Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

18.10.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення депозитного вкладу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28.03.2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDN01000734164466 «Стандарт», на суму 7 000,00 грн. строком на 6 місяців по 28.09.2013 року включно, за процентною ставкою 17% річних. Крім того, позивач зазначив, що був зареєстрований та постійно проживав [ADDRESS], однак 26.03.2014 року у зв'язку з тимчасовою окупацією АР Крим він був вимушений переїхати до м. Миколаєва. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач на його вимогу від 07.06.2016 року не повернув останньому його вклад з нарахованими відсотками, позивач просив суд розірвати вищезазначений договір банківського вкладу та стягнути з Банку на його користь 7 000,00 грн. - вкладу та 5 391,00 грн. - нарахованих процентів. 20.10.2016 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження за даним позовом. 20.03.2017 року представник відповідача надав до суду заперечення проти позову, в яких просив суд відмовити в позовних вимогах в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не надав оригіналу договору банківського вкладу та оригіналів документів, що свідчать про внесення коштів на депозитний рахунок. Крім того, відповідач посилався на недоведення позивачем знаходження спірних коштів на рахунках банку, та на той факт, що територія АР Крим визначена як тимчасово окупована територія України, що унеможливлює виконання відокремленими підрозділами АТ КБ «ПриватБанк» на цій території своєї діяльності. 01.02.2018 року Вища рада правосуддя ухвалила звільнити [PERSON] з посади судді Заводського районного суду м. Миколаєва. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 06.02.2018 року визначено нового суддю в даній справі - [PERSON] Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 07.02.2018 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та неодноразово збільшувала, остаточно просила суд розірвати вищезазначений договір банківського вкладу та стягнути з Банку на користь позивача 7 000,00 грн. - вкладу та 9 724,25 грн. - нарахованих процентів, що разом становить 16 724,25 грн. В подальшому в судове засідання позивач та його представник не з'явилися, через канцелярію суду позивач надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з урахуванням збільшених позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову, в яких просив суд залишити позов без задоволення. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та оригінал спірного договору і платіжного доручення, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно зі ст. ст. 526, 625, ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк-це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно зі ст. 47 вказаного Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року №516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення). Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року №174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог статті 264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та інше. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Так, судом встановлено, що [PERSON], був зареєстрований та постійно проживав [ADDRESS]. 28.03.2013 року позивач та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір банківського вкладу №SAMDN01000734164466 «Стандарт» на суму 7 000,00 грн. строком на 6 місяців по 28.09.2013 року включно, за процентною ставкою 17% річних. Відповідно до п. 6 спірного договору продовження вкладу на новий термін відбувається, якщо при закінченні строку вкладу вкладник не заявив Банку про бажання забрати свої грошові кошти, вклад автоматично продовжується на наступний термін. Термін вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника в Банк. Новий термін вкладу починається від дня наступного за датою закінчення попереднього терміну вкладу. 07.06.2016 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про повернення вкладу відповідно до умов договору. Згідно відповіді ПАТ «Приватбанк» від 14.06.2016 року вбачається, що оскільки згідно Постанови НБУ №260 від 06.05.2014 року «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів на території АР Крим та міста Севастополя» відбулось вимушене припинення діяльності Банку на території АР Крим та міста Севастополя, що призвело до втрати можливості здійснювати банківську діяльність. За такого, судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання не виконав та грошові кошти за договором банківського вкладу не повернув. Так, зі змісту Постанови Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі №640/4439/16-ц вбачається, що ухвалюючи рішення суд повинен виходити з того, чи було між сторонами укладено договір банківського вкладу, підтвердженням чого є копії договору та платіжного доручення, оригінали яких повинні бути оглянуті в судовому засіданні. Таким чином, за наявності в матеріалах справи оригіналу договору банківського вкладу №SAMDN01000734164466 «Стандарт» від 28.03.2013 року та платіжного доручення №2527269453 від 28.03.2013 року, судом визнано доведеними позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Крім того, відповідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved