Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

18 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 1999 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.11.2018 шлюб між ними розірвано. Від цього шлюбу народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з ними. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.11.01, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу, Явтухом Г.І., зареєстрованого 08.01.2002 в реєстрової книзі №36 за № 286 КП «Миргородтехінвентаризація» під час перебування в зареєстрованому шлюбі ними на ім`я [PERSON] була придбана 1/5 частка житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 34,2 кв.м., яка складається з : кухні, зазначеної на плані літера «5-2» площею 14,3 кв.м., кімнати- літ. «5-3» площею 12,3 кв.м., коридору літ.«IV» площею 2,6 кв.м., сіней літ.«V» площею 5,0 кв.м., ганку, погребу, зазначеного- «аб», вбиральні та споруд. В зв`язку з розірванням шлюбу виникла необхідність підтвердити в судовому порядку його право власності на 1/2 частину спільного майна, тому змушений звернутися до суду. Ухвалою судді від 07.12.2020 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача, адвокат Ковердяєва Л.В. не заперечуючи проти задоволення позову, так як дійсно спірна квартира набута сторонами в період шлюбу та є спільною власністю подружжя. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 127,129,130,133,135,136,138). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 141). Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 27.11.1999 між [PERSON] та [PERSON] 27.11.1999 було укладено шлюб (а.с.11). Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 05 листопада 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 21). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.11.2001 посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу, Явтухом Г.І., зареєстрованого 08.01.2002 в реєстрової книзі №36 за № 286 КП «Миргородтехінвентаризація» укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] купила 1/5 частину житлового будинку [ADDRESS] . 1/5 частина житлового будинку складається з : кухні, зазначеної на плані «5-2» площею 14,3 кв.м., кімнати. «5-3» площею 12,3 кв.м., коридору «IV» площею 2,6 кв.м., сіней «V» площею 5,0 кв.м., ганку, погрібу, зазначеного- «аб», вбиральні та споруд (а.с. 12). Положеннями ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Положеннями ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1,3 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 358 ЦК України встановлено що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Пунктом 25 цієї ж постанови передбачено, що у разі реальної неподільності речі, що є предметом спору між подружжям, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Частиною другою статті 372 ЦК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Позовні вимоги позивача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. За таких обставин, так як спірна 1/5 частина житлового будинку придбана під час перебування сторін у шлюбі, відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України , що кореспондується з ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, належать їм на праві спільної сумісної власності, суд вважає, за можливе, виходячи з принципу диспозитивності, визнати за [PERSON] право власності на 1/10 (одну десяту) частину, житлового будинку та споруд [ADDRESS] , що становить Ѕ (одну другу) частину від 1/5 (однієї п`ятої) частини житлового будинку загальною площею 34,2 кв. м., яка складається з приміщень: кухні 5-2 площею 14,3 кв.м., житлової кімнати 5-3 площею 12,3 кв. м., коридору ІV площею 2,6 кв. м., сіней V площею 5,0 кв. м., ганку, погребу а6, вбиральні та споруд. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 420,40 грн. В зв`язку з тим, що позивач не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача, тому суд,

Outcome: approved