Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

18.06.2014 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його заробітку щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем спільно не проживають, він ухиляється від надання матеріальної допомоги на дітей, які повністю знаходяться на її утриманні. Відповідач здоровий та працездатний і може утримувати своїх дітей. Сторони в судове засідання не прибули. До суду надіслали письмові заяви, в яких просили справу розглянути у їх відсутності, позивачка позовні вимоги підтримала, проти чого відповідач не заперечив. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.10.2004 року /а.с.2/ та є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], /а.с. 3, 4/, які проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні /а.с.5/. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов'язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач - здоровий та працездатний, має постійне місце роботи та сталий заробіток ( займає посаду вчителя у відділі освіти Новоград-Волинської РДА), інших утриманців не має, будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїм дітям, на момент розгляду справи не існує, позовні вимоги визнав, заперечення проти позову не подав, а тому суд приходить до висновку, що він спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові, що буде відповідати, як інтересам самих дітей, зокрема забезпечить належне їх утримання, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів. На думку суду, визначена судом сума аліментів є реальною, не перевищуватиме 50 % від заробітку відповідача, дає змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дітей і матеріальний стан відповідача, навіть з відрахуванням аліментів, буде задовільним та стабільним, що в свою чергу не тільки не звільняє його від обов'язку утримувати своїх сина та доньку, а навіть дозволяє йому виконувати свої зобов'язання щодо оплати аліментів у розмірі, визначеному судом. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved