Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

18.06.2014 року позивачі звернулися до суду з позовом та просили ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод в користуванні власністю - житловою площею у квартирі [ADDRESS] шляхом визнання зазначених відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] із зняттям їх з реєстраційного обліку за адресою: квартира [ADDRESS], а також стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно на їх користь 7 355 гривень, а також судові витрати у розмірі 487, 20 гривень. Свої вимоги мотивували тим, що відповідачі зареєстровані за спірною адресою, проте постійно мешкають за адресою [ADDRESS]. Позивачі стверджують, що відповідачі не оплачують комунальні послуги, у зв'язку з чим вони вимушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюються з кількості зареєстрованих за адресою осіб. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснили, що по вині відповідачів вони вимушені нести додаткові витрати по утриманню житла, тому реєстрація відповідачів по спірній адресі створює для них незручності. Матеріально позивачам дуже важко утримувати будинок і сплачувати комунальні послуги за людей, які в ній не проживають. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на порушення їх права власності. Представник третьої особи Головного управління державної міграційної служби в Одеській області в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Розпорядження органу приватизації від 08.10.1997 року № 99289 та Свідоцтва про право власності на житло від 08.10.1997 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів з реєстраційним номером 15 - 4392 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6-7). 25 жовтня 2002 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], в результаті чого змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 23). [INFO] року [PERSON] помер, про що Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 1425, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 11). З довідки (з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію ) № 203 від 06.03.2014 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 13). Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 25.06.2014 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачі пояснили, що відповідачі не несуть ніяких обов'язків по оплаті житла, так як в ньому не проживають, проте за комунальні послуги (воду, тепло, каналізацію і т.д.) позивачам нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі. Так позивачі стверджують, що в період з 2011 року по 2013 рік розмір комунальних послуг склав 7 355 гривень. На підтвердження своїх тверджень щодо суми коштів, які були витрачені за комунальні послуги, позивачами до позову було надано розрахунок, виконаний власноручно (а.с. 27), однак суд не може вважати його належним та допустимим доказом по справі, так як жодних квитанцій про сплату комунальних послуг чи інших доказів, які підтвердили б сплату, суду надано не було. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не грунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином суд доходить до висновку про те, що вимоги в частині стягнення витрат за комунальні послуги є недоведеними, а від так задоволенню не підлягають в повному обсязі. Разом з тим суд зазначає, що згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги визнання відповідачами факту не проживання у спірному приміщенні протягом тривалого часу. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Проте відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При викладених обставинах суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним приміщенням задоволенню не підлягають, так як відповідачі є власниками спірної квартири, а згідно чинного законодавства право власності є непорушним. Разом з тим суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує, а також ст. 322 вказаного Кодексу встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Під час розгляду справи судом встановлено, що жодних домовленостей або інших угод, передбачених законом, між позивачами та відповідачами не укладалося. Таким чином відповідачі зобов'язані нести відповідальність по утриманню квартири [ADDRESS], а саме сплачувати комунальні, підтримувати квартиру в належному стані. Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином у зв'язку з відмовою в в задоволенні позову судові витрати відшкодуванню не підлягають. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed