Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

18 червня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилався на те, що Заводським районним судом м. Дніпродзержинська була винесена ухвала від 19.07.2012 р., якою було накладено арешт на майно, яке належить [PERSON]: житловий будинок [ADDRESS]; 8/25 частин нежитлової будівлі [ADDRESS]. На підставі договору дарування від 23.07.2012 року [PERSON] від імені [PERSON] подарувала 8/25 часток вищевказаної нежитлової будівлі [PERSON] Позивач просив визнати недійсним договір дарування від 23.07.2012 року укладений між [PERSON], що діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON], поновити реєстрацію права власності за [PERSON], оскільки вважає, що правочин було вчинено злочинним шляхом під час перебування майна під арештом відповідно до ухвали суду (а.с.3-6) Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 липня 2014 року позовні вимоги [PERSON] про визнання угоди недійсною - задоволені в повному обсязі. Визнано недійсним договір дарування від 23.07.2012 року укладений між [PERSON], що діє в інтересах [PERSON] та [PERSON], по відчуженню 8/25 часток в праві приватної спільної часткової власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 1760. Поновлено реєстрацію права власності на 8/25 частку в праві приватної спільної часткової власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] (а.с. 91-92). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.96-101). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.12.2012 р. по цивільній справі за позовом про стягнення боргу - позов задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 300000 грн. у відшкодування боргу, 3220 грн. у відшкодування судового збору. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.02.2013 р. рішення Заводського районного суду від 11.12.2012 р., залишено без змін. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.07.2012 р. було накладено арешт на майно, яке належить [PERSON]: житловий будинок [ADDRESS]; 8/25 частин нежитлової будівлі [ADDRESS]. Згідно п. 9 ст. 153 Ц11К України ухвали виконуються негайно, тобто в день винесення. 19.07.2012 р. ухвала суду була отримана комунальним підприємством «Дніпродзержииське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується штампом про отримання на ухвалі від 19.07.2012 р. 19.07.2012 р ухвала суду була отримана Заводським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, що підтверджується штампом про отримання на супроводжувальному листі Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19.07.2012 р. Представник [PERSON] - його дружина [PERSON] була знайома з матеріалами справи, а відповідно і з ухвалами суду від 19.07.2012 р. та від 14.08.2012 р. 23.07.2012 року, [PERSON], від імені [PERSON], на підставі довіреності посвідченої 17.07.2012 р. приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу [PERSON], уклала з [PERSON] (який мешкає з [PERSON] за однією адресою) договір дарування 8/25 частин нежитлової будівлі, яка знаходиться по [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 1760. У п. 3 зазначеного договору зазначено, що на момент укладання цього договору майно не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, обтяжень, а також будь-яких прав третіх осіб щодо відчужуваного майна - немає, а договір не носить характеру уявного або удаваного правочину. До Заводського РВВС УМВС України було направлено повідомлення про скоєння злочину [PERSON] за ст. 388 КК України - незаконні дії з майном на яке накладено арешт. По вказаному повідомленню було відкрито кримінальне провадження і зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 12012040800000006. Слідчі дії тривають до теперішнього часу, а [PERSON] знаходиться в розшуку. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] достовірно знаючи, що на нежитлове майно - 8/25 частини будівлі, яке знаходиться по [ADDRESS] накладено арешт, уклали договір дарування 8/25 частини нежитлової будівлі - чим порушили законодавство України. При цьому суд 1 інстанції зазначені висновки обґрунтував ч. 3 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсний (оспорюваний правочин). Згідно до ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.12.2012 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 300000 грн. у відшкодування боргу, 3220 грн. у відшкодування судового збору. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.02.2013 р. рішення Заводського районного суду від 11.12.2012 р., залишено без змін. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.07.2012 р. було накладено арешт на майно, яке належить [PERSON]: житловий будинок [ADDRESS]; 8/25 частин нежитлової будівлі [ADDRESS]. 19.07.2012 р. ухвала суду була отримана комунальним підприємством «Дніпродзержииське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується штампом про отримання на ухвалі від 19.07.2012 р. 19.07.2012 р ухвала суду була отримана Заводським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, що підтверджується штампом про отримання на супроводжувальному листі Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19.07.2012 р. 23.07.2012 року, [PERSON], від імені [PERSON], на підставі довіреності посвідченої 17.07.2012 р. приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу [PERSON], уклала з [PERSON] (який мешкає з [PERSON] за однією адресою) договір дарування 8/25 частин нежитлової будівлі, яка знаходиться по [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 1760. Роблячи висновок, що укладаючи спірний договір відповідачі достовірно знали, що на 8/25 частин нежитлової будівлі [ADDRESS] накладено арешт, суд посилався на те, що [PERSON] була ознайомлена з матеріалами цивільної справи, по якій було постановлено ухвалу щодо накладення арешту, однак суд 1 інстанції при цьому допустився припущення, оскільки в матеріалах справи відсутні щодо цього докази, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Натомість відповідачами зазначено, що про наявність ухвали їм при укладанні договору відомо не було, оскільки в проміжок часу з 19.07.2012 року по 23.07.2012 року вони з матеріалами справи не знайомилися, а нотаріусом при укладанні договору було зроблено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в якому відомостей щодо арешту спірного майна не було, що підтверджується самим позивачем, який скаржився на несвоєчасне внесення відповідних даних до державного реєстру. Крім того, суд 1 інстанції дійшов висновку, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладаючи спірний договір дарування порушили законодавство України, однак вказані висновки взагалі не обґрунтував та не зазначив, яке ж саме законодавство ними було порушено, а лише послався на ст..ст. 215, 216 ЦК України, та зазначив, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсний (оспорюваний правочин). При цьому, суд взагалі не надав відповідної правової оцінки спірним правовідносинам, не звернув уваги на підстави та правове обґрунтування позову. Так, позивач свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що на його думку, відповідачами було скоєно злочин (незаконні дії з майном на яке накладено арешт), з приводу чого було відкрито кримінальне провадження, по якому й досі тривають слідчі дії, та посилаючись на те, що спірний правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, на підставі ст.. 232 ЦК України, просив визнати його недійсним. Однак, підстава для визнання правочину недійсним, яка передбачена ст. 232 ЦК України, на яку посилається позивач, стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою (фізичною або юридичною) не самостійно, а через представника, який вчиняючи правочин, не виражає власну волю - його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє, оскільки відповідно до ст. 237 ЦК представник зобов'язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку він представляє. Але в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Як вбачається з позовної заяви, звернувшись до суду з позовом, позивач просив визнати недійсним договір дарування з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України, як такий, що вчинений унаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, однак такої домовленості судом першої інстанції не встановлено. Також судом 1 інстанції, який посилався на ст.. 215 ЦК України, не встановлено та не зазначено в рішенні й інших підстав недійсності, встановлених законом, а сам по собі факт відкриття кримінального провадження, по якому й досі тривають слідчі дії, на яке посилається позивач, та наявність ухвали про арешт спірного майна, не є порушенням з боку відповідачів законодавства України та підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин рішення суду, не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовані обставини справи, що мають значення для справи та не доведено обставини, що мають значення для справи, що, згідно із п. п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду. Виходячи з викладено колегія суддів прийшла до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Дніпроздежинського міського нотаріального округу [PERSON], Заводський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, Комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції про визнання угоди недійсною слід відмовити.

Outcome: dismissed