Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

18.12.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]. Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області про визнання права власності Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В та про зобов'язання зареєструвати вказаний автомобіль. В подальшому остаточно уточнивши свої позовні вимоги та визначивши коло осіб по справі, позивач просив визнати недійсним правочин договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] придбав у власність автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В, визнання за ним права власності на спірний автомобіль та витребування вказаного автомобіля із чужого незаконного володіння. Ухвалою від 24.12.2015 року справа в частині позовних вимог [PERSON] до Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області - закрита, у зв'язку з ліквідуванням юридичної особи. Позивач в позові зазначив, що він на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2014 року придбав у [PERSON]автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В та у нього виникло право власності на вказаний автомобіль. На підтвердження отримання від нього грошових коштів за придбаний автомобіль [PERSON] 27.03.2014 року оформив розписку про отримання від нього грошових коштів у розмірі 83500 грн. При цьому, станом на 27.03.2014 року спірний автомобіль, на підставі довіреності від 01.12.2008 року виданої власником [PERSON], фактично знаходився у володінні, користуванні та розпорядженні [PERSON], з яким він особисто призвів розрахунок за автомобіль в повному обсязі в сумі 83500 грн. Проте, оскільки на момент купівлі-продажу автомобіля закінчився строк дії довіреності на ім'я [PERSON], договір купівлі-продажу автомобіля був оформлений саме з власником [PERSON] Проте, що спірний автомобіль придбав саме він підтверджується також випискою з його рахунку відкритому згідно умов Договору №006-14523-280114 від 28.10.2014 року в ПАТ Дельта Банк, згідно якого на придбання автомобіль він зняв 01.02.2014 року кредитні грошові кошти у сумі 96000 грн. Вказаний автомобіль в органах ДАІ зареєстрований не був, у зв'язку з відсутністю часу, оскільки він працює моряком та 03.04.2014 року повинен був вже знаходиться на судні, та між сторонами була досягнута домовленість про видачу нотаріально посвідченої генеральної довіреності, з правом розпорядження автомобілем, на його ім'я на та ім'я [PERSON], який є сином його дружини та якому він надав права користування та володіння вказаним автомобілем, на час перебування його за межами України. При цьому, через недостатність часу генеральна довіреність була видана одна на двох осіб - його та [PERSON], що формально призвело до того, що кожний з повірених отримав одинакові повноваження. Звільнивши з судна 22.11.2014 року та прибувши до м. Миколаєва він не зміг скористатися спірним автомобілем, оскільки його дружина та її син [PERSON] не пояснили, де знаходиться автомобіль, вважали його подарунком та відмовилися повернути йому автомобіль. Після чого, він звернувся до попереднього власника про скасування довіреності від 27.03.2014 року на спірний автомобіль. За нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 27.11.2014 року, довіреність від 27.03.2014 року була скасована і в цей же день [PERSON] видав нотаріальну посвідчену довіреність на право користування, володіння та розпорядження спірним автомобілем лише на ім'я [PERSON], що вказує на те, що дійсним волевиявленням переднього власника [PERSON] було направлено ще 27.03.2014 року на надання повноважень йому, а не [PERSON] Крім того, йму стало відомо, що [PERSON] на підставі довідки-рахунку відчужив даний спірний автомобіль своєму діду [PERSON], при цьому, в особливих відмітках заяви зазначено, що [PERSON] має право користуватися цим автомобілем. Вважає даний правочин фіктивним ві відповідно до ст. 234 ЦК України, оскільки після отримання спірного автомобіля у власність [PERSON] автомобіль не використовує для особистих потреб та фактично єдиним користувачем є [PERSON], який використовує автомобіль надаючи послуги таксі. Отже, [PERSON] під час зняття спірного автомобіля з обліку не мав наміру здійснити його фактичне відчуження на користь іншої особи, як і не мав наміру позбавитися своїх прав користування цим автомобілем, що імперативно обумовлюється в разі відчуження майна. А з другого боку [PERSON], реєструючи спірний автомобіль за собою як власником, не мав дійсних намірів здійснювати права щодо користування та володіння цим автомобілем, а тому вони фактично не мали на меті настання відповідних правових наслідків. У зв'язку з чим, договір купівлі-продажу від 16.09.2014 року щодо придбання у власність [PERSON] спірного автомобіля слід визнати недійсним та відповідно до ст. 387 ЦК України спірне майно підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили викладені обставини, просили позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що спірний автмобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, придбав він, за гроші які йому подарував, на початку 2014 року, його дідусь [PERSON] Спірний автомобіль попереднім власником [PERSON] був проданий [PERSON], який на підставі генеральної довіреності виданої власником спірного автомобіля - [PERSON], знаходився у володінні, користуванні та розпорядженні [PERSON], у якого він фактично і придбав автомобіль та з яким він призвів розрахунок за автомобіль, особисто передавши гроші. Проте, оскільки на момент купівлі-продажу автомобіля закінчився строк дії довіреності на ім'я [PERSON], останній надав йому координати власника [PERSON], з яким він особисто зв'язався та домовився про зустріч та оформлення на його ім'я генеральної довіреності. Довіреність була оформлена саме з власником [PERSON], в м. Вознесенськ, за місцем проживання [PERSON] у приватного нотаріуса. При оформленні довіреності 27.03.2014 року були присутні його мати та [PERSON], він не був присутнім оскільки працював. 27.03.2014 року була видана [PERSON] генеральна довіреність на його ім'я та на ім'я [PERSON], як на його родича - вітчима. 16.09.2014 року він продав за договором купівлі-продажу спірний автомобіль дідусю [PERSON], гроші від діда за вказаним договором він не отримував, спірний автомобілем користується, але на теперішній час автомобіль знаходиться в ремонті. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що у січні 2014 року він вирішив придбати собі автомобіль, попросив свого онука [PERSON], щоб він вибрав для нього автомобіль, на якому за необхідністю буде його возити, а решту часу зможе користуватися автомобілем. Приблизно через 3-4 днів йому зателефонував онук та повідомив, що знайшов автомобіль та йому потрібні гроші, після чого він передав [PERSON] гроші в сумі 10000 доларів США, які останній передав за автомобіль [PERSON]. 01.02.2014 року онук повідомив що придбав автомобіль та приїхав до нього вже на автомобілі мікроавтобус Mersedes. На автомобілі постійно їздить онук, він їздив приблизно 3-4 рази. У вересні 2014 року вирішив оформити договір купівлі-продажу спірного автомобіля, щоб зареєструвати на себе право власності, при цьому коштів [PERSON] він не сплачував. При оформленні довіреності 27.03.2014 року він не був присутнім, та йому не відомо, навіщо в довіреності вказаний [PERSON] В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав, підтвердив, що дійсно уклав договір купівлі-продажу саме з [PERSON], в довіреність від 27.03.2014 року за проханням позивача був вписаний [PERSON], але повноважень останньому щодо продажу автомобіля не передбачалися та вказане не відповідало наміру сторін. В судове засідання представник відповідача ТОВ Кристал Стар не з'явився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 16.09.2014 року оформлений відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Як встановлено судом, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВЕС 045784 власником автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В, державний номер [NUMBER] є [PERSON] Проте, фактично з грудня 2008 року, автомобіль Mersedes-Benz перебував у користуванні та володінні [PERSON], на підставі довіреності від 01.12.2008 року, посвідченої нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якої власник автомобіля [PERSON], уповноважив [PERSON] розпоряджатися та представляти його інтереси в усіх компетентних органах України з питань експлуатації, управління та технічного обслуговування вищевказаного автомобіля. Строк дії вищевказаної довіреності від 01.12.2008 року закінчився ще 01.12.2011 року. Однак, наприкінці січня 2014 року [PERSON] вирішив придбати для особистого користування автомобіль, у зв'язку з чим звернувся до [PERSON], який дав оголошення про продаж автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В, державний номер [NUMBER]. Після огляду спірного автомобіля [PERSON] вирішив його придбати. 01.02.2014 року в рахунок придбання спірного автомобіля [PERSON] були передані грошові кошти у сумі 83500 грн., а [PERSON] в свою чергу передав автомобіль, ключі та технічний паспорт, при цьому, при передачі грошей був присутнім і відповідач [PERSON], що не заперечували сторони по справі. Вказані обставини щодо отримання грошових коштів в сумі 83500 грн. підтвердив в судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] В подальшому, 27.03.2014 року між [PERSON] і власником [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В, державний номер [NUMBER] та [PERSON] 27.03.2014 року оформив розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів за придбаний автомобіль у розмірі 83500 грн. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що гроші за придбаний автомобіль йому безпосередньо були передані [PERSON] Проте, факт того, що спірний автомобіль був придбаний саме за грошові кошти [PERSON], підтверджується випискою по рахунку [PERSON] №26251911019638 відкритому згідно умов Договору №006-14523-280114 від 28.01.2014 року укладеного між [PERSON] та ПАТ Дельта Банк, згідно якого вбачається, що 01.02.2014 року в ПАТ Дельта Банк з вказаного рахунку було здійснено зняття готівки в сумі 96000 грн. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, між власником автомобіля [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, між ними було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, були виконані всі обовязки сторін за цим договором, позивач (покупець) передав оговорену суму коштів за автомобіль, а його власник - відповідач [PERSON] прийняв оплату та передав автомобіль, ключі від нього та документи, претензій власник не має. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи те, що вищезазначена угода не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, то недодержання нотаріального посвідчення договору не тягне за собою недійсність вищезазначеної угоди купівлі-продажу, оскільки укладена у простій формі. У звязку з наведеним, суд приходить переконання, що позивач [PERSON] набув право власності на автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В, відповідно до договору купівлі-продажу від 27.03.2014 року. Але вказаний автомобіль в органах ДАІ за позивачем зареєстрований не був, у зв'язку з відсутністю часу та необхідністю позивача терміново виїхати за кордон на роботу, що підтверджується відміткою дати і місця найняття 02.04.2014 року у посвідченні особи моряка АВ 441785 та відміткою дати та місця влаштування на судно 03.04.2014 року у послужної книжки моряка №00069/2007/26. Тому, 27.03.2014 року власник автомобіля [PERSON] оформив довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], якою уповноважив повірених [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися автомобілем Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В, надавши право експлуатації автомобіля та в межах наданих повноважень представляти його інтереси, пов'язані з експлуатацією, управлінням та технічним обслуговуванням в установах, організаціях та підприємствах. При цьому, за домовленістю між [PERSON] і [PERSON], останній мав право на користування та володіння цим автомобілем, на час перебування позивача у плаванні до листопада 2014 року. Проте, 16.09.2014 року за представництвом ТОВ Кристал Стар між продавцем [PERSON], за його дорученням [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS63809413343737, легковий пасажирський-В з зазначенням, що покупець отримав за автомобіль 97300 грн. та відповідно до довідки- рахунку від 16.09.2014 року, покупець [PERSON] переоформив на своє ім'я право власності на вказаний автомобіль. У листопаді 2014 року позивач дізнався про відчуження спірного автомобіля на відповідача [PERSON] За нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 27.11.2014 року, довіреність від 27.03.2014 року була скасована і в цей же день [PERSON] видав, посвідчену приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], довіреність на право користування, володіння та розпорядження спірним автомобілем лише на ім'я [PERSON] Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6\~ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів.\~Цивільний кодекс України\~називає такі правочини фіктивними. Так, в розумінні ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. Згідно зі\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.\~\~ Пункт 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~наголошує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Так, [PERSON] відчужив спірний автомобіль своєму діду [PERSON], після отримання спірного автомобіля у власність, [PERSON] автомобіль не використовує для особистих потреб та фактично єдиним користувачем є [PERSON], який під час зняття спірного автомобіля з обліку не мав наміру здійснити його фактичне відчуження на користь іншої особи, як і не мав наміру позбавитися своїх прав користування цим автомобілем. В свою чергу [PERSON], реєструючи спірний автомобіль за собою як власником, не мав дійсних намірів здійснювати права щодо користування та володіння цим автомобілем, а тому сторони договору фактично не мали на меті настання відповідних правових наслідків, при цьому покупець не сплатив продавцю за спірний автомобіль оговорену в договорі суму, що не заперечували в суді відповідачі [PERSON] і [PERSON] Таким чином, сукупність наведених вище обставин свідчить про те, що заздалегідь спланована мета сторін договору досягнути інших цілей, ніж ті, що передбачені правочином, характеризує укладений між відповідачами договір купівлі-продажу спірного автомобіля, як фіктивний. Фіктивний правочин визнається судом недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, без застосування будь-яких наслідків. При цьому, хоча позивач не являється стороною договору купівлі-продажу від 16.09.2014 року, але суд виходив з того, що наслідками укладення такого договору зачіпаються інтереси позивача, що пов'язані з вирішенням питання про його право власності. Проте, за змістом статей 215 та 216 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», само по собі визнання недійсним виконаного правочину не призводять до реального відновлення порушеного права. Фактично, заявляючи позов про визнання оспорюваного правочину недійсним, особа має на меті подальше повернення майна, переданого за таким правочином. Разом з тим, позивач [PERSON] не є стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу, тобто правовідносини, що виникли між дійсним власником та третьою особою є речово-правовими та у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Пунктом 22 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, роз'яснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Відповідно до ч. 3 ст. 388 Ц України якщо майно було набуте безпідставне в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі надані і досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а отже вони підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги заперечення відповідачів [PERSON] і [PERSON] відносно того, що спірний автомобіль був придбаний [PERSON] за кошти отримані ним в подарунок від [PERSON], оскільки крім власних тверджень, суду не надано жодного належного і допустимого доказу, в розумінні ст. 59 ЦПК України, на підтвердження свої заперечень. Одночасно, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 365,60 грн., а також з відповідачів [PERSON] і [PERSON] в дохід держави судові витрати 835 грн. і 243,60 грн., а всього 1078,60 грн.

Outcome: approved