Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

19.05.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача ТзОВ «МАГ-інвест-2012» про визнання недійсним договору. Згідно ухвали суду від 19.05.2020 року вбачається, що по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні о 09 год 00 хв 18.06.2020 року. За клопотанням сторін, розгляд справи у підготовчому судовому засіданні, неодноразово відкладався. 27.08.2020 року представник позивача надав до суду заяву про зміну предмета позову та прохав зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «МАГ-інвест-2012» усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 4,2000 га, кадастровий номер 5322084600:00:001:0342, яка розташована на території Пригарівської сільської ради, Козельщинського району Полтавської області. На обґрунтування заяви позивачем зазначено, що її належить земельна ділянка загальною площею 4,2000 га для ведення селянського (фермерського) господарства кадастровий номер 5322084600:00:001:0342, що розташована на території Пригарівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області. Далі, позивач зазначила, що 02.12.2012 року між нею та ТзОВ «МАГ-інвест-2012» укладено договір оренди земельної ділянки та підписано акт приймання-передачі зазначеної земельної ділянки. 09.01.2020 року позивачустало відомо, що 20.09.2014 року взамін договору оренди землі від 02.12.2012 року зареєстровано договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02.12.2012 року. Крім того, 20.09.2014 року зареєстровано й договір від 01.10.2014 року про внесення змін до договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02 грудня 2012 року щодо продовження строку користування вищезазначеною земельною ділянкою до 2061 року. З 2013 року вона не отримала жодної оплати за користування земельною ділянкою. Також, позивач зазначила, що була упевнена, в тому, що підписала договір оренди землі, а не договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Крім цього, позивач зазначила, що договір емфітевзису від 02.12.2012 року та зміни до нього від 01.10.2014 року та додатки до договорів не підписувала. Ухвалою суду від 26.06.2020 року заяву позивача прийнято до провадження. Сторонам надано термін на подачу відзиву, відповіді на відзив та заперечення на відзив. 14.09.2020 року відповідач до суду направив відзив на позовну заяву, відповідно до якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову позивача, оскільки 02.12.2012 року дійсно між позивачем та відповідачем укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, терміном на 49 років. У зв`язку з тим, що позивач та її чоловік забажали та отримали грошові кошти за весь період користування земельною ділянкою, в той же день було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і в подальшому укладено договір про внесення змін щодо терміну користування земельною ділянкою. Договір емфітевзису та зміни до договору зареєстровано належним чином у Державному реєстрі речових прав, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Крім цього відповідач прохає застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу у 2012 році та у 2014 році було відомо про існування вищезазначених договорів. Згідно ухвали суду від 28.09.2020 року справа за результатами підготовчого судового засідання призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судове засідання позов підтримали та прохали задовольнити, оскільки у 2012 року позивач підписувала договір оренди земельної ділянки, який до діючого законодавства на час його укладання не зареєстрований. Грошові кошти ні за договором оренди земельної ділянки ні за договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) не отримувала. Крім цього, договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 02.12.2012 року та в подальшому договір про внесення змін, який нібито підписала позивач, з урахуванням діючого законодавства, на час укладання договору не зареєстрований. Представник відповідача позов позивача не визнав з підстав викладених у відзиві та прохав відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін та вивчивши письмові докази, встановив наступне. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно державного акта про право власності за земельну ділянку серії ЯЛ № 511679, [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 4,2000 га для ведення селянського (фермерського) господарства кадастровий номер 5322084600:00:001:0342, що розташована на території Пригарівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області (а. с. 8). 02.12.2012 року між [PERSON] та ТзОВ «МАГ-інвест-2012» укладено догорів оренди землі, з якого вбачається, що [PERSON] передала ТзОВ «МАГ-інвест-2012» в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 4,2000 га, для сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Пригарівської сільської ради, терміном на 49 років (а.с. 9.-10). П. 39 договору оренди визначено, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. На час підписання вказаного договору оренди ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачав, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. При цьому, у ст. 125 ЗК України було визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Крім того, ч. 5 ст. 126 ЗК України було передбачено, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини є ЗУ «Про оренду землі». Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Ст. 14 ЗУ «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно зі ст. 18 ЗУ «Про оренду землі» на час укладання договору оренди землі між позивачем та відповідачем вбачається, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, момент набрання чинності договору оренди землі сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації. Суд, звертає увагу на те, що договір оренди земельної ділянки незареєстрований, а отже не набрав чинності. Далі судом встановлено, що 02.12.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ «МАГ-інвест-2012» укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) (матеріали реєстраційної справи) П. 1.1 та п. 2.2. договору визначено, що предметом договору є вищезазначена земельна ділянка яка належить позивачу. Плата за користування емфітевтичним правом встановлюється за плату у розмірі 5 % грн в рік, які сплачує Емфітевт сплачує власнику за поточний рік користування на протязі року. В натуральній формі - до 31 числа 10 місяця кожного поточного року. П. 3.1, п. 3.2. та п. 3.3 договору визначено, що сторони домовилися про те, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється до 31.12.2029 року. Сторони домовилися, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та державної реєстрації. Емфітевт має право приступити до використання земельної ділянки тільки після реєстрації права користування земельної ділянки у встановленому в законі порядку. Суд, звертає увагу на те, що 20.09.2014 року договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) зареєстрований в реєстраційній службі Козельщинського РУЮ Полтавської області (витяг з державного реєстру, який міститься в матеріали реєстраційної справи) 01.10.2014 року між [PERSON] та ТзОВ «МАГ-інвест-2012» укладено договір про внесення змін до Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02.12.2012 року. П. 10 договору визначено, що сторони домовилися про те, що термін користування земельної ділянки на праві емфітевзису складає 49 років і закінчується 02.12.2061 року. Ст.ст. 407-409 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років. Власник земельної ділянки має право вимагати від землекористувача використання її за призначенням, встановленим у договорі. Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Власник земельної ділянки зобов`язаний не перешкоджати землекористувачеві у здійсненні його прав. Відповідно до ст. 182 ЦК України (на час виникнення правовідносин між сторонами) вбачається, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно до ст. 640 ЦК України (на час виникнення правовідносин між сторонами) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 3 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 1 січня 2012 року на час виникнення правовідносин вбачається, що державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів. В п. 19 Порядку ведення поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 вересня 2009 р. N 1021 на час виникнення правовідносин вбачається, що для державної реєстрації обмежень у використанні земельної ділянки, земельного сервітуту, емфітевзису і суперфіцію власник чи набувач права або уповноважені ними особи подають до відповідного територіального органу Держземагентства заяву про державну реєстрацію обмежень у використанні земельної ділянки. Далі судом встановлено, що з 01.01.2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту ст.ст. 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а тому після 01 січня 2013 року відповідач не міг зареєструвати спірний правочин. Разом з тим, проведення 20.09.2014 року державної реєстрації речового права на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису)не може підмінити державну реєстрацію самого договору, а тому не може впливати на момент набрання чинності вищезазначених договорів укладеним до 01 січня 2013 року. Отже, оскільки відповідач не здійснив державну реєстрацію договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), а тому договір між позивачем та відповідачем чинності не набрав і, відповідно відповідач не набув прав користувача за вищезазначеним спірним договором. Крім того, суд вважає, що остання сторінка договору про внесення змін до договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (матеріали реєстраційної справи а.с. 13-14) не є частиною зазначеного договору про внесення змін до договору емфітевзису від 02.12.2012 року, а є частиною договору оренди земельної ділянки від 02.12.2012 року виходячи з наступного. В судовому засіданні представник позивача та позивач надали пояснення, що позивач під час підписання договору оренди земельної ділянки, який був укладений між нею та відповідачем підписувала кожну сторінку договору. Крім цього, відповідач на вимогу суду (а.с. 24) не надав до суду примірник договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02.12.2012 року та договору про внесення змін до Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02.12.2012 року Отже, суд вважає, що додаткова угода про внесення змін до договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02.12.2012 року не набрав чинності, оскільки основний договір чинності не набрав. Крім цього, суд вважає твердження позивача про те, що вона не підписувала договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02.12.2012 року є безпідставними, оскільки до суду не надано будь яких належних та допустимих доказів. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача в частині того, що позивач отримала грошові кошти за договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02.12.2012 року, оскільки до суду не надано належних та допустимих доказів. Надана представником позивача розписка про отримання коштів громадянином [PERSON] у сумі 200 000,00 грн (а.с. 71) не свідчить про те, що зазначені грошові кошти сплачені саме позивачу в рахунок виконання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 02.12.2012 року. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як зазначено в ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача в частині застосування строку позовної давності до позову позивача, оскільки з наданих та досліджених матеріалів цивільної справи вбачається, що 13.03.2019 року позивач на запит адвоката дізналася про договірні відносини з відповідачем (а.с. 139). Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.. Згідно із ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов позивача підлягає задоволенню. Зі змісту п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України вбачається, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Отже, суд вважає, що документально підтвердженні витрати позивача в загальному розмірі 25 840,00 грн (а.с. 1, 136-143) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved