Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

19.10.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Лиманської міської ради Донецької області про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Лиман Донецької області, Україна. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [INFO] в м. Лиман Донецької області, померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,020га, розташованої на території Андріївської сільської ради Великоновоселівського району Донецької області. [PERSON] за життя 11.05.2007 року склала заповіт, яким на випадок своєї смерті дала таке розпорядження: земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,020га, розташовану на території Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області; грошові внески, які зберігаються у філії Ощадбанку № 3227/029 села Андріївка з усіма нарахованими відсотками на рахунку № [NUMBER] заповідає на користь онуки [PERSON] . [PERSON] не скористалася своїм правом на отримання спадщини за заповітом. Позивач залишився єдиним спадкоємцем. Інших спадкоємців, які б реалізували своє спадкове право, не існує. Вже після спливу встановленого законом строку для прийняття спадщини позивач звертався до приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, але у видачі такого йому було відмовлено, оскільки він пропустив встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач вважає, що вказаний строк був пропущений ним з поважних причин. З огляду на життєві обставини, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав і просити про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті його матері [PERSON] , тривалістю не менше ніж 3 місяці. Для участі в судовому засіданні позивач [PERSON] не прибув, однак надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов повністю. Представник відповідача Лиманської міської ради Донецької області був належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом не прибув, просив справу розглядати без його участі. В ухвалі суду від 06.01.2021 року було прийнято рішення щодо заочного розгляду справи в порядку гл. 11 розд. ІІІ ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане 08.08.2019 року Лиманським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 565. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно. [PERSON] 11.05.2007 року склала заповіт, яким на випадок своєї смерті дала таке розпорядження: земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,020га, розташовану на території Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області; грошові внески, які зберігаються у філії Ощадбанку № 3227/029 села Андріївка з усіма нарахованими відсотками на рахунку № [NUMBER] заповіла на користь онуки [PERSON] . [PERSON] не скористалася своїм правом на отримання спадщини за заповітом. Спадкоємцем майна померлої є її син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданим 20.09.1961 року, актовий запис № 70. 02.10.2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Лиманського нотаріального окургу Семенової І.М. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті його матері - [PERSON] , однак нотаріус відмовила йому у вчиненні нотаріальних дій через пропущений строк для прийняття спадщини. Позивачем відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій в судовому чи адміністративному порядку не оскаржувалась. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. За позовом спадкодавця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України). Відповідно до п. 24постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України; при цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року м. Київ, справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18. Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця. І спочатку смерть спадкодавця, а потім і втрата спадкового майна будуть для нього занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, [PERSON] зазначає, що вважав, що фактично прийняв спадщину, оскільки з жовтня 2016 року та до смерті матері вони мешкали разом, він доглядав за хворою матусею, разом вели спільне господарство. Позивач знав про заповіт своєї матусі на користь онуки [PERSON] та в зв`язку з цим вчасно не звернувся до нотаріальної контори за оформленням своїх спадкових прав. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем обставини, у зв`язку з якими [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини, є об`єктивними, створили для позивача істотні труднощі для вчинення дій, пов`язаних із прийняттям спадщини, у зв`язку з чим позовні вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини підлягають задоволенню. Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному законодавству, суд за таких обставин вважає достатнім визначення додаткового строку для прийняття спадщини [PERSON] тривалістю три місяці з дня набрання законної сили цим судовим рішенням.

Outcome: approved