суду обставин щодо відсутності у сторін договору позики намірів створити юридичні наслідки, навпаки в судовому засіданні було встановлено, що гроші позичальником були отримані, нею перевірені й перераховані, та нею взято на себе зобовязання їх повернути в зазначений строк, що в свою чергу свідчить про реальне настання правових наслідків розписки, яку [PERSON] написала власноруч, тому цей правочин не є фіктивним. Суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки ці показання не містять інформації щодо предмета доказування як за первісним позовом так і за зустрічним, їх свідчення зводяться лише до того, що в певний період часу відповідач [PERSON] продавала їм товар у кіоску, в якому здійснює підприємницьку діяльність [PERSON] Також, суд відхиляє пояснення відповідача [PERSON] про те, що вимога про повернення боргу була написана [PERSON] та відповідач на ній написала про її отримання в день написання нею розписки 30.11.2014 року, а не 01.03.2015 року як про те зазначено у вимозі, оскільки доказів в підтвердження цих пояснень відповідачем до справи не надано. Показання свідка [PERSON], що вона також одночасно писала свою розписку та підписувала вимогу про повернення боргу, які передавала [PERSON], суд не приймає, оскільки свідок свідчила про написання своєї розписки, втім вона не була присутня при написанні цих документів [PERSON] та [PERSON] Таким чином, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 30.11.2014 року недійсним слід відмовити. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню в повному обсязі та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 50000,00 гривень, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON]. до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 30.11.2014 року суд відмовляє. Відповідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] у сумі 487,20 гривень.

Outcome: approved