Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

17 травня 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Соболівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, [PERSON], [PERSON] про визнання рішення недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання недійсним державного акта на право власності на земельні ділянки. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2013 року скасовані рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2010 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 27 грудня 2011 року в справі за позовом [PERSON] до Соболівської сільської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання рішення недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання недійсним державного акта на право власності на земельні ділянки, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Після повернення справи на новий розгляд позивачем була подана позовна заява про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач просить визнати недійсним рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради від 29 листопада 1994 року за №100 в частині передачі у приватну власність громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,60га для ведення особистого підсобного господарства та 0,25га - присадибної земельної ділянки; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] серія ЖТ-23-14 №000598 від 14 жовтня 1997 року щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,8564 га; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 28 грудня 2006 року нотаріусом Брусилівської державної нотаральної контори Житомирської області Отрищенком О.І. щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON] Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], та успадкувала все майно та майнові права після смерті [PERSON] За життя [PERSON] належав на праві власності житловий будинок [ADDRESS], який відносився до суспільної групи «колгоспний двір». Рішенням апеляційного суду Житомирської області по справі № 22ц/82 від 30 січня 2008 року було встановлено, що [PERSON] (чоловік та батько відповідачів) та [PERSON] вибули з членів двору на підставі ст.126 ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки починаючи з 1983 року по 1987 рік [PERSON] проживав і був прописаний в [ADDRESS]. Отже, [PERSON] вибув з членів колгоспного двору, за яким було закріплено житловий будинок [ADDRESS] ще в 1986 році, а тому втратив право на частку у вищевказаному колгоспному дворі. Крім того, згідно погосподарської книги № 4 за період з 1986-1990 р.р. [PERSON] було відкрито окремий двір за особовим рахунком [NUMBER], членами якого були [PERSON] та [PERSON] (відповідачі по справі). Станом на 15 квітня 1991 року єдиним власником колгоспного двору, до якого належить житловий будинок [ADDRESS], була мати позивачки - [PERSON] Згідно з записами в погосподарських книгах, починаючи з 1977 року, в тому числі і в 1994 році за господарським двором, до якого належить житловий будинок [ADDRESS], було закріплено земельну ділянку площею 0,50 га , яка перебувала у постійному користуванні власників вказаного будинку. Згідно ухвали судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 22 липня 1998 року (спарва №6-144) право користування земельною ділянкою колгоспного двору зберігається до прийняття рішення про припинення, зменшення землекористування колгоспного двору чи вилучення земельної ділянки у встановленому порядку. Розмір земельної ділянки, закріпленої за вказаним будинковолодінням, не лише не зменшився, а навпаки збільшився, що свідчить про те, що рішення про вилучення земельної ділянки з користування [PERSON] не приймалося. 29 листопада 1994 року виконавчий комітет Соболівської сільської ради приймає рішення за №100 про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок. Згідно вказаного рішення сільська рада вирішує передати безоплатно у приватну власність земельні ділянки, що були раніше надані громадянам у межах населених пунктів у розмірах згідно з додатками №1,2,4. З додатку №4 вказаного рішення вбачається список громадян, яким передаються земельні ділянки у власність для ведення особистого підсобного господарства, у користування для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд в с.Долинівка. Вказаний додаток передбачає, що [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства виділяється земельна ділянка площею 0,60га, присадибна ділянка 0,25га та передається в користування 0,40га. При цьому вказане рішення, крім назви села, не містить жодної адреси, за якою [PERSON] виділяється у приватну власність земельна ділянка. 14 жовтня 1997 року [PERSON] видається державний акт на право власності на земельну ділянку (бланк серії ЖТ-23-14 №000598), з якого вбачається, що гр.[PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради від 29.11.1994 року за №105 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,8564 га на території села Долинівка Соболівської сільської ради для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Вищевказане рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради від 29.11.1994 року за №100 в частині надання гр.[PERSON] в приватну власність 0,85га прийнято з грубим порушенням норм чинного законодавства та порушувало права матері позивачки [PERSON] як голови двору та власника будинку. [PERSON] раніше до 1994 року не отримував у користування земельної ділянки в [ADDRESS], оскільки вказана земельна ділянка площею 1га станом на 1994 рік перебувала у користуванні [PERSON] В даному випадку при розгляді питання про безоплатне надання гр.[PERSON] у власність земельної ділянки сільська рада мала чітко встановити чи перебувала така земельна ділянка у користуванні [PERSON] раніше і на підставі якого рішення вона надавалася йому у користування. Якщо земельна ділянка не перебувала раніше у користуванні [PERSON], то сільська рада мала замовити землевпорядній організації розробку проекта її відведення (ст.17 ЗК ). В даному випадку проект відведення земельної ділянки, наданої у власність [PERSON], не виготовлявся, рішення про затвердження проектної документації не приймалося. Тобто, сільською радою було порушено процедуру приватизації земельної ділянки, передбаченої нормами Земельного кодексу України. Крім того сільська рада надала у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, яка перебувала у користуванні [PERSON] без її вилучення. Державний акт не містить підпису голови сільської ради, а містить лише підпис землевпорядника, яка є відповідачкою по справі. З оскаржуваного державного акту вбачається, що земельна ділянка площею 0,4543 га є земельною ділянкою, що знаходиться під будинком, що належав матері позивачки. Рішення щодо надання [PERSON] земельної діялнки для будівництва та обслуговування жилого будинку не приймалося. [INFO] [PERSON] помер і його спадкоємці [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,8564га, яка знаходиться на території Соболівської сільської ради та належала померлому на підставі оскаржуваного державного акту на право приватної власності на землю. 06 червня 2014 року ухвалою суду було прийнято відмову позивача [PERSON] від позову в частині вимог, які стосуються земельної ділянки площею 0,4021га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1820985303:04:001:0657, що знаходиться в [ADDRESS], яка була надана [PERSON] у приватну власність на підставі рішення Соболівської сільської ради № 100 від 29.11.1994 року та в подальшому успадкована [PERSON] та [PERSON], і закрито провадження в справі в частині вказаних позовних вимог. Згідно з поданою одночасно заявою про зменшення розміру позовних вимог позивачкою [PERSON] з урахуванням часткової відмови від позовних вимог підтримані вимоги до відповідачів про визнання частково недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 29 листопада 1994 року за №100 в частині передачі у приватну власність громадянину [PERSON] земельної ділянки розміром 0,4543га, з яких 0,2500га для обслуговування житлового будинку, 0,2043га для ведення особистого підсобного господарства; визнання частково недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданого [PERSON], серія ЖТ-23-14 №000598 від 14 жовтня 1997 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки розміром 0,4543га, з яких 0,2500га для обслуговування житлового будинку та 0,2043га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS]; визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 грудня 2006 року нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенко О.І., реєстраційний номер 3556, в частині успадкування [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки розміром 0,4543га, з яких 0,2500га для обслуговування житлового будинку та 0,2043га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали повністю уточнені позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, просили задовольнити та відшкодувати з відповідачів понесені позивачем судові витрати, пов'язані з наданням правової допомоги в розмірі 6000,00 гривень, із оплатою експертизи в розмірі 5202,00 гривень, із сплатою судового збору в розмірі 152,95 гривень та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень. Інші судові витрати просили з відповідачів не відшкодовувати. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що проживали в будинку по [ADDRESS]. На час приватизації земельних ділянок [PERSON] його мати [PERSON] в будинку не проживала, земельною ділянкою не користувалася, оскільки проживала постійно в [ADDRESS]. В письмових запереченнях на позов представник відповідача [PERSON] зазначив, що оспорюване рішення виконкому сільської ради було прийнято у відповідності до вимог ст.17 ЗК України на підставі технічного звіту встановлення зовнішніх меж ділянок для передачі в приватну власність. На день прийняття рішення [PERSON] не проживала в будинку по [ADDRESS] і тому не могла користуватися земельною ділянкою, переданою у власність [PERSON] Відсутні рішення про надання у користування [PERSON] земельної ділянки. Позивачка не зазначила, які саме її особисті майнові чи немайнові права порушені прийняттям рішення № 100 від 29.11.1994 року виконкомом Соболівської сільської ради. Представник відповідача Соболівської сільської ради сільський голова Герасимчук Н.В. позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що оспорюване рішення виконкому є законним, оскільки [PERSON] мав право приватизувати земельну ділянку. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Соболівської сільської ради від 29 листопада 1994 року за №100 було передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку розміром 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства та земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS], а також передано 0,40га землі в користування. 14 жовтня 1997 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,85 га в межах згідно з планом, на якому позначені дві не суміжні земельні ділянки площами 0,4543га та 0,4021га на території с.Долинівка Брусилівського району. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті вказану земельну ділянку успадкували його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] та зареєстрували право власності в рівних частках на три земельні ділянки 0,2500га для обслуговування житлового будинку (кадастровий номер 1820985303:04:001:0656) та 0,2043га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 1820985303:04:001:0655), які розташовані по [ADDRESS], 0,4021га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 1820985303:04:001:0657), розташовану по [ADDRESS]. У 2002 році [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на жилий будинок [ADDRESS]. 09 вересня 2008 року [PERSON] подарувала вказаний будинок дочці [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її смерті прийняла та успадкувала за заповітом померлої [PERSON] її дочка [PERSON] Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом доказами, зокрема, копією рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради від 29 листопада 1994 року за №100, копіями свідоцтв про смерть, заповіту, договору дарування будинку, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, державним актом на право приватної власності на землю, виданим [PERSON], серія ЖТ-23-14 №000598 від 14 жовтня 1997 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 грудня 2006 року про успадкування [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності [PERSON] та [PERSON] на успадковані земельні ділянки. Згідно з дослідженими судом записами в погосподарських книгах с.Долинівка Соболівської сільської ради за період з 1971 року по 1995 рік, витягами з вказаних погосподарських книг у користуванні колгоспного двору, головою якого був [PERSON], та членом якого була [PERSON], яка стала головою колгоспного двору після смерті [PERSON] в 1984 році, була земельна присадибна ділянка загальною площею 0,50га до 1991 року, площею 0,61га в 1992 році, 1,00 га в 1993-1995 роках. ( Т.2 а.с.89 - 109). У рішенні від 30 січня 2008 року апеляційний суд Житомирської області прийшов до висновку, що [PERSON] втратив право на частку в колгоспному дворі по [ADDRESS], а саме: [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. Встановлена вказаним рішенням така обставина, що на час припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року право на майно колгопного двору, розташованого по [ADDRESS] мала лише [PERSON], відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не доказується в даній справі. Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування , мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що після 15 квітня 1991 року право власності на будинок по [ADDRESS] та право користування присадибною земельною ділянкою, на якій розташований будинок та яка була надана колгоспному двору згідно записів в погосподарських книгах площею 0,50га, мала лише [PERSON] одноосібно. Суду не було надано доказів на підтвердження того, що вказана присадибна земельна ділянка, яка перебувала у користуванні [PERSON] і на якій знаходився належний їй на праві власності жилий будинок, була вилучена з її користування, або вона втратила право на її користування з інших, передбачених законом підстав до прийняття виконавчим комітетом Соболівської сільської ради рішення від 29 листопада 1994 року за №100, згідно з яким було передано вказану присадибну земельну ділянку [PERSON] Та обставина, що [PERSON] після припинення колгопного двору вибула з с.Долинівка і з 1992 року по 16 березня 2002 року була зареєстрована та проживала в [ADDRESS], про що стверджується в довідці Озерської сільської ради ( т.2 а.с.110 ), не може вважатися підставою втрати нею права власності на належний їй жилий [ADDRESS], та втрати права користування присадибною земельною ділянкою, на якій вказаний будинок розташований. Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України в редакції 2001 року якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною діялнкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Висновками судової експертизи № 234/14 від 05 лютого 2014 року підтверджується, що житловий будинок та господарські споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON], фактично розташовується на земельній ділянці, переданій у власність [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради за №100 від 29 листопада 1994 року та державного акту на право приватної власності на землю серія ЖТ-23-14 №000598 від 14 жовтня 1997 року. Експерт також стверджує, що вказаний будинок дійсно знаходився на відповідній земельній ділянці на момент прийняття рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради за №100 від 29 листопада 1994 року та виговлення державного акту. Отже, суд вважає доведеним достатніми та належними доказами, що прийняттям рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради за №100 від 29 листопада 1994 року та виговленням державного акту на право приватної власності на землю серія ЖТ-23-14 №000598 від 14 жовтня 1997 року, згідно з якими було передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,4543га, на якій був розташований належний [PERSON] на праві власності жилий будинок, були порушені права [PERSON] як власника будинку, так і право користування земельною ділянкою площею 0,4543 га, яке вона мала як член бувшого колгоспного двору, якому була надана вказана земельна ділянка. З вказаних підстав рішення виконавчого комітету Соболівської сільської ради рішення за №100 від 29 листопада 1994 року та виданий на підставі вказаного рішення державний акт на право приватної власності на землю серія ЖТ-23-14 №000598 від 14 жовтня 1997 року, згідно з якими було передано у власність [PERSON] земельні ділянки, є незаконними в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,4543га, яка знаходиться по [ADDRESS], оскільки були порушені цивільні права та інтереси [PERSON] Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. З огляду на викладене, суд вважає можливим застосування вказаного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання частково недійсним та скасування оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування та визнання частково недйісним державного акту на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] на підставі вказаного рішення. Відповідно підлягають задоволенню як похідні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 грудня 2006 року нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенко О.І., реєстраційний номер 3556, в частині успадкування [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки розміром 0,4543га, з яких 0,2500га для обслуговування житлового будинку та 0,2043га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню на користь позивача кошти в розмірі по 3824,98 гривень з кожного на відшкодування понесених позивачем судових витрат в загальній сумі 11474,95 гиивень, які складаються з 120 гривень по оплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 152,95 гривень по оплаті судового збору, 5202,00 гривень по оплаті проведення судової експертизи, 6000,00 гривень по оплаті правової допомоги адвоката.

Outcome: approved