Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

18 березня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 16342 грн. 36 коп. боргу за кредитним договором. В позовній заяві вказало, що 03 квітня 2006 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 48 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на те, що відповідачка своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 27 лютого 2014 року мала 19012 грн. 93 коп. загальної заборгованості, позивач просив стягнути з неї 16342 грн. 36 коп. заборгованості, з урахуванням того, що судовим наказом Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 січня 2008 року вже було стягнуто з неї на користь позивача 3924 грн. 97 коп. Представник позивача за довіреністю Корчагіна В.О. у своїй заяві позовні вимоги банку підтримала в повному обсязі, а справу просила розглянути без представника позивача. Відповідачка [PERSON] в судове засідання надала письмову заяву, в якій заперечувала проти задоволення позову банку, посилаючись на пропущення позивачем строків позовної давності, а справу просила розглянути без її участі. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, доходить наступного. Судом встановлено, що 03 квітня 2006 року між позивачем та відповідачкою укладено кредитний договір, який складається із Заяви позивальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою і Тарифами банку, згідно якого [PERSON] надано кредит в розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Подія» зі сплатою за користування кредитом 48 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки ( а. с. 6 ). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачка неналежно виконувала обов'язки за вказаним договором, а тому в неї виникла станом на 11 грудня 2007 року заборгованість в розмірі 3924 грн. 97 коп. ( 2578 грн. 40 коп. - за кредитом і 1346 грн. 57 коп. - за процентами ), яка судовим наказом Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 січня 2008 року була стягнута з [PERSON] на користь банку ( а. с. 27-47 ). В подальшому [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала, а тому, як вважає позивач, станом на 27 лютого 2014 року в неї утворилася нова заборгованість в розмірі 16430 грн. 87 коп., яка складається із 15087 грн. 96 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 500 грн. - штрафу ( фіксована частина ) і 754 грн. 40 коп. - штрафу ( процентна складова ). Як вбачається із цього розрахунку ( а. с. 4-5 ), загальна заборгованість за прострочені проценти в розмірі 15087 грн. 96 коп. складається із нарахованих 48 % річних на поточну заборгованість, що передбачені в Заяві позичальника, та 96 % річних на прострочену заборгованість. Між тим, Заявою позичальника, Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою не передбачена сплата подвійних відсотків на прострочену заборгованість ( а. с. 6, 48-49 ). Більш того, Тарифи банку, якими визначається розмір відсоткової ставки, позивач суду взагалі не надав. Тому суд приходить до висновку про необґрунтованість нарахування подвійних відсотків на прострочену заборгованість в розмірі 96 % та відмовляє в їх стягненні. Крім цього, Правила користування платіжною карткою системи «VISA», «International» та «MasterCard International», на п.5.10 і п.5.12 яких посилається позивач, обґрунтовуючи необхідність стягнення з відповідачки штрафів і встановлення між сторонами збільшеного строку позовної давності тривалістю в п'ять років, не є складовою кредитного договору, оскільки з матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачка отримала платіжну картку «Подія», а тому судом як доказ не приймається. Згідно з ч.3, 4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, який позивач пропустив, звернувшись до суду з позовом лише 18 березня 2014 року, а тому його позовні вимоги про стягнення з відповідачки нарахованих на поточну заборгованість процентів та штрафів задоволенню не підлягають. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 06 листопада 2013 року № 6-116 цс/13 та від 20 листопада 2013 року № 6-126 цс/13, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст.355 ЦПК України.

Outcome: dismissed