Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

18 лютого 2021 року позивач заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Дмитро Чобану звернувся до суду із позовом в інтересах Миколаївської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, в якому просить: - визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 19 жовтня 2015 року №1180-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 4823380600:01:000:1796) для ведення особистого селянського господарства в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого (Вітовського) району Миколаївської області; - визнати недійсним та скасувати видане 22 жовтня 2015 року [PERSON] свідоцтво про право власності № [NUMBER] на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 4823380600:01:000:1796), про що вчинено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22 жовтня 2015 року за №11713477; - визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу від 08 листопада 2016 року №1040, на підставі якого [PERSON] відчужила право власності на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 4823380600:01:000:1796) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр», про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №17335175. Позов обґрунтований тим, що спірним наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 19 жовтня 2015 року №1180-СГ затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823380600:01:000:1796 для ведення особистого селянського господарства в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. На підставі зазначеного наказу 22 жовтня 2015 року видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] на спірну земельну ділянку. У подальшому, відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2016 року №1040 відчужила право власності на вказану земельну ділянку на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр». Уважали, що спірний наказ прийнято з порушенням вимог законодавства та інтересів держави, оскільки вона фактично розташована у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману та може надаватись лише у користування та для спеціально визначених цілей, передання їх у приватну власність законодавством не передбачено. Крім цього, надання спірної земельної ділянки відповідачу [PERSON] для ведення особистого селянського господарства суперечить містобудівному законодавству, оскільки згідно з інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації зазначена земельна ділянка відповідно до Проекту планування Жовтневого району, затвердженому розпорядженням виконкому Миколаївської обласної ради народних депутатів від 16 травня 1979 року №310-р (чинному на момент прийняття наказу про передачу земельної ділянки у приватну власність) розташована в перспективній зоні масового відпочинку першої черги. Отже, зазначена територія передбачалась як територія загального користування та не повинна була передаватись у власність з будь-яким цільовим призначенням. Оскільки оскаржуваний наказ є незаконним, підлягає скасуванню й свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку та визнанню недійсним договір купівлі-продажу спірною земельною ділянкою. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 19 березня 2021 року від позивача Миколаївської обласної державної адміністрації надійшли письмові пояснення. 29 березня 2021 року від відповідача Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, який оголошений в судовому засіданні у зв`язку з неявкою представника відповідача (а.с.75-82). Заперечуючи проти позову, відповідач Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - Головне управління) вказувало, що приймаючи рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та видачу оскаржуваного наказу, Головне управління керувалося вимогами земельного законодавства та діяло відповідно до своїх повноважень. Так, відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України та абзацу 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року №308, Головне управління розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення. Проект землеустрою відповідача був погоджений у порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України. Погодження зазначеного проекту було здійснено Управлінням екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації, тому підстави для відмови у його затвердженні були відсутні. Також, відповідач заявив про пропуск строків позовної давності, оскільки Миколаївській обласній державній адміністрації було відомо про надання спірної земельної ділянки у власність [PERSON] з моменту надання Управлінням екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації висновку по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто починаючи з серпня 2015 року позивач був обізнаний про наявність розпочатої процедури передачі спірної земельної ділянки у власність. Ухвалою суду від 31 березня 2021 року, постановленою у підготовчому судовому засіданні без виходу суду в нарадчу кімнату, відповідно до пункту 3 частини першої статті 200 ЦПК України, підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду по суті. 06 квітня 2021 року від прокурора надійшла відповідь на відзив, у якій позивач указував на безпідставність заперечень Головного управління та вважав, що позивачем заявлено позов відповідно до вимог матеріального та процесуального права з обґрунтуванням належними та допустимими доказами, який підлягає задоволенню в повному обсязі (а.с.97-104). 16 квітня 2021 року від позивача Миколаївської обласної державної адміністрації надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить задовольнити позов в повному обсязі та вказує, що наявні обґрунтовані підстави вважати оскаржуваний наказ незаконним. Щодо строків позовної давності зазначили, що про порушення вимог земельного законодавства їм стало відомо лише 08 лютого 2021 року, а наявність позитивного висновку Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації щодо проекту відведення не свідчить про обізнаність Миколаївської обласної державної адміністрації про указані порушення, оскільки Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації є окремою юридичною особою, а висновок містить відомості про погодження проекту за умови виконання вимог та обмежень. 26 квітня 2021 року надійшла заява від відповідача [PERSON] , яка визнала позов повністю, зазначивши, що спірний договір купівлі-продажу не укладала, грошей від продажу земельної ділянки не отримувала, з товариством з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр» ніяких справ не мала і навіть не знайома. Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року поновлено процесуальний строк для подання клопотання про витребування доказів та витребувано докази. У судовому засіданні прокурор Процюк Анастасія Валеріївна та представник позивача Миколаївської обласної державної адміністрації Джос Олеся Володимирівна підтримали позовні вимоги, з підстав, що зазначені у позовній заяві та відповідях на відзив. Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, у судове засідання свого представника не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, у заяві від 26 квітня 2021 року розгляд справи просила провести за її відсутності. Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр» свого представника до суду не направив, відзив на позовну заяву не надав, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 25 червня 2021 року. Заслухавши вступні слова та пояснення по суті учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд установив наступне. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Згідно Постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року №807-ХІ «Про утворення та ліквідацію районів» ліквідовано Вітовський район Миколаївської області та утворено в Миколаївській області Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. 14 листопада 2014 року відповідач [PERSON] звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га пасовищ для ведення особистого селянського господарства в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с.188). Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 19 грудня 2014 року №3316-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 га пасовищ із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с.189). 22 вересня 2015 року відповідач [PERSON] заявою до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області просила затвердити розроблений проекту землеустрою щодо відведення зазначеної вище земельної ділянки (а.с.191). На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 19 жовтня 2015 року №1180-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність громадянці [PERSON] », затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 2 га пасовищ з кадастровим номером 4823380600:01:000:1796 для ведення особистого селянського господарства в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с.16). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №243856348, сформованої 10 лютого 2021 року [PERSON] (далі - Інформація з реєстрів), на підставі спірного наказу відповідачу [PERSON] 22 жовтня 2015 року видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823380600:01:000:1796, про що вчинено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22 жовтня 2015 року за №11713477 (а.с.17-19). Зі змісту указаної Інформації з реєстрів вбачається також, що 08 листопада 2016 року зареєстровано перехід права власності спірної земельної ділянки від [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр» на підставі договору купівлі-продажу №1032. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ласурією Світланою Анатоліївною, відповідач [PERSON] , від імені якої діяв представник за довіреністю [PERSON] , продала спірну земельну ділянку за 25 730,00 грн товариству з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр» (а.с.142-143). Згідно листа відділу у Вітовському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 31 січня 2019 року №90/109-19, земельна ділянка площею 2,00 га з кадастровим номером 4823380600:01:000:1796, розташована в межах території Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області відповідно до даних Державного земельного кадастру обліковується як землі сільськогосподарського призначення щодо якої у блоці «Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки» на всю площу встановлено обмеження - прибережні захисні смуги вздовж морів, морських заток і лиманів (підстава виникнення - Водний кодекс України від 06 червня 1995 року); строк дії обмежень - безстроково; відстань земельної ділянки від урізу води Бузького лиману до західної межі становить 397 м, а до східної - 515 м (а.с.21-26). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру та даних Поземельної книги, земельна ділянка з кадастровим номером 4823380600:01:000:1796 має цільове призначення А.01.03; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення; вид використання земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства; має обмеження у використанні «Прибережні захисні смуги вздовж морів, морських заток і лиманів» з безстроковим строком дії обмеження (а.с.27-32, 33-37). Згідно інформації Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації від 05 липня 2019 року №01-03/24-04 та висновку по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 17 вересня 2015 року №01-0/1823-04 управлінням було погоджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] та підтверджено встановлення на спірну земельну ділянку обмеження за кодом 05.03 (Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах) та вказано на необхідність дотримання вимог та обмежень, визначених статтями 88, 90 Водного кодексу України та статтями 60, 62 Земельного кодексу України (а.с.38, 39). Статтею 58 Земельного кодексу України та статтею 4 Водного кодексу України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Відповідно до частини дев`ятої статті 88 Водного кодексу України, уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Указане кореспондується з приписами частини третьої статті 60 Земельного кодексу України, якою також визначено наявність прибрежної захисної смуги шириною не менше двох кілометрів від урізу води. При цьому, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд (частина перша статті 90 Водного кодексу України). У прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється застосування стійких та сильнодіючих пестицидів; влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; влаштування вигрібів для накопичення господарсько-побутових стічних вод обсягом більше 1 кубічного метра на добу; влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів (частина друга статті 90 Водного кодексу України). Згідно частини другої статті 113 Земельного кодексу України в межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені. Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд у своїх висновках неодноразово зазначав, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18), від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц (провадження №14-95цс18), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19), від 07 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц (провадження №14-740цс19). Як установлено судом, спірна земельна ділянка перебуває в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману (відстань від урізу води лиману до західної межі ділянки становить 397 м, а до східної - 515 м), тобто належить до земель водного фонду, отже громадяни в порядку статті 116 Земельного кодексу України шляхом безоплатної приватизації таку земельну ділянку набути не можуть. Згідно зі статтями 85, 88 Водного кодексу України, статями 59, 61, 84 Земельного кодексу України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Частиною другою статті 59 Земельного кодексу України передбачено лише можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, приписи Земельного кодексу України не містять. Відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у наданні органом виконавчої влади дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно з інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 03 жовтня 2019 року та 18 листопада 2019 року, спірна земельна ділянка, відповідно до Проекту планування Жовтневого району Миколаївської області, затвердженого розпорядженням виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 16 травня 1979 року №310-р, розташована на території, визначеній як територія для зони масового відпочинку першої черги, передбаченої для тимчасового відпочинку населення, яка не повинна передаватись у власність з будь-яким цільовим призначенням (а.с.40, 41-42). Відповідно до інформації Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 08 липня 2019 року №860-02-54, на спірній земельній ділянці будь-які споруди та будівлі відсутні (а.с.43). Отже, надання спірної земельної ділянки відповідачу [PERSON] для ведення особистого селянського господарства також суперечить містобудівному законодавству. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до статті 19 Конституції України, як Основного Закону держави, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ураховуючи вищевикладене, оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області є незаконний і підлягає скасуванню через його прийняття в порушення норм Земельного кодексу України, Водного кодексу України та Закону України «Про основи містобудування». Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції чинній, на час прийняття спірного наказу), право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується свідоцтвом про право власності. Спірна земельна ділянка належала відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2015 року № [NUMBER] , виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Миколаївській області Колтуновою Оксаною Миколаївною (а.с.148). Реєстрація права власності є похідним від оскаржуваного наказу, тобто формалізує рішення відповідного органу державної влади, отже із визнанням спірного наказу незаконним, підлягає визнанню недійсним та скасуванню видане 22 жовтня 2015 року відповідачу [PERSON] свідоцтво про право власності № [NUMBER] на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 4823380600:01:000:1796. Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої-другої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За приписами частини другої статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Оскільки спірна земельна ділянка була відчужена [PERSON] відповідачу товариству з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр» за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 08 листопада 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1040, а суд дійшов висновку про незаконність оскаржуваного наказу, указаний договір є недійсним та підлягає скасуванню. Щодо строків позовної давності. Згідно приписів частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулася до суду з позовом. Тобто, для застосування строку позовної давності необхідно встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами. За нормами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-2469цс16 дійшов наступного правового висновку. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року, викладеного у справі №487/10128/14-ц, якщо у разі порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Якщо прокурор, який звертається до суду, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення таких інтересів раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення довідався або міг довідатися прокурор. Як установлено в судовому засіданні, прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, яка відповідно до приписів частини п`ятої статті 122 Земельного кодексу України розпоряджається земельними ділянками водного фонду державної власності в межах Миколаївської області. У своїй заяві про застосування строків позовної давності відповідач Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області вказує на те, що Миколаївській обласній державній адміністрації було відомо про надання спірної земельної ділянки у власність відповідачу [PERSON] з часу надання управлінням екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації висновку по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто з 17 вересня 2015 року . На переконання суду подання висновку Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 17 вересня 2015 року №01-04/1823-04 не можна розцінювати як підставу для початку перебігу позовної давності, оскільки з даного висновку не вбачається порушення законодавства щодо режиму прибережної захисної смуги та, як наслідок, порушення інтересів держави. Більше того, проаналізувавши місце розташування земельної ділянки, Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації встановило, що наявність виробничого комплексу та залізниці між земельною ділянкою та водним об`єктом не відповідають режиму прибережної захисної смуги, хоча встановило необхідність дотримання вимог та обмежень, визначених статтями 88, 90 Водного кодексу України та статтями 60, 62 Земельного кодексу України. Представник позивача Миколаївської обласної державної адміністрації Джос Олеся Володимирівна у судовому засіданні пояснила, що Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації є окремим структурним підрозділом та про порушення інтересів держави, позивача - Миколаївську обласну державну адміністрацію через її апарат, було повідомлено листом Миколаївської місцевої прокуратури №2 від 20 лютого 2019 року, тобто вже після того, як про зазначені порушення стало відомо прокурору у січні 2019 року в ході опрацювання даних Публічної кадастрової карти України та отримання інформації від контролюючих органів. Виходячи з вищезазначеного, строк позовної давності потрібно відраховувати від моменту, коли про порушення інтересів держави стало відомо саме прокурору, тобто з січня 2019 року. Крім цього, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Такі позовні вимоги слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (висновки Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц та від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17) Отже, звертаючись 18 лютого 2021 року до суду з указаним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 Дмитро Чобану, строк позовної давності не пропустив. На підставі викладеного, оцінивши в сукупності докази по справі, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі, що відповідає способам судового захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України. Згідно наказів Генерального прокурора від 17 лютого 2021 року №39 та №40, створено Миколаївську окружну прокуратуру, юрисдикція якої поширюється на Вітовський (Миколаївський) район Миколаївської області, а Миколаївську місцеву прокуратуру №2 ліквідовано. Ураховуючи положення статті 141 ЦПК України та приписи Закону України «Про судовий збір», судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Отже, з відповідачів [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та товариства з обмеженою відповідальністю «Вітовський транспортний центр» підлягає стягненню в рівних долях на користь позивача Миколаївської обласної прокуратури понесені по справі судові витрати - судовий збір у розмірі 6810,00 грн.

Outcome: approved