Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

18.02.2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 3% річних у сумі 212 765 грн. 40 коп.; з відповідача [PERSON] за її солідарним обов`язком з [PERSON] 3% річних у сумі 212 765 грн. 40 коп. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір №ML 700/991/2007, згідно з яким відповідач отримав у Банку кредит у розмірі 86 427,46 швейцарських франків (вісімдесят шість тисяч чотириста двадцять сім франків 46 центів) строком до 14 грудня 2037 року у порядку та розмірах, встановлених у Кредитному договорі. В якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед банком за Кредитним договором №ML 700/991/2007 між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №SR 700/991/2007 від 13.12.2007 року, згідно умов якого для забезпечення виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем по Кредитному договору [PERSON] прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачем (позичальником) його зобов`язань перед позивачем за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань (п.1. 1. Договору поруки). Згідно п.1.1 Кредитного договору відповідач зобов`язався своєчасно погашати суму Кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку і строки, визначені в Кредитному договорі. Однак, в порушення умов вищезазначеного Договору та норм права, відповідач не здійснює сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених Кредитним договором. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року Банк відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за Кредитним договором. Заборгованість відповідача за тілом кредитного договору № ML- 700/991/2007 від 13.12.2007 складає 86 117,95 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 01.02.2019 (27,7496 грн. за долар США) становить 2 359 749,95 грн. Зобов`язання відповідачами перед позивачем належним чином виконано не було, тобто відповідачі умови кредитного договору щодо строків сплати розрахунків не виконали. Відсотки річних, згідно доданого розрахунку, за 1097 дн. становлять 212 765 грн. 40 коп. Отже, абсолютно правомірною та законною буде вимога кредитора про сплату боржником та поручителем трьох процентів річних за неналежне і несвоєчасне виконання основного зобов`язання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача Вельковський С.В., який діє на підставі виданої довіреності, направив до суду клопотання, в якому просив провести розгляд справи за його відсутності в порядку спрощеного провадження, позов задовольнити. Представник позивача Вельковський С.В. надав до суду додаткове письмове пояснення стосовно строків позовної давності, в якому зазначив наступне: за змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16. Позивачем здійснено розрахунок 3% за останні 1097 днів, тобто за останні три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом. Отже, позовні вимоги відповідають приписам ст. 625 ЦК України, є обґрунтованими та заявлені в межах позовної давності. Представник відповідачів Адвокат Фадєєв О.П. проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні. Від представника Відповідача 1 - [PERSON] , до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначене наступне: позовну заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.03.2017 по справі № 638/22416/14 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення боргу, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14.11.2017, відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі. На сьогоднішній день зазначені рішення судів є чинними та не скасовані. Зазначеними вище рішеннями судів встановлено, що 02 жовтня 2008 року ПАТ «ОТП Банк», на адресу [PERSON] направляв досудову вимогу щодо дострокового повернення кредиту за договором № ML700/991/2007 від 13.12.2007 чим змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом встановлення дати дострокового повернення всього кредиту. Також, відповідно до рішення суду встановлено, що згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності з ст. ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML700/991/2007. Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що був укладений між нею та Банком. Таким чином, право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором №ML 700/991/2007 від 13.12.2007 року є похідним від права вимоги ПАТ «ОТП Банк» та позовна давність заміною кредитора у зобов`язанні не переривається. Враховуючи викладені приписи законодавства, а також фактичні обставини справи щодо моменту коли ПАТ «ОТП Банк» довідався про порушення свого права, станом на дату звернення Позивача із позовом, строк позовної давності закінчився, у зв`язку із чим представник Відповідача 1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] в повному обсязі; застосувати до всіх позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] строки позовної давності. Від представника Відповідача 2 - [PERSON], до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначене наступне: позовну заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. 02.10.2008 на адресу [PERSON] було направлено досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № ML700/991/2007 від 13.12.2007, сплату відсотків за користування кредитом та пені, у зв`язку із чим ГІАТ «ОТП Банк», відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, і такий строк настав зі спливом 30 календарних днів - тобто 03.10.2008. АТ «ОТП Банк» протягом шести місяців з позовом до поручителя - [PERSON] не звертався, а отже, в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України, на думку представника відповідача, її порука за кредитним договором № ML700/991/2007 від 13.12.2007 - припинилась. Враховуючи вищевикладене, представник Відповідача 2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] в повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст. 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Матеріалами справи встановлено, що 13.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (30 червня 2009 року державним реєстратором Голосіївської районної у м. Київ державної адміністрації проведено реєстрацію змін до установчих документів Позивача, відповідно до яких була змінена назва Банку замість Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»), та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір №ML 700/991/2007, згідно з яким відповідач отримав у Банку кредит у розмірі 86427,46 швейцарських франків (вісімдесят шість тисяч чотириста двадцять сім франків 46 центів) у порядку та розмірах, описаних у Кредитному договорі. В якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед банком за Кредитним договором №ML 700/991/2007 між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №SR 700/991/2007від 13.12.2007 року, згідно з умовами якого для забезпечення виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем по Кредитному договору [PERSON] прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачем (позичальником) його зобов`язань перед позивачем за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань. Згідно з п.1.1 Кредитного договору відповідач зобов`язався своєчасно погашати суму Кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку і строки, визначені в Кредитному договорі. Однак, в порушення умов вищезазначеного Договору та норм права, відповідач не здійснює сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених Кредитним договором. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності з ст. ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №ML 700/991/2007 року. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги за кредитним договором. Судом встановлено, що у 02 жовтня 2008 року Відповідач 1 [PERSON] отримав від ЗАТ «ОТП Банк» досудову вимогу від 02.10.2008 року за вих. №22-3-2/35874 у якій повідомлялося про порушення ним умов кредитного договору №ML 700/991/2007 від 13.12.2007 року. Судом встановлено, що у 02 жовтні 2008 року Відповідач 2 [PERSON] отримала від ЗАТ «ОТП Банк» досудову вимогу від 02.10.2008 року за вих. №22-3-2/35875 у якій повідомлялося про порушення [PERSON] умов кредитного договору №ML 700/991/2007 від 13.12.2007 року. Стосовно позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача суми 3% річних, суд зазначає наступне: Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга ст. 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Зі змісту кредитного договору від 13.12.2007 року вбачається, що сторони погодили дату остаточного повернення кредиту 14 грудня 2037 року. Пунктом 4.1. Договору поруки сторони також погодили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами 13.12.2007 року і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Проте умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання полягає не в змісті кредитного договору, а в реально існуючих правовідносинах, які складаються з прав та обов`язків. В матеріалах справи міститься копія Досудової вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № ML700/991/2007 від 13.12.2007, сплату відсотків за користування кредитом та пені, від 02.10.2008 р., що була направлена на адресу [PERSON] , у зв`язку із чим ЗАТ «ОТП Банк», відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, і такий строк настав зі спливом 30 календарних днів - тобто 02.11.2008 р. Тобто матеріали справи свідчать про те, що останній строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором вважається таким що настав з 02.11.2008 р., тому саме з цієї дати рахується початок шестимісячного строку дії поруки. При цьому належних та допустимих доказів того, що ЗАТ «ОТП Банк» протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`являло вимоги до поручителя [PERSON] , - позивачем суду не надано. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинної станом на 13.12.2007 року), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки Отже зі спливом шести місяців від 02.11.2008 року, порука у спірних правовідносинах припинена з 02.04.2009 року. Оскільки порука [PERSON] припинена, станом на лютий 2019 року (день подачі позову) у неї не виникло обов`язку по сплаті заборгованості за кредитним договором від 13.12.2007 року; у зв`язку з чим не виникло і обов`язку по сплаті 3% річних за неналежне виконання вказаного кредитного зобов`язання. Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позову в частині солідарного стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» 3% річних слід відмовити. Посилання ТОВ «ОТП Факторинг України» на те, що порука у спірних правовідносинах не є припиненою, оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не припинилося, тому і підстави для припинення поруки відсутні, - спростовуються вимогами закону та фактичними обставинами справи. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суми 3% річних, суд зазначає наступне: Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Оскільки відповідач свого грошового зобов`язання не виконав, то ці зобов`язання не припинилися. За таке невиконання відповідач несе цивільно-правову відповідальність, передбачену законом та умовами Кредитного договору. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Законодавством визначено вичерпний перелік підстав припинення зобов`язання, і зазначені ці підстави у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Як вже було зазначено вище, зобов`язання відповідачами перед позивачем належним чином виконано не було, тобто відповідачі умови кредитного договору щодо строків сплати розрахунків не виконали. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про відмову у стягненні суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Із наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості по клієнту [PERSON] , згідно якого заборгованість відповідача за тілом кредитного договору №ML 700/991/2007 від 13.12.2007 складає 86 117,95 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 01.02.2019 (27,7496 грн. за долар США) становить 2 359 749,95 грн., суд не погоджується з огляду на те, що представником позивача помилково зазначений курс гривні до долара США станом на 01.02.2019 року, замість курсу гривні до швейцарського франку станом на 01.02.2019 року. Згідно із розрахунком суду заборгованість відповідача за тілом кредитного договору №ML 700/991/2007 від 13.12.2007 складає 86 117,95 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 01.02.2019 (27,933048 грн. за 1 швейцарський франк) становить 2 405 536,83 грн. Відповідно і розрахунок 3% річних був зроблений невірно з тієї ж причини. Згідно розрахунку суду 3 % річних за 1097 днів становлять 216893 грн. 75 коп. (2 405 536,83 х 3 х 1097 / 365 / 100). Стосовно застосування строків позовної давності заявлених представником Відповідача 1 [PERSON] . Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Аналіз змісту норм матеріального права приводить до висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки передбачений ст. 257 ЦК України. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16. Позивачем здійснено розрахунок 3% за останні 1097 днів, тобто за останні три роки,що передували зверненню до суду з цим позовом. Отже, позовні вимоги відповідають приписам ст. 625 ЦК України, є обґрунтованими та заявлені в межах позовної давності. Виходячи із вищенаведеного суд вважає, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності стосовно заявлених позовних вимог. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, абсолютно правомірною та законною буде вимога кредитора про сплату боржником [PERSON] трьох процентів річних за неналежне і несвоєчасне виконання основного зобов`язання. Причин невиконання таких зобов`язань правового значення для справи не мають. На підставі викладеного, суд вважає можливим частково задовольнити позов та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» 3% річних, в межах позовних вимог, в розмірі 212 765 грн. 40 коп.

Outcome: partial