Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

19 листопада 2018 року [PERSON] через свого представника - адвоката Абакумова С.М., звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовною заявою до [PERSON] , в якому просила виселити останнього без надання іншого житлового приміщення із житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] є власницею житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що позивач та відповідач мали намір укласти договір купівлі - продажу зазначеного житлового будинку та земельної ділянки, та для цього позивачка надала відповідачу довіреність на оформлення, але на час звернення до суду переоформлення будинку та земельної ділянки не відбулося. На даний час відповідач проживає у зазначеному будинку. Посилаючись на те, що відповідач незаконно проживає у зазначеному будинку та самовільно зайняв його, представник позивача на підставі положень ст. 391 ЦК України, просить суд виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення із житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Миколаєва від 04 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 31.01.2019 року. 25.06.2019 року у судовому засіданні було закінчено підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Абакумов С.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Титаренко Ю.О. правом щодо надання письмового відзиву не скористався, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх безпідставність, зокрема зазначив, що позивач та її представник не надали суду доказів на підтвердження того, що саме позивачка є власницею зазначеного будинку та в неї відсутні правовстановлюючі документи на зазначений будинок, та взагалі відсутні докази «існування» будинку. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивачки та її представника, заперечення представника відповідача, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні. Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Так, позивачем на підтвердження факту належності їй на праві власності будинку [ADDRESS] надано до суду копію технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений станом на 07.03.2012 року та копію витягу із рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів за № 89 від 24.03.1989 року, відповідно до якого позивачці було виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. Таким чином, суду стороною позивача не надано будь - яких доказів набуття права власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою [ADDRESS] , в розумінні положень ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо виселення із житлового будинку [PERSON] . Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed