Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

17 лютого 2021 року [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області з позовом до ТОВ «ВЕЛЛФІН», треті особи приватний нотаріус Горай О.С. державний виконавець Шишацького РВ ДВС Макаренко С.А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання. Просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. № 114417, вчинений ним 15 грудня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» кредитної заборгованості в сумі 161940 грн. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що характер її правовідносин з банком щодо даної заборгованості не був безспірним, зокрема жодних договорів з ТОВ «ВЕЛЛФІН» вона не укладала, жодних претензій від даного товариства не отримувала. Крім того вважає, що минув строк позовної давності, що унеможливлює вчинення нотаріусом дій відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Ухвалою суду від 03 березня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Крім того, в порядку забезпечення позову ухвалою суду від 18 лютого 2021 року зупинено стягнення на підставі оскарженого виконавчого напису. Позивач, будучи повідомленою судом про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Заперечень проти заочного розгляду справи не висловлювала. Відповідач, будучи належним чином повідомленим судом про час та місце розгляду справи в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав. Державний виконавець просив справу розглядати у його відсутність. Приватний нотаріус Горай О.С. заяв та клопотань не подавав. В зв`язку з цим, суд відповідно до норм ст. 280 ЦПК України розглядає справу у заочному порядку та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Так згідно документів, що були надані держаному виконавцю разом з виконавчим написом судом встановлено, що 18 жовтня 2017 року між ТОВ «ФЕЛЛФІН» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики № 280904 від 18.10.2017 за умовами якого позикодавець надає позичальнику позику в сумі 5000 грн., а остання зобов`язується її повернути до 17 листопада 2017 року та сплатити відсотки за користування нею. Даний договір підписаний шляхом накладання електронних цифрових підписів обох сторін (а.с. 38-46). Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором № 280904 заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФЕЛЛФІН» складає 160840 грн., з яких 5000 грн. - прострочено тіло кредиту, 155840 грн. - прострочена заборгованість за відсотками. Дана виписка сформована станом на 02 березня 2020 року. 15 грудня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 114417 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» простроченої заборгованості за кредитним договором № 280904 від 18 жовтня 2017 року за період з 18 жовтня 2017 року по 02 березня 2020 року в розмірі 160840 грн. та 1100 грн. плати за вчинення виконавчого напису, загальна сума грошових коштів, що підлягають стягненню становить 161940 грн. (ас.36). 03 лютого 2021 року державним виконавцем Шишацького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління (м. Суми) Макаренко С.А. за заявою ТОВ «ВЕЛЛФІН» відкрито виконавче провадження № 64355553 за вищевказаним виконавчим написом (а.с.10-11). Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі Перелік). Постановою Кабінету Міністрів від 26.11.2014 № 622 даний Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. В той же час постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в тому числі в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Таким чином, на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису приватний нотаріус не мав права керуватись розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» вищевказаного Переліку та вчиняти виконавчий напис на підставі кредитного договору та виписки з рахунку боржника. Крім того, суд вважає, що характер правовідносин, що склалась між боржником [PERSON] та ТОВ «ВЕЛЛФІН» жодним чином не свідчить про безспірність виниклої у боржника заборгованості. Так, у своїй постанові від 11.10.2018 у справі № 405/1015/17 (провадження 61/1028ск18) Верховний Суд виклав наступний висновок: «Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Аналогічна правова позиція міститься в ряді інших постанов Верховного Суду. Так нарахований позивачу відповідачем за два роки та 4 місяці розмір відсотків за користування позикою в 31 раз перевищує її розмір. Незважаючи на те, що сторонами укладався договір позики, у виписці з особового рахунка та у виконавчому написі нотаріуса він іменується кредитним договором. Вказана підміна понять договору позики та договору кредитування впливає на можливість застосування до даного договору положень Закону України «Про споживче кредитування». Виписка по рахунку боржника датована 02 березня 2020 року, а виконавчий напис вчинено 15 грудня 2020 року тобто більше ніж через 9 місяців з моменту складання даного документа. При цьому нотаріусом не перевірено актуальність вказаної виписки, можливість повного або часткового погашення заборгованості протягом вказаного періоду. Незважаючи на те, що позикодавець набув права вимоги до кредитора (позичальника) 18 листопада 2017 року (наступний день за останнім днем строку повернення позики), нотаріус вчинив виконавчий напис 15 грудня 2020 року. В той же час ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати у справі становлять 1362 грн. сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову (908+454). Судові витрати суд розподіляє відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України та повністю покладає їх на відповідача в зв`язку з повним задоволенням позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved