Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

17 жовтня 2017 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року. В обгрунування позовних вимог зазначив, що [INFO] року помер його батько [PERSON] Після смерті залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки площею 0.1849 га для обслуговування житлового будинку, розташованих по [ADDRESS]. Померлий заповіту не залишив, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті батька. Звернувшись своєчасно до нотаріальної контори з відповідною заявою про оформлення спадщини позивач ,отримав відмову, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Які були втрачені на невідомих обставин. Враховуючи , що у іншій спосіб захистити свої права він не може ,тому позивач звернувся до суду та просить, визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], померлого [INFO] року в порядку спадкування за законом. Позичав в судове засідання не з'явився надав до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності на підставі наданих ним доказів , позовні вимоги прохав задовольнити. В судове засідання представник Шевченківської селищної ради Харківської області не з'явився, надав до суду письмову заяву з клопотанням про розгляд справи у своєї відсутності, та проти задоволення позову [PERSON] не заперечував. Суд , вивчивши матеріали справи, заслухавши свідків ,вважає що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом установлені такі факти, і відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження (серія [NUMBER] виданого с.Іванівка Шевченківського району Харківської області від 9 грудня 1962 року) позивач за справою [PERSON], народився [INFO] року, його батьком відповідно вказаний: [PERSON]. Свідоцтво про смерть (серія [NUMBER], видане повторно Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 12 вересня 2017 року), засвідчує факт того, що [INFO] року [PERSON], помер. Згідно виписки з рішення виконавчого комітету від 14 травня 1955 року, за [PERSON] закріплений земельна ділянка по [ADDRESS] , у звзяку з придбанням житлового будинк. Витяг з рішення виконкому №107 від 19 березня 1996 року, засвідчує факт передачі у власність [PERSON] вищевказаної земельної ділянки. 11 серпня 2002 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на землю на підставі рішення виконкому селищної ради Шевченківського району №107 від 19 березня 1996 року. З довідки № 230 від 10 січня 2018 року про склад сім'ї Шевченківської селищної ради Харківської області, вбачається що [PERSON] в посгосподарській книзі на час смерті був зареєстрований в [ADDRESS], як голова господарства. Вищевказаний державний акт на право приватної власності на землю (серія [NUMBER] від 16 серпня 2002 року кадастровий номер [NUMBER]), на ім'я померлого було втрачено про, що зроблено повідомлення в районну газету «Краєвид» від 27 листопада 2017 року ( 9-94). З довідки №327/01-16 Шевченківської нотаріальної контори Харківської області від 20 вересня 2017 року вбачається, що позивачу відмовлено в отриманні свідоцтва про право власності на спадкове майно, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, а саме свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та державного акту на право приватної власності на землю виданих на ім'я [PERSON], померлого [INFO] року. Для вирішення даного питання рекомендовано звернутися до суду. Окрім того зазначено , що позивач є єдиним сспадкоємцем після смерті свого батька, який заповіту не залишив. З довідки КП « Шевченківське бюро технічної інвентаризації» №12 від 24 травня 2017 року вбачається ,що права власності на будинок № [ADDRESS] не зареєстровано. З технічного паспорту на будинок № [ADDRESS] вбачається ,що останній побудований в 1960 році. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] засвідчили факт того, що родина [PERSON] в 1955 році придбала старий будинок по [ADDRESS] пізніше отримала земельну ділянку у власність . Старий будинок в 1960 роках знесли та побудували новий , в якому родина і жила. Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав. За правилами ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно ст.1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст.1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. У першу чергу права на спадкування за законом відповідно до положень ст.1261 Цивільного кодексу України мають діти спадкодавця, у тому числі зачаття за життя та народженні після смерті спадкодавця , його баба та дід як з боку батька , так і з боку матері. Відповідно до ч.1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має права прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 5 статті 1268 Цивільного кодексу України встановлює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV, передбачено, що однією із підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно є прерогативою суду. При вирішенні питанні щодо права власності на житловий будинок , документи на який не були оформлені спадкодавцем, суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків . Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу 2004 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи у погосподарських книгах визнається в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином суд дійшов висновку про те ,що [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS] , а [PERSON] згідно положень ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України є спадкоємцем після смерті батька, успадкував його права та обов'язки ,тому має право розпорядитися усім майном яке належало померлому. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). За змістом ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємця на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Оцінивши зібрані докази у їх сукупності надавши їм належну правову оцінку, а також враховуючи, той факт, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом, визнання за ним права власності не порушають нічиїх прав та інтересів, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved