Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

18.09.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. 00 коп. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачем з 12.07.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 17.01.2018 року рішенням Харківського районного суду Харківської області. У шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] , який після розірвання шлюбу проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на її повному утриманні. Відповідач ухиляється від обов`язку утримувати дитину, домовленості щодо добровільного матеріального утримання сина між ними не досягнуто. Відповідач офіційно не працює, має дохід, рівень якого їй невідомий, але який дозволяє відповідачу регулярно змінювати автівки, він працездатного віку, не має хронічних хвороб чи інших вад здоров`я, аліментів нікому не платить, стягнень за виконавчими документами не має, інших дітей чи непрацездатних батьків не має, отже має змогу сплачувати аліменти, тому вона вимушена звернутися до суду. Від відповідача по справі надійшов відзив на позов, в якому він проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки інформація, яка зазначена позивачем у позові, що син проживає разом із своєю матір`ю у її будинку і знаходиться на її повному утриманні, а він ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини, не відповідає дійсності і не підтверджена жодними доказами. Так, будинок [ADDRESS] позивач придбала лише кілька місяців тому і зареєструвала своє місце проживання в ньому 1 серпня 2020 року, до цього часу вона була зареєстрована у своїх батьків. Фактично вона після розірвання шлюбу на початку 2018 року виїхала працювати до Мексики і більшість часу знаходиться там. Їх син після розлучення проживає разом з ним у його квартирі за адресою: [ADDRESS] , а зареєстровані вони за адресою: [ADDRESS] . Син повністю знаходиться на його утриманні і забезпечений усім необхідним для повноцінного життя, виховання та розвитку. Він несе витрати на забезпечення сина одягом, взуттям, продуктами харчування, а також витрати на навчання, відвідування спортивних секцій, відпочинок, подорожі. Таким чином, позивачка вводить в оману суд, зазначаючи, що син проживає з нею і що відповідач ухиляється від обов`язку з утримання сина, а отже відсутні підстави для задоволення позову. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15.10.2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30.11.2020 року були задоволені клопотання представників сторін про витребування доказів. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові. Позивач вказала, що після розірвання шлюбу відповідач їй погрожував, відмовляв в проживанні у спільній квартирі, їй запропонували роботу за кордоном і вона виїхала на роботу в січні 2019 року. В 2019 році вона виїжджала 3 рази, з них 2 виїзди по 1 місяцю і 1 виїзд на 2 місяці. Дитина в цей час проживала з батьком. В 2020 році виїзд за кордон був запланований на 2 місяці, але у зв`язку з карантином прийшлось затриматися до травня місяця, дитина проживала з батьком. З кінця травня 2020 року син проживає разом з нею, за винятком випадків, коли він бажав відвідати батька. Відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає, тому вона вимушена працювати за кордоном. Вона купувала сину контактні лінзи, оплачує репетиторів, навчання в академії «ШАГ», вони разом їздять на відпочинок. У минулому році вони перебували на відпочинку 8 разів, а з батьком він відпочивав лише один раз. Коли син поламав ногу, то відповідач відмовився надати допомогу і вона подала на аліменти. В період з 06.11.2020 до 25.12 2020 дитина хворіла 2 рази, батько до лікаря не звертався. На даний час син проживає тиждень з нею, тиждень з батьком, речі сина знаходяться у неї. Вона буде постійно проживати в Україні і працювати дистанційно, є потреба виїжджати за межі України 1-2 рази на рік на строк не більше місяця. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач пояснив, що після розлучення позивачка одразу полетіла у Мексику, прилітає на вихідні, син проживає разом з ним. Він купує сину речі і іграшки, оплачує репетиторів, медичні послуги, телефон, тренування, надає кошти для особистих потреб. Коли почався карантин позивачки не було п`ять місяців. З вересня 2020 року по 06.11.2020 року син проживав з матір`ю; з 06.11.2020 до 24.12.2020, коли позивачка була у Мексиці, син проживав з ним. На даний час, за домовленістю, дитина проживає тиждень з ним, тиждень з матір`ю. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, пояснила, що онук переважно проживає разом з мамою і її будинку, поряд його школа, одяг купує позивачка, деякі речі купує батько. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, надала пояснення, що онук проживає разом з батьком, мама проживає у Мексиці , її постійно немає. Батько купує дитині речі, оплачує секції, здає кошти у школу, лікує, також придбав сину квадроцикл, спортивну стінку, приставку. Мати також купує сину речі, в той час як більшість витрат несе батько. Коли позивачка у Мексиці дитина проживає у батька, а коли вона приїжджає, то тиждень живе у батька, тиждень у матері. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідача, пояснив, що онук утримується батьком, який купує йому все необхідне, матір, коли приїжджає, привозить йому гостинці, деякі речі. У разі відсутності матері дитина проживає з батьком, а як приїздить позивачка, то проживає тиждень у матері, тиждень у батька. Опитаний в присутності психолога [PERSON] надав пояснення, що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Проживав і з батьком, і з мамою. З початку року фактично проживає і буде проживати з обома батьками - тиждень з батьком, тиждень з мамою, ходить на гуртки, які оплачують батьки порівну, вони обидва купують йому речі і все необхідне, відпочивати їздить і з батьком і з мамою, більше із мамою. Суд, вислухавши сторони, їх представників, свідків, дитину, дослідивши надані сторонами докази, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 12.07.2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 січня 2018 року, що підтверджується копією рішення по цивільній справі №635/7032/17. У вказаному шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] (свідоцтво про народження дитини серії [NUMBER] , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова). Позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 5000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог і майнового стану відповідача позивачка надала: -копії паспортів громадян України на ім`я [PERSON] та [PERSON] , -копію довідки про реєстрацію місця проживання особи за №536 від 07.08.2020, в якій вказано, що за відомостями ВК Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.08.2020 року, -копію довідки про реєстрацію місця проживання особи за №1634 від 26.02.2019, відповідно до якої за відомостями ВК Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 26.12.2012р. по теперішній час, - - копію квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 12.09.2019 року про оплату за митне оформлення транспортних засобів фізичних осіб [PERSON] на суму 46150,00 грн., - фото автомобілів з мережі Інтернет. На виконання ухвали суду про витребування доказів з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області надійшла інформація від 07.12.2020 року за №31/20-3169, що на ім`я [PERSON] в період з 19.02.2019 року 13.05.2020 року були зареєстровані 7 автомобілів, які були в подальшому перереєстровані на інших осіб. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1,3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Отже із вищевказаних норм законодавства слідує, що право на стягнення аліментів з другого із батьків має той із них, з ким проживає дитина, у разі відсутності домовленості між ними про сплату аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з частинами 2,3 статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікунами) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до довідки виконавчого комітету Пісочинської селищної ради №3275 від 28.11.2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 31.01.2014 року [PERSON] придбав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження житлових умов квартири [ADDRESS] , який складений 27.11.2020 року депутатом Пісочинської селищної ради Осикою Г.В., за даною адресою мешкають з 2015 року без реєстрації [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з наданих доказів, пояснень свідків і самої дитини, син сторін [PERSON] до вересня 2020 року (до звернення до суду) проживав переважно з батьком, оскільки мати дитини часто виїжджала за кордон, де має роботу, спору про місце проживання дитини і стягнення аліментів між сторонами не було, місце проживання дитини після розлучення сторін судом не встановлювалося. Як вбачається з інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України у період з 01.01.2018 року по 19.01.2021 року [PERSON] перетинала державний кордон України 11.01.2018 року (виїзд), 13.01.2018 року (в`їзд), 28.03.2018 року (виїзд), 31.03.2018 року (в`їзд), 13.04.2018 року (виїзд), 15.04.2018 року (в`їзд), 18.05.2018 року (виїзд), 20.05.2018 року (в`їзд), 21.06.2018 року (виїзд), 28.06.2018 року (в`їзд), 10.07.2018 року (виїзд), 17.07.2018 року (в`їзд), 26.07.2018 року (виїзд), 31.07.2018 року (в`їзд), 16.08.2018 року (виїзд), 19.08.2018 року (в`їзд), 06.09.2018 року (виїзд), 09.09.2018 року (в`їзд), 27.09.2018 року (виїзд), 30.09.2018 року (в`їзд), 26.10.2018 року (виїзд), 03.11.2018 року (в`їзд), 22.11.2018 року (виїзд), 24.11.2018 року (в`їзд), 30.12.2018 року (виїзд), 07.01.2019 року (в`їзд), 07.02.2019 року (виїзд), 09.02.2019 року (в`їзд), 01.03.2019 року (виїзд), 03.03.2019 року (в`їзд), 10.03.2019 року (виїзд), 19.04.2019 року (в`їзд), 08.05.2019 року (виїзд), 14.05.2019 року (в`їзд), 02.06.2019 року (виїзд), 12.07.2019 року (в`їзд), 15.07.2019 року (виїзд), 20.07.2019 року (в`їзд), 24.07.2019 року (виїзд), 04.08.2019 року (в`їзд), 20.08.2019 року (виїзд), 27.08.2019 року (в`їзд). Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України у період з 01.01.2018 року по 15.12.2020 року [PERSON] перетинала державний кордон України: 14.09.2019 року (виїзд), 22.09.2019 року (в`їзд), 05.10.2019 року (виїзд), 17.12.2019 року (в`їзд), 26.12.2019 року (виїзд), 28.12.2019 року (в`їзд), 03.01.2020 року (виїзд), 05.01.2020 року (в`їзд), 12.01.2020 року (виїзд), 21.05.2020 року (в`їзд), 04.07.2020 року (виїзд), 15.07.2020 року (в`їзд), 28.07.2020 року (виїзд), 02.08.2020 року (в`їзд), 17.08.2020 року (виїзд), 22.08.2020 року (в`їзд), 28.09.2020 року (виїзд), 02.10.2020 року (в`їзд), 21.10.2020 року (виїзд), 28.10.2020 року (в`їзд), 06.11.2020 (виїзд). Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача 18.09.2020 року. З часу звернення до суду з позовом про стягнення аліментів син сторін проживав з матір`ю, а коли вона перебувала за межами України з 06.11.2020 року по 25.12.2020 року, він в цей час проживав з відповідачем. [INFO] сину сторін виповнилося чотирнадцять років, за домовленістю сторін і вибором самої дитини, він проживає з початку року з обома батьками по черзі - тиждень у батька, тиждень у матері, що не заперечують сторони. Так проживати дитина виявила бажання і в подальшому. При цьому позивач не заперечує, що в 2021 році вона також на півтора місяця виїжджала за межі України по роботі, син проживав з батьком. Отже доказів того, що дитина сторін проживає саме з позивачкою суду не надано і в судовому засіданні таких доказів не здобуто, натомість факт проживання дитини з батьком підтверджується актом депутата Пісочинської селищної ради від 27.11.2020 року. Крім того, позивачкою не підтверджено жодними доказами те, що вона самостійно утримує сина. Свідки, сама дитина, підтвердили, що обидва батьки приймають участь у вихованні і утриманні дитини, піклуються про сина, купують йому речі, іграшки, сплачують за гуртки, школу. Посилання позивачки та її представника на те, що мати дитини більше (8 разів) вивозила сина на відпочинок у минулому році ніж батько (1 раз) суд не приймає до уваги, оскільки вказані обставини суттєвого значення для вирішення питання про стягнення аліментів не мають, а тільки підтверджують, що мати дитини піклується про сина і має можливість організовувати йому відпочинок частіше ніж батько. Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи інтереси дитини, те, що неповнолітній [PERSON] за його вибором і домовленістю між батьками проживає по черзі з обома батьками, перебуває на утриманні обох батьків, та за відсутності доказів про те, що дитина проживає тільки з позивачкою і перебуває на її утриманні, суд вважає, що на даний час відсутні підстави для стягнення з відповідача аліментів, тому позов задоволенню не підлягає. При цьому суд зауважує, що позивачка не позбавлена права звернутись повторно до суду з позовом про стягнення аліментів у разі зміни обставин, які стали підставою для відмови в позові. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed