Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

17 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою про стягнення з [PERSON] 188893 грн 00 коп. заборгованості за договором позики від 02.11.2019р., у тому числі суму позики в розмірі 45000 грн., 126000 грн пені, 17218 грн. 50% річних та витрат від інфляції в розмірі 675 грн. В обгрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з повернення коштів, отриманих останнім за укладеним 02.11.2019р. між сторонами договором позики. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав з підстав, викладених у ньому, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, відзиву на позов не надав. Від його представника адвоката Калініна С.К. надійшла заява про відкладення розгляду справи в судовому засіданні 23.12.2020р. через неможливість його явки, у зв`язку із запровадженими з березня 2020р. по 31.12.2020р. карантинними обмеженнями. Проте суд не знайшов підстав для задоволення вказаної заяви та відкладення розгляду справи, оскільки представник не навів жодних обставин, які не дозволили йому бути присутнім в судовому засіданні як особисто, так і в режимі відеоконференції з іншого приміщення, а обмежився лише загальним посиланням на карантин. З урахуванням викладеного у сукупності, в судовому засіданні 23 грудня 2020 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у відповідності із ч. 4 ст. 223, 280, 281 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи. Заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. 02.11.2019р. між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладений договір позики (далі - Договір), відповідно до умов якого Позикодавець надав Позичальнику безпроцентну позику у вигляді грошової суми в розмірі 45000 (сорок п`ять тисяч) грн 00 коп., а останній зобов`язався повернути таку суму готівкою у строк до 02.12.2019р. за адресою: [ADDRESS] . Факт передачі Позикодавцем [PERSON] коштів в розмірі 45000 грн 00 коп. підтверджується відповідною розпискою /а.с.8/, оригінал якої долучений до матеріалів справи позивачем. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Таким чином, за змістом вимог ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Враховуючи, що в договорі позики від 02.11.2019р. зазначені сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення позики, її безоплатність, відповідальність за порушення умов та особисті підписи позичальника та позикодавця, тобто між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, і грошові кошти, які є предметом договору позики передані відповідачу, суд дійшов висновку про укладення цього договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Але в порушення приведених умов договору позики, укладеного між сторонами по справі, вимог ст.ст. 525, 526, 629, 1049 ЦК України, одержана відповідачем позика по спливу встановленого договором строку її повернення Позичальником не повернута, про що свідчить той факт, що оригінал розписки досі знаходився у Позикодавця. Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень частини 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 8 Договору сторони обумовили, що за невиконання або несвоєчасне виконання умов Договору Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення з врахуванням офіційно встановленого індексу інфляції, а також зі сплатою річних з розрахунку 50 % від суми заборгованості за весь час прострочення. З огляду на викладене, як вбачається з розрахунку, доданого позивачем до позовної заяви, за невиконання Позичальником грошових зобов`язань по Договору позивачем додатково було нараховано до сплати за період прострочення з 03.12.2019р. по 07.09.2020р. 50 % річних в сумі 17218 грн 00 коп.; 675 грн 00 коп. витрат від інфляції та 126000 грн. пені. Згідно з ч. 3 ст. 12, ст. ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідач в даній справі не скористався своїми правами щодо подання відзиву на позовну заяву, доказів на підтвердження своїх заперечень. На думку суду, наявність та розмір основного боргу по позиці в розмірі 45000 грн., а також зі сплати 50% річних в сумі 17218 грн 00 коп. та витрат від інфляції в сумі 675 грн. витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем. Разом з тим, при здійсненні розрахунку пені за прострочення повернення позики Позикодавець керувався виключно наведеними вище положеннями п. 8 Договору, нарахувавши її в сумі 126000 грн., що в декілька разів перевищує суму основного зобов`язання відповідача перед позивачем. З цього приводу суд звертає увагу позивача, що пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання і не може бути засобом збагачення (про що зауважував Верховний Суд у постанові від 16.10.2019р. у справі № 303/2408/16-ц). Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання. Таким чином суд доходить виновку про необхідність зменшення заявленого розміру пені. В свою чергу, частина третя ст. 551 Цивільного кодексу України не встановлює до якої саме суми слід зменшувати таку неустойку, і в такому випадку суд виходить із загальних засад цивільного права: розумності та справедливості. Також при застосуванні правил про зменшення неустойки оцінці підлягають обставини та наслідки порушення зобов`язання. При визначенні розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує відсутність підтверджених понесених позивачем істотних збитків чи додаткових витрат через прострочення відповідача, те, що в даних правовідносинах права та інтереси позивача вже забезпечені за рахунок річних, визначених в значному розмірі (50%) та інфляційних збитків. За таких обставин, з дотримання принципу розумного балансу між інтересами сторін, суд приходить до висновку про можливість зменшення розміру пені до 6500 грн. Підсумовуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково, а саме в загальному розмірі 69393 грн 00 коп. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до обсягу задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial