Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

17 лютого 2015 року позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати п. 10.3 договору № 014/0031/82/0151012 від 09.08.2012 року недійсним з моменту укладання даного договору, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач зазначає, що між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/0031/82/0151012 від 09.08.2012 року. Відповідно до п.10.3 цього Договору за прострочення виконання будь-яких зобов'язань за кредитним договором Банк має право вимагати, а Позичальник зобов'язаний на вимогу Кредитора сплатити останньому пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний календарний день прострочення. У зв'язку з тим, що на думку позивача п. 10.3 вказаного Договору є явно несправедливою умовою договору та всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду останьому, як споживачу, він вважає вказаний пункт таким, що підлягає визнанню недійсним, що і змусило звернутись до суду з даним позовом. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, які зводяться до того, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не визнає позовні вимоги та просить суд відмовити повністю в задоволенні позову [PERSON] за безпідставністю, оскільки оскаржуваний Договір про надання банківських послуг та послуг в сфері страхування №014/0031/82/0151012 від 09.08.2012 року укладений без порушень, з урахуванням норм чинного законодавства та дотриманням норм матеріального і процесуального права. Сторонами при укладанні Договору були додержані загальні вимоги, які є необхідними для чинності правочину згідно вимог ст. 203 ЦК України. Сторони уклали договір та набули взаємних прав та обов'язків. Волевиявлення позивача при укладенні Кредитного договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, а Договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства України. Позивачем не доведено наявність одночасно всіх необхідних умов для визнання оспорюваних положень Кредитного договору недійсними, а тому у позові слід відмовити повністю. У судове засідання сторони не прибули. 20.03.2015 року позивачем подано до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі; позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не прибув, подав заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі, в задоволенні позову просить відмовити з підстав, зазначених в письмових запереченнях. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та їх представників на підставі наявних доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 серпня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0031/82/0151012 від 09.08.2012 року (далі - Договір) (а.с.4-6). Відповідно до п.10.3 цього Договору за прострочення виконання будь-яких зобов'язань за Договором Кредитор має право вимагати, а Позичальник зобов'язаний на вимогу Кредитора сплатити пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний календарний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним, і по день виконання Позичальником простроченого зобов'язання включно. В разі пред'явлення Кредитором вимоги по сплаті пені, її сплата здійснюється Позичальником в порядку та строки, передбачені для здійснення ануїтетних платежів відповідно до умов статті 3 цього Договору, якщо інше не передбачено вимогою Кредитора. Сплата пені не звільняє Позичальника від виконання простроченого грошового зобов'язання (а.с.5 на звороті). Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами та матеріалами справи. За змістом ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч. 1 , ч. 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, встановлених законом, зокрема статтею 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На відносини, які виникають із договорів про надання споживчого кредиту поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12 травня 1991 р., що вбачається з роз'яснень, наданих Пленумом Верховного суду України в абз.2 п. 2 Постанови «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12.03.1996 року, згідно з якими до відносин, що регулюються цим Законом належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі відкриття і ведення рахунків). Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов'язує продавця (виконавця, виробника) не включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов договору міститься у частині 3 ст. 18 цього Закону. Згідно з ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до ч. 5. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Як зазначено у Висновках Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р., від 01.02.2014 року - статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними . Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначено вище, положеннями ЦПК регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, а в силу положень ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Тобто, вступаючи в цивільні права та обов'язки, в тому числі при укладенні договору, сторони обмежені дією нормативно-правових актів, якими врегульовані відповідні відносини, а принцип свободи договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права, вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини, що проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови договору. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторонами при укладанні Договору були додержані загальні вимоги, які є необхідними для чинності правочину згідно вимог ст. 203 ЦК України. Волевиявлення позивача при укладенні Договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, що не оспорювалось сторонами, а Договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства України. Позивач, підписавши вказаний договір, погодився його з умовами та отримав у кредит від відповідача обумовлену у договорі суму коштів. Як слідує з позовної заяви, позивачем заявлено позов, зокрема, на підставі норм статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 р. № 1023-XII, а тому суд, дослідивши кожну з наведених позивачем підстав, встановив, що вказаних обставин позивачем доведено не було. А твердження позивача про те, що п. 10.3 Договору № 014/0031/82/0151012 від 09.08.2012 року є явно несправедливою умовою договору та всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду йому, як споживачу - не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених підстав позивачем суду не надав. Разом з цим, позивачем не доведено наявності як одночасно, так і окремо жодної з таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві - які, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, є необхідними для кваліфікації умов п. 10.3 Договору несправедливими. Отже, з огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити в повному обсязі. Згідно з вимогами статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed