Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

19 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір довічного утримання № 4-1017, укладений 13.03.1996 між ним, [PERSON] та відповідачем [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори; скасувати заборону на відчуження об`єкта нерухомого майна від 24.02.2007, зареєстровану за № 4547002 Першою Львівською державною нотаріальною конторою, визнати за ним, [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 18.04.1994, виданого на підставі розпорядження виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 18.04.1994 № 14-р, його дружині та йому на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] 19.06.1996 померла його дружина, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Брюховицькою селищною радою народних депутатів 20.06.1996. У зв`язку з сімейними обставинами та передпенсійним віком він не оформив всі належні документи на частку в спільному майні подружжя після смерті дружини, хоча фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки до дня смерті дружини вони постійно проживали і вели господарство разом. В липні 2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу з метою оформлення документів на право власності на квартиру, а також реєстрацію права власності на квартиру у Єдиному державному реєстрі речових прав та їх обтяжень. Проте, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.07.2019, згідно якої квартира [ADDRESS] [PERSON] і, згідно договору довічного утримання № 4-1017 від 13.03.1996, на неї накладено заборону на відчуження. Позивач вважає, що договір довічного утримання був укладений внаслідок помилки, оскільки ще за життя його дружини до них звернувся родич з проханням прописатися у їхній квартирі, щоб мати змогу стати на квартирну чергу та придбати автомобіль. Про відчуження квартири мови не було. Матеріального забезпечення ні він, ні його дружина не потребували, і тому укладати договір довічного утримання не було змісту. Окрім цього, з часу підписання документів, [PERSON] з ними не проживав, матеріальної допомоги не надавав, не здійснював ведення спільного господарства, на похоронах дружини не був та витрат не здійснював. Внаслідок помилкових дій як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, він може втратити не лише право власності на свою частку квартири [ADDRESS] , але й частку його померлої дружини, спадкоємцем за законом якої він є. Проте, що договором довічного утримання № 4-1017 від 13.03.1996 порушено його право як власника квартири, йому стало відомо лише 04.07.2019, коли звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу з метою оформлення документів на право власності та відтак, змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з позовом, який поданий в межах строку позовної давності. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримав в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні, які викладені у ній та просив задовольнити позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечив, оскільки не з`явився відповідач. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Зі згоди позивача, суд у відповідності до вимог ст. ст. 280-285 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У судові засідання представники третіх осіб - Третьої Львівської державної нотаріальної контори та Першої Львівської державної нотаріальної контори не з`явилися, проте від них надійшли заяви, в яких просять розглядати справу за відсутності представників. Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження № 14-р від 18.04.1994 виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради народних депутатів [PERSON] та [PERSON] передано у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 12-15). Згідно свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 18.04.1994, вищевказана квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Брюховицькою селищною радою народних депутатів 20.06.1996 (а. с. 17). Згідно довідки № 786 від 27.06.2019, виданої виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради народних депутатів будинку [ADDRESS] (а. с . 19). Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію № 788 від 27.06.2019, виданої виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради смт. Брюховичі м. Львова у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 осіб: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16). У зв`язку з сімейними обставинами та передпенсійним віком позивач [PERSON] не оформив всі належні документи на частку в спільному майні подружжя після смерті дружини, хоча фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки до дня смерті дружини вони постійно проживали і вели господарство разом, що підтверджується довідкою № 787 від 27.06.2019, виданою виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради (а. с. 20). Проте, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.07.2019, згідно якої квартира [ADDRESS] [PERSON] і, згідно договору довічного утримання № 4-1017 від 13.03.1996, на неї накладено заборону на відчуження (а. с. 7-8). Судом під час розгляду справи задоволено клопотання позивача [PERSON] про виклик та допит свідків. У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача вказала, що позивача [PERSON] вона знає з 1969 року. Позивач проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] , дітей у них не було. Відповідач [PERSON] з`явився у Брюховичах у сім`ї Снігурів 1995 року. [PERSON] мала намір прописати відповідача [PERSON] у своїй квартирі, що й зробила. Про договір довічного утримання ні позивач [PERSON] ні його дружина [PERSON] не розповідали. У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, повідомила, що позивача вона знає з 1986 року. Позивач [PERSON] проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] Ніхто матеріально не допомагав ні позивачу ні його дружині, лише за життя [PERSON] до них приходили племінники, котрі навчались. Про існування договору довічного утримання їй нічого не відомо. У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, вказала, що вона знає позивача з 1953 року. Позивач [PERSON] проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] Відповідач [PERSON] був племінником [PERSON] та до її смерті проживав у сім`ї Снігурів, на той час йому було приблизно 17 років. Про договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] їй нічого не відомо. Відповідач [PERSON] на похоронах тітки [PERSON] не був, витрат не здійснював, після її смерті поїхав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від [ADDRESS] , квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) перебувала у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9). Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Брюховицькою селищною радою народних депутатів 20.06.1996 [PERSON] померла [INFO] (а. с. 17). Нормою ст. 524 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у томи числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судом також встановлено, що 13.03.1996 між позивачем [PERSON] , його дружиною [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір довічного утримання № 4-1017, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Мельничук О. Я. Згідно даного договору, одна сторона - позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] , що є непрацездатними особами за віком (відчужувачі), передають у приватну власність другій стороні - відповідачу [PERSON] (набувачеві майна) квартиру [ADDRESS] , взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачам довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги (а. с.11). Згідно ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. На підставі ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 3 ст. 215 ЦК України, визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Норма ст. 229 ЦК України передбачає, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач довів ті обставини, на які він посилається як на підтвердження своїх позовних вимог, а саме те, що договір довічного утримання був укладений внаслідок помилки. Як встановлено судом з матеріалів справи та показів свідків, відповідач [PERSON] взагалі не виконував умови договору довічного утримання, тобто укладення цього договору з його боку не було направлено на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором. Суд вбачає підстави застосування положень ч. 5 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких договір довічного утримання № 4-1017, посвідчений 13.03.1996 державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Мельничук О. Я. та зареєстрованим в реєстрі за реєстровим № 93 є недійсним. Відповідно до п. п. 10, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції - може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. У зв`язку із задоволенням позовних вимог судові витрати, відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Outcome: approved