Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

19.12.2019 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу; після розірвання шлюбу бажає собі залишити прізвище набуте в шлюбі. В обґрунтування позову вказує на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Спочатку їхнє життя було нормальним, однак згодом відносини погіршились, вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя, що почало призводити до виникнення конфліктів, різного роду суперечок. Намагання зберегти сім`ю не дало позитивного результату. На даний час вона прийшла до переконання, що шлюб існує формально і зберегти його неможливо. Вони стали чужими людьми, не підтримують шлюбних відносин, перестали вести спільне господарство, спільно не проживають. Позивач подала заяву про розгляд справи без участі, також зазначила, що примирення між не можливе. Позов просить задоволити. Відповідач позов визнав і пояснив, що вони дійсно проживають окремо, сім`я розпалась і він не заперечує проти розірвання шлюбу. Дослідивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 20.02.2016 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис за №54. У даному шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що подружнє життя позивача з відповідачем не склалося. На даний час позивач прийшла до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не підтримує шлюбні відносини, не веде спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд дійшов висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об`єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов`язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім`ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім`ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Прізвище позивача після розірвання шлюбу - залишити без змін. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За замістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача, тому з відповідача слід стягнути на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Outcome: approved