Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

18 лютого 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі від червня 2012 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину. Стосунки з відповідачем розладилися. Сторони проживають окремо одне від одного, не ведуть спільного господарства, шлюбних відносин не підтримують. Зберігати сімю позивачка не бажає, вважає, що шлюб носить формальний характер. Позивачка позбавлена можливості отримувати додаткові прибутки, а від надання їй матеріальної допомоги для утримання дитини відповідач ухиляється. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про розірвання укладеного між сторонами шлюбу, стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в сумі 3\~000,00 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття, визначення місця проживання дитини разом з позивачкою (а.с.а.с. 2 4). Позивачка у судовому засіданні підтримала заявлений позов, а відповідач визнав позов. Суд, заслухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України (далі СК) шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі статтею 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 112 СК суд зясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі від 09.06.2012 року. Шлюб зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (актовий запис 205) (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу мешкатиме разом з позивачкою (а.с. 6). Від січня 2019 року сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин, мешкають окремо одне від одного. Позивачка зберігати сімю не бажає, вважає, що сімя розпалася остаточно, і збереження сімї неможливе. Спору щодо спільно нажитого майна між сторонами не існує. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані й підлягають задоволенню. У відповідності зі статтею 180 СК батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За правилами, встановленими частиною 3 статті 181, частиною 1 статті 182 СК, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя і матеріальне становище дитини, стан здоровя і матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, жінки, батьків, доньки, сина, інші обставини, які мають суттєве значення. Розмір аліментів на одну дитину за будь-яких обставин не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня подання позову. Судом встановлено, що малолітня дочка сторін мешкає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні (а.с. 7). Позивачка здорова, не працює, з урахуванням утримання дитини матеріально забезпечена недостатньо. Дитина здорова, матеріально забезпечена недостатньо. Відповідач здоровий, працевлаштований, аліментів на утримання інших дітей не сплачує. За вказаних обставин суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів також необхідно задовольнити. Розвязуючи спір у частині визначення місця проживання дитини, суд насамперед виходить з такого. Частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом частини 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. При цьому такий захист забезпечується судом винятково в разі, якщо він встановить, що права, свободи чи інтереси особи, що звернулася до суду, порушені. Судом було встановлено, що дитина сторін постійно мешкає разом з позивачкою, а відповідач проти цього не заперечував і не заперечує тепер. Відтак, зважаючи на відсутність спору з приводу визначення місця проживання дитини сторін, позов у цій частині має бути відхилено. Згідно зі статтею 430 ЦПК суд вважає за необхідне допустити рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути компенсацію судових витрат у сумі 768,40 грн., а на користь держави судовий збір у сумі 1 536,80 грн.

Outcome: partial