Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

18 квітня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним з дня укладення договір оренди земельної ділянки № 2950 від 18.10.2012 року, укладений між [PERSON] та Чернігівською міською радою. Обґрунтувала свій позов тим, що 18 жовтня 2012 року між нею та Чернігівською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0020 га., на якій знаходиться належне їй на праві власності нежиле приміщення, що є вбудованою невідємною частиною багатоквартирного будинку. Позивач зазначає, що вказаний вище договір був укладений нею на вимогу Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради, посадовими особами якого їй було розяснено, що в протилежному випадку експлуатація її офісу, що знаходиться на земельній ділянці, що є комунальною власністю міста буде незаконною, призведе до несплати податків та на неї будуть накладені штрафні санкції, що було також підтверджено Державною податковою інспекцією у м. Чернігові, як контролюючим органом по сплаті орендних платежів за земельні ділянки комунальної власності. З моменту укладення договору позивач сумлінно його виконувала та сплачувала орендні платежі, визначені умовами договору, поки у 2016 році не дізналася, що відповідно до чинного законодавства земельна ділянка під багатоквартирним будинком не може бути предметом оренди з фізичними особами, а має передаватися оплатно чи безоплатно організаціям, що займаються організацією та обслуговуванням такого будинку, у звязку з чим на момент укладення спірного договору та на даний час позивач не була належним орендарем/користувачем земельної ділянки під багатоквартирним будинком, а тому спірний договір підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, адже суперечить ст.ст. 42, 79, 79-1 Земельного Кодексу України, ст. 381 ЦК України та був підписаний позивачем через необізнаність та наполегливість відповідача. Також позивач посилається на лист Державного комітету земельних ресурсів України № 100 46/17/4-10 від 26.05.2010 року, вимоги якого також не були дотримані відповідачем при укладенні договору оренди, хоча спірний договір укладався уже після появи даного листа. В листі висловлена позиція щодо неможливості надання в оренду земельної ділянки для обслуговування вбудованого чи прибудинкового приміщення в багатоквартирному будинку, так як неможливо виділити частину приміщення будинку, як окрему будівлю та надати йому окрему адресу, яка необхідна для визначення місця розташування земельної ділянки, що унеможливлює створення обєкту земельних відносин земельної ділянки. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки був укладений сторонами ще у 2007 році на підставі рішенням Чернігівської міської ради від 01.12.2006 року та поновлено рішенням Чернігівської міської ради від 27 квітня 2012 року на тих самих умовах терміном до 27.04.2019 року, у звязку з чим 18 жовтня 2012 року на підставі зазначеного рішення було укладено оспорюваний позивачем договір оренди земельної ділянки. Усі умови договору як у 2007 році, так і в 2012 були погоджені сторонами. Жодних претензій щодо його умов не виникало. Посилання позивача на лист Державного комітету із земельних ресурсів від 26.05.2010 року №10046/17/4-10 є необґрунтованими, так як він має рекомендаційний характер, а орендні правовідносини між позивачем і відповідачем виникли у 2007 році, а в 2012 році лише поновлено договір оренди земельної ділянки на новий строк, а тому об'єкт оренди виник у 2007 році до появи зазначеного листа. Крім того, у вказаному листі, зазначається, що нарахування орендної плати у разі укладення договору оренди земельної ділянки буде здійснюватися пропорційно тій частині площі будівлі, що перебуває у власності співвласника, а згідно договору, орендна плата з позивача справляється виключно за частку земельної ділянки, що є пропорційною його частці у всьому об'єкті нерухомості. Таким чином, договір оренди земельної ділянки не суперечить інтересам держави, вимогам ЦК України, вимогам інших актів цивільного законодавства, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Представник Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не зявився, подав пояснення по справі, в якому просив справу розглянути без його участі, зазначивши, що позивачем не доведено факту порушення своїх прав свобод чи інтересів шляхом укладення спірного договору оренди земельної ділянки. Представник Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління ДФС у Чернігівській області в судовому засіданні при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Чернігівської міської ради від 01.12.2006 року позивачу було надано у користування земельну ділянку площею 0,0020 га по вул. Г. Полуботка, 20 у м. Чернігові для обслуговування нежитлового приміщення - офісу. На підставі зазначеного рішення 06.06.2007 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки № 2950, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0020 га., що знаходиться в м. Чернігів для експлуатації нежитлового приміщення офісу по вул. Г.Полуботка, 20 строком на 5 років з орендною платою в розмірі 2% нормативної грошової оцінки землі (а/с 49-50). Додатковими угодами від 08 січня 2009 року та 28 січня 2011 року до договору оренди земельної ділянки № 2950 від 06.06.2007 року, укладеними між сторонами, були внесені зміни до договору та встановлено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% та 6% від нормативної грошової оцінки землі відповідно (а/с 51 на звороті, 52). Рішенням Чернігівської міської ради від 27 квітня 2012 року позивачу було поновлено договір оренди земельної ділянки для експлуатації офісу по вул. Г. Полуботка, 20 у м. Чернігові до 27.04.2019 року. 18 жовтня 2012 року на підставі зазначеного рішення між сторонами було укладено спірний договір оренди земельної ділянки, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0020 га., що знаходиться в м. Чернігів для експлуатації нежитлового приміщення офісу по вул. Г.Полуботка, 20 строком 27.04.2019 року з орендною платою в розмірі 6% нормативної грошової оцінки землі, що становить 2102,50 грн. (105,1248 грн. за 1 кв. м.) на рік. (а/с 6-8). Відповідно до ст. 13 Конституції України власність зобов'язує. Згідно ч. З ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Оскільки на час укладення договору оренди земельної ділянки він не суперечив вимогам чинного законодавства, а тому підстав для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору суд не вбачає. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] з підстав, зазначених нею у позові, не підлягаю задоволенню.

Outcome: dismissed