Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

18.04.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка на досягла шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу батька, мотивуючи тим, що відповідач є батьком її неповнолітнього сина [PERSON] та добровільно не надає згоди на виїзд дитини з України. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, представник позивачки надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, у зв'язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши надані матеріали, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 01.10.2005 року по 27.07.2014 року (рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.07.2014 року). Від шлюбу мають сина - [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 16.01.2007 року, актовий запис №133). В даний час дитина проживає з Позивачем за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на повному утриманні матері. Позивач має постійне місце роботи. (Довідка додається) [PERSON], [INFO], є учнем 4-А класу ЗОШ №53 м. Миколаєва, також з 2006 року він займається в Миколаївській обласній ДЮСШ «Обласний шахово-шашковий клуб» імені М.В. Шелеста, в якій має певні результати та рекомендований до участі у міжнародних змаганнях за межами України. (Довідки з учбових закладів додаються). Відповідно довідки №40 від 29.03.2017 року, виданої «Центром первинної медико-санітарної допомоги №4» Комунального закладу Миколаївської міської ради, [PERSON] перебуває на обліку, як хворий на Бронхіальну астму та потребує лікування, оздоровлення. Також судом встановлено, що протягом останніх п'яти років після розлучення Відповідач не зустрічався з дитиною та не піклувався про здоров'я своєї дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2012 року відповідач повинен сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] у розмірі 500 гри, щомісячно, але до останнього часу жодного разу не сплачував та заборгованість складає 29 905 гри.(довідка додається). Одразу після розлучення, Позивач намагалась мірним шляхом домовитись з відповідачем про участь його в вихованні сина, але ж це не дало результатів. Проте, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову у вихованні дитини, Відповідач не наводить. З 2013 року Позивач не мала можливості спілкуватись з відповідачем, у зв'язку з його відсутністю за місцем проживання. Крім того, поїздка за межі України, а саме до Росії необхідна в зв'язку з тим, що Позивач має там родичів, а саме тітку [PERSON], яка мешкає [ADDRESS] де буде здійснюватись проходження медичного обстеження та відпочинку дитини у період літніх канікул з 1 липня до 31 серпня 2017 року. Таким чином, жодні права батька, встановлені винним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною, порушуватися не будуть. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вимоги ч. 3 ст. 313 ЦК України передбачають, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство також передбачає можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п. 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Таким чином, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового). Встановлені судом фактичні обставини справи, свідчать про те, що відсутність дозволу батька дитини на виїзд за кордон, суперечить інтересам неповнолітнього [PERSON]. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, при цьому, в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, і тому таке судове рішення право [PERSON] на піклування, спілкування чи виховання сина ніяким чином не порушує і не обмежує. При цьому суд, вважає за можливе захистити права дитини, шляхом надання дозволу на тимчасовий виїзд його з України без згоди батька, до Російської Федерації у період з 01.07.2017 року по 31.08.2017 року.

Outcome: approved