Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

17 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову вказав, що він є співвласником квартири за адресою [ADDRESS] . В різний час в 2007 році за згодою позивача у вказаній квартирі були зареєстровані відповідачі, які є колишніми родичами сина позивача, [PERSON] : [PERSON] - невістка, [PERSON] - батько невістки, [PERSON] - мати невістки. В 2013 році син розлучився з невісткою, і вона виїхала з квартири. Інші відповідача були лише зареєстровані, але фактично за вказаною адресою ніколи не проживали, не допомагають сплачувати комунальні послуги, які на них нараховуються, їх речі у вказаній квартирі відсутні. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 03 грудня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та визначено проводити розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи за останнім відомим місцем реєстрації, відзиву на позовну заяву не надали. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27.04.1999 року, [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Іншим співвласником є [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї від 07.05.2018 року, окрім позивача, у вказаній квартирі зареєстровані також [PERSON] - син, [PERSON] - невістка, [PERSON] - батько невістки, [PERSON] - мати невістки, [PERSON] , [INFO] - онук. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2013 року у справі № 200/1140/2013-ц. Відповідно до акту про непроживання від 10.07.2018 року, складеного сусідами позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] , більше двох років, їх особисті речі в квартирі відсутні. Згідно з письмовими поясненнями [PERSON] , він орендує квартиру [ADDRESS] , з травня 2016 року, та протягом цього часу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі не проживали та станом житла не цікавились. Факт оренди квартири [PERSON] підтверджується копією договору оренди від 15.05.2016 року. У відповідності до ст. 191 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на власний розсуд. Як з`ясовано судом, відповідачі у спірній квартирі не проживають, не сплачують комунальні послуги та не беруть участі в утриманні квартири, внаслідок чого у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ч. 1 та 4 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. У відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки обставини, викладені позивачем, та надані ним докази свідчать про те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірній квартирі не проживають більш ніж два роки, та не надали доказів щодо наявності поважних причин свого непроживання у спірній квартирі, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. у рівних частках з кожного, тобто по 234 грн. 93 коп. Враховуючи наведене,

Outcome: approved