Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~19.07.2010 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень просив суд: - змінити договір купівлі-продажу 471/1000 частки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрований під №2073, укладений 23 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] з одного боку (покупцями) та [PERSON] з іншого боку (продавцем), визнавши одноособовим покупцем за укладеним 23.05.2008 року договором купівлі-продажу 471/1000 частки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрований під №2073-його, [PERSON] ; - визнати, його Піддубного (до укладення шлюбу [PERSON] ), одноосібним власником 471/1000 частки квартири [ADDRESS] ; - стягнути з відповідачки, на свою користь, відшкодування понесених судових витрат . \~ \~ \~ \~При цьому позивач посилається на те, що 23 травня 2008 року між продавцем [PERSON] , та ним і [PERSON] з іншого боку, був укладений договір купівлі-продажу 471/1000 частки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. \~ \~ \~ \~Вказане майно, було придбане за кошті позивача, які він отримав від продажу майна в м. Кишинів, Республіка Молдова. \~ \~ \~ \~На момент укладення договору купівлі-продажу у відповідачки [PERSON] , яка є сестрою позивача, була потреба у житлі, однак не було коштів на його придбання, ними було досягнуто домовленості, що договір буде оформлений на них двох, у якості покупців, а потім на протязі року [PERSON] виплатить йому половину витрачених коштів. \~ \~ \~ \~Позивач вказує, що відповідачка домовленостей не виконала, та частину коштів за придбання майна позивачу не повернула, у зв`язку з чим це є суттєвим порушенням умов договору, що є підставою для внесення змін до вищевказаного договору. 27.12.2010 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги були задоволені. За наслідками розгляду заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення від 27.12.2010 року, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, заочне рішення від 27.12.2010 року, було скасоване та справа призначена до розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі, на підставах викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи за її відсутність. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 23 травня 2008 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] та [PERSON] (покупцями), був укладений договір купівлі-продажу 471/1000 частки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрований в реєстрі під №2073. Згідно вказаного договору [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах кожний, 471/1000 частки квартири [ADDRESS] . Продаж частини квартири вчинено за 54\~912 гривень, які продавець одержала від покупців повністю до підписання договору. 26.05.2008 року КП «ОМБТІ та РОН» було проведено реєстрацію права власності за договором купівлі-продажу. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач, як на підставу позовних вимог вказую, що 471/1000 частки квартири [ADDRESS] , були придбані за його особисті кошти, відповідачка [PERSON] коштів на придбання частини квартири не надала. [PERSON] не надано суду жодного доказу того, що 471/1000 частки квартири [ADDRESS] , були придбані за його кошті. Навпаки в п. 2 договору купівлі-продажу від 23.05.2008 року вказано, що продаж частини квартири вчинено за 54\~912 гривень, які продавець одержала від покупців повністю до підписання договору. Суд вважає, що не має жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачем докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування \~ \~ \~ \~Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. \~ \~ \~ \~Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16. \~ \~ \~ \~Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачем не надано жодних доказів того, що його права порушені з боку відповідачів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed