Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

19 листопада 2018 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа П`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування квартири недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Починаючи з 2004 року його донька [PERSON] почала вмовляти оформити на неї доручення на розпорядження квартирою, щоб ніхто не міг зазіхати на його квартиру. Згодом вона повідомила, що це буде договір. за яким вона буде до смерті ним опікуватися та після його смерті квартира перейде їй у власність. Він підписав документ, який на руки не отримав, після чого залишився проживати в квартирі, не змінюючи реєстрацію, постійно сплачуючи комунальні послуги. Відповідач обіцянки не дотрималась, матеріально не допомагала, лише спілкувалась з ним і один раз за кошти брата забрала його з лікарні. У 2018 році йому стало відомо, що підписаний ним у 2005 році документ виявився договором дарування вищевказаної квартири ім`я [PERSON] Оскільки на протязі його тривалої хвороби та операції відповідач його не провідала і коштів на лікування не надала, він виявив бажання визнати договір дарування квартири недійсним на підставі ст. 229 ЦК України як правочин вчинений під впливом помилки. Підписуючи зазначений договір, він вважав що це договір про довічне утримання, а не дарування. Крім того, після укладення оспорюваного договору він залишився проживати в квартирі, з реєстрації не знімався, ключі до вхідних дверей після підписання даного договору відповідачу не передавав, залишався в ній проживати і нею користуватись. Він помилявся щодо правової природи договору через неосвіченість, оскільки все життя пропрацював водієм, а в день підписання договору вживав спирті напої. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним як вчинений під впливом помилки, яка має істотне значення, договір дарування на користь [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] , посвідчений 15 липня 2005 року державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко P.C. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року вирішено питання про витребування доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 січня 2019 року вирішено питання про витребування доказів. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву до суду не подавався, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10 лютого 1999 року (а.с. 34). 15 липня 2005 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування квартири, посвідчений нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори. За умовами договору [PERSON] передав у власність (подарував), а [PERSON] прийняла у власність (дар) квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач посилається на те, що він помилявся щодо правової природи договору, та просив визнати недійсним договір дарування квартири як правочин вчинений під впливом помилки, оскільки підписуючи зазначений договір, він вважав що це договір довічного утримання, а не дарування. Як на правову підставу для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним [PERSON] посилається на ст. 229 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Аналогійна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16), від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16). Вбачається, що лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та статей 203 і 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач зазначає, що після укладення оспорюваного договору він залишився проживати в квартирі та користувався нею, з реєстрації не знімався, ключі до вхідних дверей після підписання даного договору відповідачу не передавав. Також зазначав, що він є недосвідченим та в день підписання договору вживав спирті напої, що вплинуло на розуміння правової природи оспорюваного договору. Разом з тим, стороною позивача не надано доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я та потреби у постійному догляді, в матеріальній допомозі, пов`язаній з хворобою чи іншими обставинами, що виникли у позивача чи у його сім`ї, у зв`язку з чим він мав намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Не підтверджено позивачем і те, що спірна квартира за вищевказаною адресою є його єдиним місцем проживання. З матеріалів справи вбачається, що на день укладення оспорюваного договору дарування позивачу виповнилось 56 років, доказів неосвіченості, не грамотності ним не надано, як і не надано доказів, які б підтверджували наявність обставин, що обмежували його в можливості розуміти значення та умови договору, а також потребу в зв`язку з віком чи станом здоров`я в догляді та сторонній допомозі. Вбачається, що будь-яких доказів на підтвердження викладеного в позовній заяві стороною позивача суду не надано. Фактично доводи позивача ґрунтуються лише на його поясненнях, наведених у позовній заяві. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, щодо яких він помилився як сторона правочину, а також того, що ці обставини існували саме на момент вчинення правочину, і що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Доводи позивача спростовуються змістом підписаного договору дарування від 15 липня 2005 року, в якому зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір не містить характеру уявного та удаваного правочину, дарування здійснено за власною волею, без будь-яких погроз, примусу та насильства, як фізичного так і морального. За таких обставин, вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed