Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

17 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного у вигляді письмової розписки 04.09.2001 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнання права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнання права власності на земельну ділянку площею 0.12 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку [ADDRESS] , розташованої на території Українківської сільської ради, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК 05175, виданого на підставі рішення виконкому Українківської сільської ради №2 від 26.05.1993 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності за №72. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 04 вересня 2001 року уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку за зазначеною адресою. Договір було укладено у вигляді простої письмової розписки. Підпис продавця засвідчено секретарем Українківської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області. Після цього продавець передала їй оригінали правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку та з 2001 року вона проживає зі своєю родиною у зазначеному будинку та користується земельною ділянкою. [PERSON] відмовилась від нотаріального оформлення договору та виїхала з села. На теперішній час позивачу відомо, що вона померла у 2008 році. Її син - відповідач у справі, із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався, претензій щодо права власності на вказаний будинок не має. В зв`язку з неможливістю нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, звернулась з позовом до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги визнав та пояснив, що дійсно його мати [PERSON] у 2001 році продала позивачу будинок [ADDRESS] , за що отримала всю обумовлену суму. Мати померла у 2008 році, спадщину після її смерті він не приймав, на час її смерті він з нею зареєстрований не був. Жодних претензій щодо права власності на вказаний будинок та земельну ділянку не має. Із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався, зареєстрований разом з мар`ю на день її смерті не був, про продаж матір`ю будинку у 2001 році був обізнаний. Будинок був проданий з ціллю погашення боргів. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення. Заслухавши пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 вересня 2001 року, [PERSON] продала, а [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] (а.с.13, 49). Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377 Про перейменування окремих населених пунктів та районів Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Відповідно до рішення виконавчого комітету Українківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області №3 від 22.04.2016 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] (а.с.26). Відчужуваний житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №32 від 05.10.1999 року, укладеного з [PERSON] , зареєстрованого у Миколаївському БТІ у 1999 році за №35 (а.с.14,60). Відповідно до зазначеного договору будинок проданий за обумовлену сторонами суму, яку продавець отримала в день написання розписки, а покупець в свою чергу отримала документи на підтвердження права власності продавця на будинок і земельну ділянку та можливість вселення до будинку та проживання в ньому. Вказаний договір укладено шляхом складання розписки та в подальшому нотаріально не посвідчувався. В той же час, позивач позбавлений можливості розпорядження своїм майном з огляду на положення ст.227 ЦК УРСР 1963 року. Згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Положеннями ст. 42 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). Згідно з вимогами ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). В той же час, згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України в редакції 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. В цьому випадку не вимагається подальшого нотаріального посвідчення угоди. [PERSON] померла [INFO] у м.Миколаєві, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.12). Позивачем [PERSON] надані належні докази на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку між нею та [PERSON] , його повного виконання та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. Таким чином, позивач позбавлена можливості на день звернення до суду будь-яким іншим чином захистити свої права окрім судового порядку. За вищевказаних обставин суд вважає можливим захист прав позивача шляхом визнання вказаного договору дійсним. Стосовно вимоги щодо визнання права власності позивача на спірну земельну ділянку, суд встановив наступне. Земельна ділянка площею 0.12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] була передана [PERSON] 21.11.1993 року на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК №05175, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності за № 72 (а.с.15,61). Як вже встановлено судом, [PERSON] продала зазначений житловий будинок [PERSON] 05.10.1999 року. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (18 грудня 1990 року ), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Згідно з ст. 67 згаданого ЗК України розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара. Згідно з роз`ясненнями, наведеними Пленумом Верховного Суду України в пп. ґ) п.18 Постанови від 16 квітня 2004 року №7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Отже, вищенаведені норми законодавства закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, [PERSON] набула право власності на зазначену земельну ділянку на законних підставах. Станом на день розгляду справи державний акт на земельну ділянку, наданий позивачем в оригіналі, є чинним. Докази здійснення [PERSON] за життя будь-яких дій щодо відчуження земельної ділянки відсутні. Спадкоємець [PERSON] - відповідач у справі [PERSON] спадщину після її смерті не прийняв. Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеним, що до [PERSON] перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , при переході права власності на житловий будинок за зазначеною адресою за договором купівлі-продажу, укладеному 04.09.2001 року зі [PERSON] . Стосовно визнання відповідачем позову, то відповідно до ст.206 ч.4 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних пістав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що визнання представником відповідача даного позову слід прийняти, так як воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного, оцінивши в сукупності докази по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі, що відповідає способам судового захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України.

Outcome: approved