Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

18 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами та присадибної земельної ділянки удаваним правочином, визнання договору дарування житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами та присадибної земельної ділянки таким, що укладений як договір купівлі-продажу Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 10.01.1998 до 23.12.2013 перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У жовтні 2004 року ними за спільні кошти було придбано недобудований житловий будинок з господарськими будівлями та присадибна земельна ділянка на пр. Київському, 8 м. Пирятина Полтавської області. Оформленням усіх документів займався відповідач [PERSON], так як позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною. У листопаді 2014 року позивач під час розгляду цивільної справи про поділ спільно набутого за час їх шлюбу майна, дізналася, що спірний будинок оформлено за договором дарування з продавцем [PERSON], а не за договором купівлі-продажу. За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати договір дарування вищезазначеного будинку із господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки удаваним та визнання його договором купівлі - продажу. 26 січня 2015 року позивач [PERSON] надала суду уточнену та доповнену позовну заяву, у якій прохала поновити їй строк позовної давності, визнати договір дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами і присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8, укладений 18.10.2004 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], реєстровий № 2831, - удаваним правочином, визнати договір дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами і присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8, укладений 18.10.2004 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], реєстровий № 2831, - договором купівлі-продажу житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами і присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8, укладений 18.10.2004 між [PERSON] та [PERSON], та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, повязані із розглядом даної справи. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. 25 листопада 2015 року до суду надійшло клопотання відповідача, у якому він вказує про попущення позовної давності позивачем при подачі даної позовної про визнання договору дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами та присадибної ділянки удаваним правочином, визнання договору дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами та присадибної земельної ділянки таким, що укладений, як договір купівлі продажу. Тому, за таких обставин просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов не визнали, та просили відмовити у його задоволенні у звязку із пропущенням позивачем позовної давності. Відповідач [PERSON] згідно копії актового запису про смерть від 07 липня 2015 року помер 03 липня 2015 року (а.с. 158). Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У силу ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 214 ЦПК України при розгляді справи суд має встановити всі обставини справи, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, що мають значення, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження з огляду на норми матеріального права, якими регулюються конкретні правовідносини сторін, що виникли у конкретній справі. Як передбачено ст. 256 ЦПК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно приписів ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ст. 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини: З 10 січня 1998 року до 23 грудня 2013 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтва про одруження та рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2013 року про розірвання шлюбу (а.с. 5). 18 жовтня 2004 року ними за спільні кошти 8500 доларів США (еквівалент 45\~000 грн на той час) було придбано житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами та присадибна земельна ділянка, що розташовані за адресою по пр. Київському, 8 м. Пирятина Полтавської області, при цьому замість договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], реєстровий № 2831, (а.с. 9). Указана обставина визнана сторонами, і відповідно до приписів частини 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Тому суд приходить до висновку, що дійсно договір дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами і присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8, укладений 18.10.2004 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], реєстровий № 2831, є удаваним правочином, у дійсності між вказаними вище особами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами і присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8. У судовому засіданні допитана в якості свідка позивач [PERSON] пояснила суду, що про те, що замість договору купівлі-продажу житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами і присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8, був укладений 18.10.2004 договір дарування вона дізналась лише у листопаді 2014 року при ознайомленні суді з матеріалами цивільної справи за її позовом до [PERSON] щодо розділу спільно набутого за час шлюбу майна подружжя. Проте, суд не може прийняти до уваги такі показання в якості доказу, оскільки вони спростовуються доказами в справі. Так, відповідач [PERSON]В та його представник у судовому засіданні пояснили, що 18 жовтня 2004 року при укладенні оспорюваного договору дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами і присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: Полтавська область, м. Пирятин, пров. Київський, 8, у нотаріальній конторі були присутні як сторони угоди так і дружина [PERSON] та позивач. При цьому нотаріус пояснювала як дружині [PERSON] так і позивачу наслідки укладення договору дарування. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] приватний нотаріус Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області пояснила, що при вчиненні будь-яких угод вона обовязково розяснює всім присутнім особам правові наслідки угод, оскільки [PERSON] на час посвідчення договору дарування був одружений, вона викликала в нотконтору і його дружину та розяснювала їй наслідки такої угоди, письмова заява дружини обдарованого не вимагалась, тому вона в нотаріальній справі щодо дарування відсутня, наявна лише письмова заява дружини дарувальника [PERSON] про згоду на укладення договору дарування. У заяві на адресу суду від 02.02.2015 відповідач [PERSON] підтвердив, що при укладенні договору дарування у нотаріуса були присутні крім нього та [PERSON] його дружина та дружина [PERSON] Нотаріус дружинам пояснила, що укладається саме договір дарування (а.с. 58). Заяву від імені [PERSON] (а.с.59), у якій вказується що він визнає позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, суд не приймає до уваги, оскільки невідомо коли та ким був виготовлений текст цієї заяви та ким підписаний. Сама позивач [PERSON] у своїх показаннях у судовому засіданні підтвердила, що приїздила в нотаріальну контору в день укладення угоди по придбанню житлового будинку з відповідачем, у нотаріуса також знаходився і [PERSON] та його дружина, проте навіщо вона приїздила до нотаріуса в момент укладення угоди пояснила, що не знає. До показань позивача в частині незнання мети її знаходження в кабінеті нотаріуса при укладенні угоди між її колишнім чоловіком та [PERSON] 18 жовтня 2004 суд ставиться критично та не приймає їх до уваги, оскільки вони є суперечливими та спростовуються показаннями свідка [PERSON], поясненнями відповідача [PERSON] та іншими доказами Позивач суду не змогла пояснити чому не знала про мету свого прибуття до нотаріальної контори 18.10.2004. Спочатку пояснювала ці обставини тим, що у нотаріуса було багато людей, на уточнююче запитання пояснила, що багато людей було в коридорі нотконтори, а все ж в кабінеті нотаріуса, де укладалась угода, сторонніх людей не було та почала називати іншу причину незнання мети свого находження в нотаріуса. Виходячи з вимог позовної заяви (а.с. 53-54) позивач сама усвідомлює, що нею пропущений строк позовної давності, оскільки однією з вимог є поновлення строку позовної давності. Аналіз викладених доказів дає можливість суду зробити висновок, що саме 18 жовтня 2004 року позивач [PERSON] могла довідатись про порушення свого права, що відповідає положенням ч. 1 ст. 261 ЦПК України щодо початку перебігу позовної давності: коли особа довідалась або могла довідатись. До суду з позовною заявою про визнання договору дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами та присадибної ділянки удаваним правочином, визнання договору дарування житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами та присадибної земельної ділянки таким, що укладений, як договір купівлі продажу [PERSON] звернулася до суду 18.11.2014, тобто, після спливу позовної давності (а.с. 2). Поважних причин пропуску строку позовної давності суд не знаходить і самим позивачем вони не наводяться. За таких обставин, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, але поданий з порушенням строків позовної давності, тому ухвалює рішення про відмову у позові. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed