Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

18 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 21.08.1993 року уклав шлюб з [PERSON], між сторонами шлюб розірвано за рішенням суду 16.05.2016 року. Зазначає, що за подружнього життя з відповідачем придбано наступне майно: приміщення продовольчого магазину, загальною площею 39,3 кв.м., за адресою: вул. Європейська (колишня Щорса), буд. 58 а в м. Кременчуці, право власності на яке зареєстроване за [PERSON]; земельну ділянку , площею 77 кв.м., за адресою: вул. Європейська (колишня Щорса), буд. 58 а в м. Кременчуці, право власності на яку зареєстроване за [PERSON]; приміщення магазину промислових товарів, площею 41,5 кв.м., за адресою: провулок Льва Толстого, буд. 24 в м. Кременчуці, право власності на яке зареєстроване за [PERSON] Вважає, що зазначені приміщення продовольчого магазину та земельна ділянка по вул. Європейська (колишня Щорса) є спільною сумісною власністю подружжя, набуте під час шлюбу за спільні кошти, а відтак йому належить ? частина у спільному майні, а інше приміщення по вул. Льва Толстого, є особистою власністю позивача, так як придбано кошти, які належали йому особисто. Додатково [PERSON] вказав, що 18.04.2002 року сторонами за спільні кошти за договором купівлі-продажу придбано частину будинку за адресою: вул. Європейська (колишня Щорса), буд. 58 а в м. Кременчуці, що розташована на земельній ділянці за тією ж адресою, загальною площею 77 кв.м. Право власності на частину будинку оформлено за відповідачем. У період з квітня 2002 року по липень 2003 року сторонами спільно на місці придбаної частини будинку побудовано приміщення продовольчого магазину, площею 39.3 кв.м., яке здано в експлуатацію 25.07.2003 року, право власності зареєстровано за відповідачем. У наступному [PERSON] також оформила право власності й на земельну ділянку за адресою: вул. Європейська (колишня Щорса), буд. 58 а в м. Кременчуці. Згідно до звіту про оцінку майна від 27.11.2016 року вартість приміщення продовольчого магазину складає 823 500 грн. Наголошує, що 01.11.2006 року [PERSON] з АКБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала 145 000 грн., зі строком повернення до 31.10.2017 року. За кредитні кошти 02.11.2006 року сторонами придбано приміщення магазину промислових товарів, площею 41,5 кв.м., за адресою: провулок Льва Толстого, буд. 24 в м. Кременчуці, право власності на яке зареєстроване за [PERSON] Кредит сплачено позивачем частинами протягом листопада 2006 року жовтня 2007 року за рахунок коштів, отриманих у дар 23.11.2006 року, у сумі 237 000 грн., від його батьків [PERSON] та [PERSON] З огляду на зазначене, вважає, що зазначене приміщення магазину є його особистою приватною власністю. Згідно до звіту про оцінку майна від 27.11.2016 року вартість приміщення продовольчого магазину складає 686 250 грн. Посилаючись на положення статей 60, 70,71 СК України, статей 372 ЦК України, позивач просить визнати приміщення продовольчого магазину за адресою: вул. Європейська (колишня Щорса), буд. 58 а в м. Кременчуці, обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на ? його частину; визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки, площею 77 кв.м., кадастровий номер 5310436500:09:001:0017, за адресою: вул. Європейська (колишня Щорса), буд. 58 А в м. Кременчуці; а також визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на придбане під час шлюбу майно приміщення магазину продовольчих товарів, площею 41,5 кв.м., за адресою: провулок Льва Толстого, буд. 24 в м. Кременчуці; судові витрати покласти на відповідача. 20 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою в обґрунтування якої вказала, що дійсно перебувала у шлюбі з позивачем з 26.08.1993 року по 26.05.2016 року. За цей час було придбано вказані магазини, будинок, 2 автомобілі. Разом з тим, продовольчі магазини є особистою власністю відповідача, оскільки придбавалися за її власні кошти. [PERSON] вказує, що з 2000 року займається підприємницькою діяльністю з роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, її матір [PERSON], все життя пропрацювала в торгівлі, у неї були власні заощадження, до того ж, у 1998 році додатково отримала кошти від продажу будинку по вул. Леонова, 111 в м. Кременчуці, батькам позивача. 15.04.2002 року [PERSON] подарувала відповідачу грошові кошти у сумі 68 200 грн., що на той час еквівалентно 12 829 доларам США, що підтверджується письмовим договором дарування, посвідченим нотаріально 08.06.2017 року. 18.04.2002 року відповідач за частину отриманих в дар коштів придбала 4/20 частин житлового будинку №58/20 по вул. Щорса у м. Кременчук з метою проведення реконструкції в приміщення магазину для здійснення особистої підприємницької діяльності. На підставі рішення Кременчуцької міської ради від 24.09.2002 року відповідач в порядку безоплатної приватизації отримала у власність земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,0077 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій була розташована належна частина житлового будинку. Як вказує відповідач, протягом 2002-2003 років за подаровані гроші нею здійснено реконструкцію частини житлового будинку в приміщення продовольчого магазину, адресу магазину змінено на вул. Європейська, 58а, обєкт введено в експлуатацію 25.07.2003 року, 24.02.2004 року видане свідоцтво про право власності. 08.04.2004 року у звязку зі зміною цільового призначення землі експлуатація та обслуговування продовольчого магазину - відповідач отримала новий державний акт на земельну ділянку, площею 77 кв.м. Приміщення продовольчого магазину використовувалося відповідачем та її матірю, яка з 23.07.2003 року набула статусу ФОП, для здійснення роздрібної торгівлі та з метою отримання прибутку. 01.11.2006 року відповідач уклала кредитний договір з АКБ «УкрСиббанк» та отримала у кредит грошові кошти у сумі 145 000 грн. для придбання нежитлового приміщення, зобовязання забезпечено іпотекою, предмет якої земельна ділянка та продовольчий магазин за адресою: вул. Європейська, 58а, м. Кременчук. Кредитні кошти у сумі 100000 грн. 02.11.2006 року перераховано банком на особистий поточний рахунок відповідача, який використовувався виключно для здійснення підприємницької діяльності. У той же день, з цього ж рахунку, [PERSON] перерахувала кошти в сумі 100 000 грн. на рахунок КВКП «Панорама» за придбання магазину промислових товарів за адресою : провулок Толстого, 24 в м. Кременчук, за договором купівлі-продажу від 02.11.2006 року. 22.12.2006 року за відповідачем зареєстровано право власності на вищезазначене нерухоме майно. Відповідач зазначає, що придбані нею приміщення використовувалися для здійснення особистої підприємницької діяльності, крім того, орендовано також магазин по провул. Толстого, 28 в м. Кременчук. Частину отриманого прибутку відповідач спрямовувала на погашення кредиту в АКБ «УкрСиббанк», повністю розрахувалася з банком 04.10.2007 року. З урахуванням зазначеного, відповідач просила визнати за нею право особистої приватної власності на приміщення продовольчого магазину, площею 39,3 кв.м., за адресою: вул. Європейська (колишня Щорса), буд. 58а в м. Кременчуці, земельну ділянку, площею 77 кв.м., кадастровий номер 5310436500:09:001:0017, за адресою: вул. Європейська (колишня Щорса), буд. 58 а в м. Кременчуці, приміщення магазину промислових товарів, площею 41,5 кв.м., за адресою: провулок Льва Толстого, буд. 24 в м. Кременчуці; стягнути з [PERSON] витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн. (а.с. 120-125). 16.02.2018 року [PERSON] подала до суду відзив на позов, в якому посилалася на ті обставини, які були нею викладені в зустрічній позовній заяві, а також те, що [PERSON] не сплачував грошові кошти на погашення кредитної заборгованості перед банком, вся сума боргу була сплачена нею самостійно за рахунок отриманого від підприємницької діяльності прибутку. До того ж, відповідач вважає, що договір дарування грошових коштів у сумі 23700 грн. від 23.11.2006 року, укладений між батьками позивача та ним самим, є нікчемним через відсутність нотаріального посвідчення, а відтак не може бути доказом по справі. Відповідач просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити через необґрунтованість, а за відсутності підстав для відмови у позові застосувати позовну давність (а.с. 167-171 т. 1 ). Ухвалою суду від 20.04.2017 року відкрито провадження по вищезазначеній справі (а.с. 37 т. 1). Ухвалою суду від 09.11. 2017 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом (а.с. 144 т 1 ). Ухвалою суду від 08.12.2017 року задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів (а.с.155 т. 1 ). Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, у задоволенні зустрічного позову відмовити через необґрунтованість. Його представник [PERSON] просить задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного. Відповідач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні надала суду пояснення, аналогічні викладеним в зустрічному позові та відзиві, просила у задоволенні позовних вимог [PERSON]. відмовити, задовольнивши зустрічний позов. ЇЇ представник [PERSON] підтримує надані відповідачем заперечення. Третя особа приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник [PERSON]М, надав пояснення щодо укладеного договору купівлі продажу. При вирішенні позову покладається на розсуд суду. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримує зустрічні позовні вимоги. Представник Кременчуцького міського управління юстиції у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників цивільного провадження, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 21.08.1993 року (а.с. 15). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.05.2016 року шлюб між ними розірвано (а.с. 16 т. 1 ). Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії В02 №299455 [PERSON] 04.04.2000 року зареєстрована як ФОП (а.с. 49 т.1. ). Даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджено здійснення [PERSON] підприємницької діяльності за кодом КВЕД 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (а.с. 50-51 т.1.). Судом також встановлено, що на імя [PERSON] в Кременчуцькій філії АКБ «Індустріалбанк» 13.12.2005 року відкрито поточний рахунок в національній валюті 26001050000950 (а.с. 103,128, 141 т.1.), який нею використовувався для здійснення підприємницької діяльності, зокрема для зарахування коштів, розрахунку з постачальниками продуктів, а також розрахунку за укладеними договорами (а.с. 102, 129, 142 т.1.). За договором купівлі-продажу від 18.04.2002 року [PERSON] є покупцем 4/20 частин житлового будинку 58/20 по вул. Щорса в м. Кременчуці, площею 51,3 кв.м., вартістю 6370 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 57 т.1.). Рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 19.07.2002 року №783 [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію з розширенням частини житлового будинку під продовольчий магазин на садибі по вул. Щорса, 58/20 в м. Кременчуці (а.с. 58 т.1.). [PERSON] отримано архітектурно-планувальне завдання №189 від 31.07.2002 року на проектування обєкта архітектури для реконструкції з розширенням частини жилого будинку під продовольчий магазин на присадибній земельній ділянці по вул. Щорса, 58/20 в м. Кременчуці (а.с. 59-60 т.1). Відповідно до контракту на виконання проектно-вишукувальних робіт від 14.08.2002 року, [PERSON] є замовником робіт з реконструкції житлового будинку під продовольчий магазин за вищезазначеною адресою, вартість робіт за договором склала 2635 грн. (а.с. 61-62 т.1). Рішенням VI сесії Кременчуцької міської ради XXIV скликання від 24.09.2002 року затверджено площу 77 кв.м. земельної ділянки, переданої безкоштовно у приватну власність [PERSON] по вул. Щорса, 58/20, що надавалась для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с. 63). 15.10.2002 року [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку (а.с. 64 т.1.). [PERSON] 13.12.2002 року погоджено з Управлінням містобудування та архітектури Кременчуцької міської ради робочий проект реконструкції з розширенням частини жилого будинку під продовольчий магазин на присадибній земельній ділянці по вул. Щорса, 58/20 в м. Кременчуці (а.с. 65 т. 1)., а 27.02.2013 року отримано дозвіл на виконання будівельних робіт за №402-В (а.с. 66 т.1). Відповідно до договору №2619-03 від 22.05.2003 року [PERSON], як приватний підприємець, замовила експертизу проекту « Реконструкція з розширенням частини жилого будинку під продовольчий магазин по вул. Щорса, 58/20 в м. Кременчуці» за які сплатила 278 грн. (а.с. 67 т 1 ). 13.06.2003 року на імя [PERSON] КП «Кременчуцьке МБТІ» виготовлено технічний паспорт на магазин №58а по вул. Щорса в м. Кременчуці, загальною площею 39,3 кв.м. (а.с. 68-70 т. 1 ). Приватний підприємець [PERSON] за контрактом від 22.07.2003 року є замовником послуг з виконання робіт по благоустрою території по вул. Щорса, 58/20, вартістю 320,43 грн. (а.с. 71-72 т. 1 ). Актом державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта від 25.07.2003 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №766 від 04.08.2003 року підтверджено прийняття в експлуатацію продовольчого магазину на садибі по вул. Щорса, 58/20 в м Кременчуці (а.с. 73-75 т. 1 ). Згідно з свідоцтвом №390 про присвоєння поштової адреси магазину [PERSON] присвоєна поштова адреса: м. Кременчук, вул. Щорса, 58 а (а.с. 76 т. 1 ). На підставі рішення ХVIІІ сесії Кременчуцької міської ради IV скликання від 09.12.2003 року про надання [PERSON] дозволу змінити цільове призначення присадибної земельної ділянки під експлуатацію та обслуговування продовольчого магазину по вул. Щорса, 58а в м. Кременчуці, [PERSON] 08.01.2004 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 77 кв.м., по вул. Щорса, 58а в м. Кременчуці (а.с. 77-78 т. 1 ). 24.02.2004 року [PERSON] зареєструвала права приватної власності на приміщення продовольчого магазину, загальною площею 39,3 кв.м., по вул. Щорса, 58а в м. Кременчуці (а.с. 79-80 т. 1 ). З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2006 року між АКБ «УкрСиббанком» та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 145 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 17%, строк повернення не пізніше 31.10.2017 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання [PERSON] було надано в іпотеку банку приміщення продовольчого магазину, загальною площею 39,3 кв.м., по вул. Щорса, 58а в м. Кременчуці, а також земельну ділянку, площею 77 кв.м., по вул. Щорса, 58а в м. Кременчуці. [PERSON] взяв на себе обовязки поручителя за кредитним зобовязанням від 01.11.2006 року (а.с. 17-18, 81-84 т. 1). Згідно з платіжним дорученням №1 від 02.11.2006 року АКБ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 01.11.2006 року на імя [PERSON] на розрахунковий рахунок 26001050000950 перераховано 100 000 грн. (а.с. 85 т. 1 ). За договором купівлі-продажу від 02.11.2006 року, укладеного між КВКП «Панорама» та [PERSON], остання придбала приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 41,5 кв.м., за адресою: м. Кременчук, провул. Толстого Льва, 24, вартістю 100000 грн., які було сплачено покупцем на момент підписання договору. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 10112 ( а.с. 86-87 т.1). Проведення покупцем розрахунку з продавцем 02.11.2006 року підтверджено випискою АКБ «УкрСиббанк» про списання з рахунку [PERSON] №26001050000950 грошових коштів у сумі 100 000 грн. (а.с. 129 т.1). 12.12.2006 року [PERSON] зареєструвала право власності на приміщення магазину промислових товарів за адресою: м. Кременчук, провул. Толстого Льва, 24 (а.с. 88 т.1). Довідкою, виданою АКБ «УкрСиббанк» 04.10.2007 року №380, підтверджується виконання [PERSON] кредитного зобовязання за договором від 01.11.2006 року (а.с. 95 т.1). З копій квитанцій, наданих відповідачем, вбачається, що на виконання кредитного договору від 01.11.2006 року, [PERSON] було сплачено: 04.10.2007 року -14102,99 грн., 03.08.2007 року 10000 грн., 05.07.2007 року 10000 грн., 05.06.2007 року 10000 грн., 07.05.2007 року 20000 грн., 03.04.2007 року 34000 грн., 02.03.2007 року 14000 грн., 05.02.2007 року 20000 грн., 04.01.2007 року 10000 грн., 04.12.2006 року 6000 грн. (а.с. 89-94 т.1). Згідно звітів [PERSON] як ФОП, поданих до Кременчуцької ОДПІ, обсяг виручки від реалізації товарів за ІV квартал 2005 року склав 148600 грн., за ІVквартал 2006 року 263430 грн., за ІІІ квартал 2007 року 100000 грн., за ІV квартал 2008 року 250000 грн., за ІV квартал 2009 року 300000 грн., за 2010 рік 293400 грн. (а.с. 96-101 т.1). Як вбачається з матеріалів справи, за письмовим договором дарування, складеним 15.04.2002 року, [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] гроші у сумі 68 200 грн., що еквівалентно 12820 доларів США. Сторони погодили в подальшому нотаріально посвідчити зазначений договір (а.с. 127 т.1). Вказаний договір дарування нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу 08.06.2017 року, реєстровий номер 357 (а.с. 126 т.1). Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 ст. 364\~ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у\~статті 57 СК України. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані\~главою 5 ЦК України. Так, згідно зі\~статтею 52\~ЦК України \~ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що приміщення продовольчих магазинів набуті [PERSON] в період шлюбу та використовувалися нею для здійснення підприємницької діяльності. Зазначені обставини сторонами не заперечуються. Відповідно до досліджених у судовому засіданні документів, зокрема заяви [PERSON] відповідно до якої останній надав згоду на придбання дружиною [PERSON] за ціну та за її розсудом приміщення магазину промислових товарів загальною площею 41, 5 кв.м., що знаходиться у м Кременчуці по провулку Льва Толстого, 24 за грошові кошти, що належать їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, стверджував, що укладення договору купівлі-продажу відповідало інтересам сім»ї та відповідало спільному з дружиною волевиявленню. Стаття 81 ЦПК України покладає на сторони обовязок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стосовно продовольчого магазину за адресою: м. Кременчук, вул. Європейська (колишня Щорса), 58а, суд зазначає, що з урахуванням положень ст. 22 КпШС, в редакції, чинній на час укладання договору купівлі-продажу частини будинку від 18.04.2002 року, 4/20 частин будинку, придбаних [PERSON] з метою подальшої реконструкції в продовольчий магазин, є спільним сумісним майном подружжя, оскільки відповідачем зазначену презумпцію не спростовано. Подальше проведення реконструкції приміщення під продовольчий магазин по вул. Європейська (колишня Щорса), 58а в м. Кременчуці, право власності на який 24.02.2004 року зареєстровано за [PERSON], та використання відповідачем для здійснення підприємницької діяльності не змінює режиму спільного сумісного майна подружжя, так як відповідачем не доведено, що для цього нею використано особисті кошти. Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що кошти для придбання та реконструкції спірного приміщення [PERSON] отримала від матері [PERSON] за договором дарування від 15.04.2002 року, так як зазначений договір укладено в простій письмовій формі та всупереч положенням ч.1 ст. 244 ЦК УРСР (який був чинний на дату укладання договору дарування) нотаріально не посвідчено, а відтак цей договір в силу положень ч.1 ст. 47 ЦК УРСР є недійсним та не може братися до уваги судом. У матеріалах справи відсутні докази визнання судом зазначеного договору дарування дійсним на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР. Відповідач помилково вважає, що нотаріально посвідчений договір дарування від 08.06.2017 року, відповідно до якого [PERSON] отримала у дар 68200 грн. від [PERSON] , є належним доказом того, що кошти у такій сумі були передані відповідачу саме 15.04.2002 року та використані нею для придбання 4/20 частин житлового будинку по вул. Щорса, 58/20 у м. Кременчуці. При цьому та обставина, що документи на здійснення реконструкції продовольчого магазину, оформлені від імені [PERSON], не спростовують висновків суду, так як право власності на частину приміщення зареєстровано за відповідачем і саме вона, як власник, мала право на звернення до компетентних органів з приводу оформлення документів на проведення будівельних та інших робіт, отримання відповідних дозволів, укладання договорів. З урахуванням положень ч.1 ст. 69 СК України, частки сторін у зазначеному майні є рівними. Отже, зробивши висновок про те, що приміщення магазину по вул. Європейська (колишня Щорса), 58а, є спільним сумісним майном подружжя, суд вважає за необхідне визначитися з правовим режимом земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою. Матеріалами справи\~підтверджено,\~що земельна\~ділянка по\~вул.\~Щорса 58/20,\~площею 77\~кв.м.,\~була передана\~[PERSON]\~в порядку\~приватизації,\~право власності\~оформлено 15.10.2002\~року,\~цільове призначення\~-для\~будівництва та\~обслуговування жилого\~будинку і\~господарських будівель.\~ Внаслідок проведення реконструкції приміщення магазину та присвоєння нової адреси, [PERSON] 08.01.2004 року отримала новий державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, цільове призначення - під експлуатацію та обслуговування продовольчого магазину по вул. Щорса, 58а в м. Кременчуці. Відповідно до положень статей 118 ЗК України , Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, в редакції чинній на час приватизації 15.10.2002 року [PERSON] земельної ділянки по вул. Щорса 58/20, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. У звязку з вказаним відсутні підстави для застосування до нерухомого майна земельної ділянки режиму спільної сумісної власності подружжя, а отже до застосування ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України Суд бачить важливим аргумент відповідача про те, що спірна земельна ділянка є її особистою власністю, так як була набута внаслідок приватизації. Пунктом 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року\~визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст.71 Сімейного кодексу України\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки відповідач не надав згоди на отримання компенсації за належну йому частку у спірному майні, а позивач не заявила до позивача вимог про припинення його права власності на частку на підставі положень ст. 365 ЦК України та попередньо не внесла на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму, суд вважає можливим визнати за кожним зі сторін право власності на 1/2 ідеальну частку у спільному майні без реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на приміщення магазину продовольчих товарів за адресою: провул. Льва Толстого, буд. 24, то зазначені вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що зазначене приміщення придбано [PERSON] за кредитні кошти, отримані в АКБ «Укрсиббанк» 02.11.2006 року та використовувалося відповідачем для здійснення підприємницької діяльності. Матеріалами справи, зокрема копіями квитанцій, підтверджено, що в період з 04.12.2006 року по 04.10.2007 року [PERSON] у повному обсязі сплатила заборгованість перед банком у сумі 100000 грн. та відсотки за договором. З огляду на зазначене, суд робить висновок про те, що спірне приміщення придбано відповідачем під час шлюбу з позивачем, в інтересах сімї, за кредитні кошти, повернення яких здійснено [PERSON] за кошти подружжя. Той факт, що позивач був поручителем за вказаним кредитним договором від 01.11.2006 року, сам по собі не свідчить про те, що ним вчинялися дії з погашення кредиту перед банком замість [PERSON] натомість на думку суду підтверджує висновки щодо витрачання коштів саме подружжя. Аналізуючи доводи позивача про те, що за договором дарування від 23.11.2006 року він отримав у дар від своїх батьків [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у сумі 237 000 грн., частина з яких використана для сплати кредиту, отриманого [PERSON] в АКБ«УкрСиббанк», суд вважає їх недоведеними, так як відсутні докази того, що позивач дійсно отримував кошти в такій сумі від своїх батьків. Вказаного нотаріального договору дарування матеріали справи не містять. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК України про розгляд судом справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та відмову у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] У відзиві на позов відповідач просить застосувати позовну давність до вимог про визнання приміщень магазинів та земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя, так як, на думку [PERSON], відповідач пропустив трирічний строк звернення до суду з зазначеними вимогами, оскільки про порушення свого права йому стало відомо 02.11.2002 року та 04.10.2007 року. Ст.ст.256, 257 ЦК України \~передбачає, що загальний строк позовної давності встановлюється у три роки це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз вищенаведених норм, свідчить, що строки позовної давності застосовуються судом за заявою відповідача, і їх сплив є \~підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 72 СК України визначено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з матеріалів справи, майно, про поділ якого йдеться в позові сторонами придбано під час перебування у шлюбі, шлюб між ними розірвано за рішенням суду від 16.05.2016 року, після чого колишнє подружжя не дійшло згоди з приводу поділу майна, а з відповідним позовом [PERSON] звернувся 18.04.2017 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого ст.ст. 256, 257 ЦК України, ст. 72 СК України. Відповідно\~до ст.\~133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~повязаних з\~розглядом справи. Розмір\~судового збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом. До\~витрат,\~повязаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~повязані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~повязані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1, 2\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до п. 1.1. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» визначено, що на 01.01.2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1600 грн. При зверненні до суду з позовом [PERSON] судовий збір не сплачував, так як він є учасником бойових дій, що підтверджено копією свідоцтва (а.с. 12), а відтак звільнений від сплати судового збору на підставі положень п.13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Виходячи з вартості спірного майна, визначеного в звіті про оцінку майна, складеного ТОВ «Альянс-Оцінка» станом на 27.11.2016 року, вартість приміщення магазину по вул. Європейській (колишня Щорса) складає 823500 грн., вартість приміщення по провул. Льва Толстого 686250 грн. (а.с. 28-31). Доказів того, що спірне майно на цей час має більшу вартість, чи меншу, сторонами не надано. Враховуючи ціну заявленого [PERSON] позову 109 8000 грн. з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 8\~810 гривень. Позивачем сплачено 320 грн. за подання заяви про забезпечення доказів (а.с. 147) на підтвердження того, що приміщення магазину по вул. Льва Толстого є його особистою власністю. Оскільки в цій частині вимог позов задоволено частково та визначено режим спільної часткової власності на майно подружжя , понесені ним витрати відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають. Інших доказів на підтвердження здійснення витрат, передбачених ст. 133 ЦПК України, у звязку з розглядом справи у суді позивачем не надано. Судові витрати позивача за зустрічним позовом [PERSON] у зв»язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову покладаються на сторону. На підставі викладеного та

Outcome: partial