Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

19.01.2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], або у випадку неприйняття ним спадщини, на користь [PERSON], посвідчений 23.10.2013 державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер її син [PERSON]. У встановлений законом строк вона звернулася до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак там їй повідомили, що її син за життя 23.10.2013 склав заповіт, яким заповідав [PERSON], або у випадку неприйняття ним спадщини, [PERSON], все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось Вважає, що даний заповіт суперечить дійсному волевиявленню [PERSON], т.я. під час його складення її син [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій внаслідок психічної хвороби. Так, [PERSON] мав психічне захворювання, неодноразово лікувався в Київському міському психоневрологічному диспансері №5, Київській міській психоневрологічній лікарні №1, а також ТМО «Психіатрія». У зв'язку з психічним захворюванням йому з дитинства була встановлена ІІ група інвалідності довічно. У зв'язку з цим просить визнати оспорюваний заповіт недійсним. Позивач та її представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити з зазначених в позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат [PERSON] проти позову заперечували, посилаючись на те, що [PERSON] на час підписання оспорюваного заповіту був у нормальному психічному стані і складення даного заповіту було його волевиявленням, а тому просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, зважаючи на те, що в судовому засіданні її інтереси представляв її представник адвокат [PERSON], то суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності. Заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши висновок посмертної судово-психіатричної експертизи та інші письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер син позивача [PERSON], про що в 19.06.2015 зроблено відповідний актовий запис за № 472, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.07.2015 року. 30.07.2015 року позивачка звернулася до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON]. Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи № 535/2015, розпочатої 15.07.2015, [PERSON] 23.10.2013 склав заповіт, яким заповідав все своє майно [PERSON], а у випадку його смерті раніше заповідача або неприйняття ним спадщини, заповідав [PERSON]. Також, з копії спадкової справи вбачається, що позивач 16.12.2015 звернулась до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про відкладення видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеним [PERSON], т.я. вважає, що він був складений заповідачем, не з власної волі, оскільки на той час він страждав на психічне захворювання та не міг усвідомлювати значення своїх дій. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання(ст. 30 ЦК України). Згідно статті 1247 заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадови чи службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною/сторонами/ вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. П.8 Пленуму визначає, що підстави, передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України, мають бути встановлені саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті -за позовом інших осіб, чиї права та інтереси порушені. Позивач посилається на те, що заповіт [PERSON] складено в той час коли він внаслідок психічної хвороби не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому, також зазначає, що за життя [PERSON] перебував під наглядом дружини відповідача [PERSON], якій позивач довіряла та особисто просила приглядати за сином, т.я. сама проживала за кордоном. У [PERSON] були у розпорядженні всі документи [PERSON]. Як посилається позивач, [PERSON] та її чоловік відповідач [PERSON] були обізнані про те, що [PERSON] страждає на психічне захворювання та не розуміє значення своїх дій, однак, навіть не повідомили їй про існування даного заповіту. Таким чином, на думку позивача, волевиявлення [PERSON] в заповіті не відповідало його внутрішній волі. В ході розгляду справи судом були допитані свідки, які, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повідомили суду про те, що [PERSON] складав враження хворої людини, був замкнений, неохайний, зловживав алкоголем, міг проявляти приступи агресії. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що [PERSON] на їх погляд був здоровою, адекватною людиною, нічого дивного в його поведінці вони не помічали. Свідок [PERSON] також повідомила, що [PERSON] спочатку мав намір скласти заповіт на неї, однак не зробив цього через її хворобу. Про його наміри скласти заповіт на [PERSON] позивачу було відомо. Під час розгляду справи судом за клопотанням представника позивача була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза щодо визначення психічного стану заповідача під час підписання оспорюваного заповіту. Як вбачається з Висновку судово-психіатричного експерта №640, [PERSON] у момент складання ним заповіту (23.10.2013) страждав стійким хронічним психічним розладом: Шизофренія, параноїдальна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг, дефектний стан. За своїм психічним станом у цей період він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Оцінюючи висновок експерта у сукупності та взаємозв'язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять. Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено. Отже, висновок судово-психіатричного експерта №640 на переконання суду є належним доказом у даній справі, який у своїй сукупності з іншими матеріалами справи, визнаються судом такими, які доводять, що при підписанні оспорюваного заповіту від 23.10.2013 року, [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому, суд критично оцінює показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні з приводу того, що [PERSON] не виявляв ознак хворої людини, оскільки вказані свідчення суперечать наведеним вище наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності, зокрема, медичною документацією [PERSON] та висновком судово-психіатричного експерта. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч.6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з обставин наведених вище, суд дійшов до висновку про те, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Outcome: approved