Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

18 жовтня 2013 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом. Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідно до кредитного договору №KTXRRX09360200 від 16 лютого 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 083,19 грн. строком на 12 місяців - з 16 лютого 2007 року по 16 лютого 2008 року під 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 лютого 2008 року. Відповідач умови договору належним чином не виконав, внаслідок чого має заборгованість станом на 18 вересня 2013 року в розмірі 21 938,74 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 21 938,74 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 09 грудня 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом відмовлено. Не погодившись з таким рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позову в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначали, що суд помилково дійшов висновку про порушення банком строку звернення з позовом до суду, оскільки умовами кредитного договору передбачена позовна давність у п'ять років. Термін строку дії договору не закінчився, а тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на 18 вересня 2013 року в розмірі 21 938,74 грн. Більш того, заяви про застосування строків позовної давності відповідачем не було зроблено. В судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «Приватбанк» Власенко А.О., діючий на підставі довіреності (а.с. 139), підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином судовими повістками (а.с. 71, 79), про що свідчить рекомендовані повідомлення про їх вручення, клопотань про перенесення розгляду справи та інших клопотань до апеляційного суду не надходило, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 305 ЦПК України. Заслухавши доповідача, сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом 18 жовтня 2013 року з вимогами про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом з пропуском п'ятирічного строку позовної давності, який сплинув 03 квітня 2013 року. З таким висновком суду в оскаржуваній його частині не можна погодитися. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині зазначеним вимогам закону не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що 16 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту («Розстрочка») (Стандарт) №KTXRRX09360200, за яким позичальнику надано споживчий кредит у сумі 2 083,19 грн. строком на 12 місяців - з 16 лютого 2007 року по 16 лютого 2008 року з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 51,04 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 347,20 грн. (а.с.3-7). Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 1 по 5 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 236,29 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом ,відсотків, винагороди ,комісії ,а також інших витрат згідно з Умовами. Відповідно до п. 4.2 Умов при порушенні Позичальником зобов'язань із погашення Кредит, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 15,17% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків та користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років. З матеріалів справи вбачається, що при укладанні 16 лютого 2007 року договору споживчого кредиту №KTXRRX09360200 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], ,останній надав згоду, що заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між позичальником і банком кредитний договір, засвідчивши її своїм підписом (а.с.3). З розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що остання оплата за кредитним договором була проведена відповідачем 03 квітня 2008 року (а.с.2). Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема тривалість позовної давності. В заяві позичальника, завіреній особистим підписом відповідача зазначено, що [PERSON] згоден, що ця заява разом із запропонованими Приват Банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), Тарифами складає між ним та Банком кредитний договір (а.с.3). Таким чином, підписуючи заяву позичальника від 16 лютого 2007 року, [PERSON] був ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), у тому числі й з терміном позовної давності у п'ять років, передбаченого п. 5.5 зазначених Умов, які були надані йому у письмовій формі (а.с.5-8). Вся інформація, яку банк має повідомити позичальнику міститься у змісті кредитного договору є вичерпною. Підписавши договори апелянти погодились з умовами надання кредиту. Згідно з умовами кредитного договору його складовою є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Пунктом 5.5 цих Умов позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонам встановлено тривалістю п'ять років, що відповідає ч. 1 ст. 259 ЦК України . Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійної підставою для цього. Так, згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) ( п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Слід також зазначити, що заяви про застосування строків позовної давності відповідач не подавав ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, при цьому відповідач був належним чином повідомлений як судом першої інстанції так і апеляційним судом. Тому підстави для застосування строків позовної давності до позовних вимог відсутні, оскільки відповідач, будучі належним чином повідомленим про час і місце розгляду цієї справи, не подав заяви про застосування позовної давності, обравши для себе саме такий спосіб захисту. Проте суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув уваги на зазначені умови договору, у якому сторонами передбачено позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонам встановлено тривалістю п'ять років, що відповідає ч. 1 ст. 259 ЦК України, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» у відсутності такої заяви. Встановивши такі обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права лише 18 жовтня 2013 року після 16 лютого 2008 року, поза межами позовної давності встановленої сторонами у п'ять років. Але відповідач заяви про застосування строків позовної давності ні в суд першої інстанції ні в апеляційний суд не подав, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Так, за положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Нормами ст. ст. 610 - 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають передбачені законом наслідки. Звертаючись до суду з позовом, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 18 вересня 2013 року в розмірі 21 938,74 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 1 758,38 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 9 638,94 грн., заборгованості з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 9 020,53 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1 020,89 грн. (а.с.2). Але відповідно до пункту 5.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п. 5.1.,5.2, 5.3 цих Умов, здійснюється протягом 3 (трьох) років, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане Позичальником, тобто протягом 3 років з 16 лютого 2008 року по 16 лютого 2011 року і складає 7 142,96 грн. (а.с. 137). Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції помилково встановлені обставини справи, доказам, що надані сторонами, дана неналежна оцінка, внаслідок чого спір вирішено у порушення норм матеріального та процесуального законодавства, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановою нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 610,15 грн., з яких заборгованість за кредитом 1 758,38 грн., заборгованість за відсотками 9 638,94 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за три роки у розмірі 7 142,96 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 569,87 грн. та судових витрат 312,57 коп. відповідно до статті 88 ЦПК України

Outcome: partial