Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

18.02.2016 року до суду звернувся позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], про стягнення заборгованості. 02.03.2016 року до суду надійшли довідки про місце реєстрації відповідачів Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2016 року відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду на 08.04.2016 року. 08.04.2016 року ухвалене заочне рішення у справі 11.04.02018 року відповідачем [PERSON], подана заява про перегляд заочного рішення 28.09.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області скасоване заочне рішення у справі справу призначено до розгляду на 03.12.2018 року Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки відповідно до 43, 44, 49 ЦПК України. 03.12.2018 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за укладеним кредитним договором № 1/080/JJ5Д від 11.07.2008 року , яка виникла станом на 10.02.2016 року в загальній сумі 69859.14 доларів США, що за курсом 25.94 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.02.2016 року складає 1812146.21 грн. А також просить стягнути з відповідачів понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступне 11.07.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON], був укладений кредитний договір № 1/080/JJ5Д Згідно умов даного кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачу [PERSON], 16000.00 доларів США на термін до 10.07.2018 року, а відповідач зобов'язувалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач [PERSON], повинен був надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) на погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, а також інші платежі на виконання умов кредитного договору. Згідно умов договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON], сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місць, нараховані на суми непогашеної заборгованості за кредитом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за укладеним кредитним Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі 16000.00 долар США. Відповідач своєчасно не надавав банку грошові кошти на погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що відображено у Розрахунку заборгованості за договором. В зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору,станом на 110 лютого 2016 року заборгованість відповідача за укладеним кредитним договором складає: 69859.14 долар США., а саме: 14381.54 долар США. - заборгованість за кредитом; 24828.35 долар США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 27313.45 долар США заборгованість по комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до умов договору 9.64 долар США штраф фіксована частина, 3326.17 долар США - штраф процентна складова. В забезпечення виконання зобов'язань за договором № 1/080/JJ5Д від 11.07.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до умов договору поруки, а саме п. 5 позивачем була направлена на адресу відповідача [PERSON], письмова вимога із зазначенням невиконаних зобов'язань за договором № 1/080/JJ5Д, яка залишена без відповіді та виконання. Відповідачі не виконують взяті на себе обов'язки за кредитним договором, не погашають в добровільному порядку заборгованість за кредитним договором, що й стало підставою звернення до суду В судове засідання представник позивача не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивачем не надано доказів правомірності розрахунку заборгованості відповідача [PERSON]. за кредитним договором. А наданий до матеріалів справи розрахунок заборгованості є неналежним доказом так як не містить виписки з рахунку та доказів, що відповідачу відкривався розрахунковий рахунок. Крім того Верхньодніпровським районним судом в 2011 році вже ухвалювалось рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і за цим рішенням відповідачів було виселено з належного їм будинку. Таким чином позивач подаючи позовну заяву в 2011 році про звернення стягнення на предмет іпотеки змінив строки і порядок виконання за укладеним кредитним договором. Після зміни строків договору позивач вже позбавлявся права нараховувати в відсотки за укладеним кредитним договором і мав право нараховувати лише проценти у відповідності із ст. 625 ЦК України. Крім того змінивши строки і порядок виконання договору позивач вже позбавлений права звертатись із позовними вимогами до поручителя. Так як порука носить преклюзивний характер і припинила свою дію через шість місяців після винесення рішення в 2011 році. Також позивачем пропущений строк позовної давності так як рішення про звернення стягнення винесене в 2011 році. А з даним позовом позивач звернувся лише в 2016 році Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.05.2018 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінило свою назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», при цьому відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про акціонерні товариства», зміна типу товариства, з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу. що містяться в Єдиному державному реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов'язаних із зміною назви. Тому в подальшому назава позивача вказується АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 11.07.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON], був укладений кредитний договір № 1/080/JJ5Д , що підтверджується копією кредитного договору. Відповідно до умов указаного договору позивач зобов'язався надати відповідачу [PERSON], кредит в сумі 16000.00 доларів США на термін до 10.07.2018 року, а відповідач зобов'язувалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач [PERSON], повинен був надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) на погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, а також інші платежі на виконання кредитного договору. Згідно умов договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON], сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місць, нараховані на суми непогашеної заборгованості за кредитом. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за укладеним кредитним Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу [PERSON], кредит у розмірі 16000.00 долар США, що підтверджується заявою на видачу готівки. Відповідач [PERSON], своєчасно не надавав банку грошові кошти на погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що відображено у Розрахунку заборгованості за договором. Доводи представника відповідача, що даний розрахунок не можна вважати належним доказом суд вважає безпідставним. Так як розрахунок заборгованості проведений саме за договором укладеним з відповідачем [PERSON] Позивач не надав жодних доказів того, що даний розрахунок є неправильним, чи що відповідачами вносились грошові кошти на погашення заборгованості, які не відображені в наданому суду розрахунку. А відкриття розрахункового рахунку на ім'я відповідача [PERSON]., на який останнім будуть вноситись платежі на виконання укладеного кредитного договором, умовами укладеного кредитного договору не передбачені. При цьому, уклавши із публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, відповідач [PERSON], порушив договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно з розрахунком позивача на 10 лютого 2016 року складає: 69859.14 долар США., а саме: 14381.54 долар США. - заборгованість за кредитом; 24828.35 долар США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 27313.45 долар США заборгованість по комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до умов договору 9.64 долар США штраф фіксована частина, 3326.17 долар США - штраф процентна складова , що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Доказів повернення кредиту на час розгляду справи судом відповідачами не надано, тому суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості по кредиту, відсотках та комісії. Посилання представника відповідача на те, що за даним кредитним договором судом в 2011 році вже ухвалене рішення про стягнення боргу з предмету Іпотеки, тому стягнення заборгованості з в відповідачів призведе до подвійної відповідальності, суд вважає безпідставними виходячи з наступного. Судом встановлено, що дійсно в 16.08.2011 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області ухвалювались рішення про звернення стягнення на предмет Іпотеки за укладеним з відповідачами кредитним договором в зв'язку з наявністю заборгованості, яка продовжувала збільшуватись. Проте на даний час предмет Іпотеки не реалізований та заборгованість відповідачів за укладеним кредитним договором не погашена. Крім того на даний час банк не має можливості захистити свої права шляхом реалізації предмету Іпотеки в зв'язку з наявністю заборони на таке звернення відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року № 1304-VII. Таким чином пред'являючи позов про стягнення з відповідачів заборгованості за укладеним кредитним договором позивач захищає свої права іншим способом, ніж той, який банк просив застосувати раніше. Тому суд не вбачає подвійної відповідальності відповідачів. Так як позивачу, як особі, права якої порушені надано право обрати спосіб захисту своїх порушених прав, який позивач на даний час обирає відповідно до умов укладеного договору, та який передбачений ст. 16 ЦК України. так як обраний ним раніше спосіб захисту порушених прав не привід до відновлення прав позивача. В свою чергу, хоч раніше і приймались рішення про звернення стягнення на предмет Іпотеки, проте на даний час реалізація предмету іпотеки не відбулась, заборгованість відповідачів за укладеним кредитним договором не зменшилась, а навіть збільшилась. Тому суд погоджується з обраним позивачем способом захисту своїх прав та вважає за можливе його застосувати. Доводи відповідача про те, що позивач звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, таким чином змінив строки укладеного договору, суд вважає безпідставними. Так як така зміна відбулась в тому в випадку, якби відбулось виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і заборгованість повність або частково була б погашена за рахунок предмету іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи в дійсності звернення на предмет іпотеки не відбулося. Заборгованість відповідачів на предмет іпотеки не зменшилась. А навпаки продовжувала рости. Умовами договору встановлений строк закінчення договору 10.07.2018 року. Позивачем була направлена вимога про необхідність погасити заборгованість за у кладеним кредитним договором. З чого суд приходить до висновку про правомірність вимоги позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON]. заборгованості за укладеним кредитним договором. Так як не вчинивши жодної дії, спрямованої на погашення заборгованості за укладеним кредитним договором, не можна говорити про належне виконання умов кредитного договору і зміну його строку та порядку виконання. Щодо доводів представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до умов кредитного договору № 1/080/JJ5Д від 11.07.2008 року сторонами погоджено строк позовної давності в п'ять років. Як вбачається з наданого суду договору строк дії укладеного між сторонами кредитного договору з 11.07.2007 року по 10.07.2018 року. Таким чином за строк позовної давності виходячи із встановленого кредитним договором строку , не лише не закінчився, а станом на 18.02.2016 року не розпочинався. Крім того навіть, якщо відраховувати строк позовної давності від дати ухвалення рішення Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області, яким задоволені вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки 16.08.2011 року. То з даною позовною заявою позивач звернувся 18.02.2016 року тобто в межах погодженого між сторонами 5-ти річного строку позовної давності При цьому суд не може прийняти до уваги доводи представника відповідача про те, що в 2011 року позивач змінив умови кредитного договору вимагаючи від відповідачів повернути суму кредитного договору в повному обсязі і відповідно змінив строк чинності кредитного договору. Так як вимога щодо повернення відповідачами суми кредитного договору в повному обсязі, була викликана діями відповідачів, які порушували умови укладеного кредитного договору. Тому відповідач скористався своїм правом, наданим йому ч. 2 ст. 1050 ЦК України, згідно якої - Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином позивач не змінив строки повернення боргу, а застосував спосіб захисту свого порушеного справа. Такими чином досудова вимога про повернення кредитних коштів в повному обсязі, та наявність рішення про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути розцінені судом як зміна строку та порядку виконання кредитного договору виходячи із положень ст. 654 ЦК України. Відповідно до якої зміна або розірвання договору вчиняється в тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлене договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Так як строк є істотною умовою кредитного договору. Кредитний договір у в відповідності до ст.1055 ЦК України вчиняється лише в письмовій формі. Відповідно і угода щодо зміни строку укладеного договору. Порядку його виконання повинні бути в чинене у письмовій формі шляхом складання додаткової угоди до договору. Враховуючи, що починаючи з моменту порушення виконанням позичальником взятих на себе обов'язків кредитні кошти не лише не були повернуті позивачу, а заборгованість позичальника продовжувалась збільшуватись, відповідно термін дії укладеного договору продовжувався у встановлених при його укладанні межах. А станом на час пред'явлення позову строку позовної давності не тощо не пропущений, а навіть ще не розпочинався, так як не закінчилась чинність укладеного між сторонами кредитного договору. Тому суд не може застосувати строк позовної даності до правовідносин між сторонами та відмовити у задоволенні позовних вимог за строком даності. В свою чергу враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідачів як пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань та штрафні санкції, тобто застосувати до відповідачів подвійну відповідальність. Разом з тим згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що вимоги позивача про одночасне стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строків виконання грошового зобов'язання суперечить вимогам закону, зокрема ст. 61 Конституції України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафів. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що сума заборгованості за тілом кредиту та за процентами за кредитом підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі, так як підписавши заяву про надання кредитних коштів та отримавши кредит позивач погодився із його умовами. Проте, вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів нарахованих штрафів, а саме: 9.64 долар США штраф фіксована частина, що відповідно до курсу 25.94 складає 250.06 грн., та 3326.17 долар США - штраф процентна складова що відповідно до курсу 25.94 складає 86280.85 грн. Судом також встановлено, що в забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за укладеним кредитним договором № 1/080/JJ5Д від 11.07.2008 року було укладено договір поруки з відповідачем [PERSON] за яким боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Виходячи з вище викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з поручителя, відповідача [PERSON], заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку з боржником за кредитним договором також підлягають задоволенню. Так як підписавши даний договір поручитель взяла на себе обов'язки відповідати за порушення основним боржником за укладеним кредитним договором взятих на себе зобов'язань. Посилання представника відповідача про те, що відповідач [PERSON]. повинна бути звільнення від обов'язку нести відповідальність за укладеними кредитним договором та договором поруки, так як 2011 році позивач змінив строк та порядок виконання кредитного договору суд вважає безпідставними. Так як загальний строк кредитного договору станом на18.02.2016 року не закінчився відповідно не закінчився і строк чинності договору поруки. Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково, та стягнути з відповідачів [PERSON], та [PERSON], заборгованість за укладеним кредитним договором № 1/080/JJ5Д від 11.07.2008 року в загальній сумі 66523.33 дол США. що за курсом 25.94 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.02.2016 року складає 1725615 (один мільйон сімсот двадцять п'ять тисяч шістсот п'ятнадцять) грн.,яка складається з наступного: -14 381, 54 Доларів США, що за курсом 25,94 грн. складає 373 057,15 грн. - заборгованість за кредитом; - 24 828, 35 доларів США що за курсом 25,94 грн. складає 644 047,40 грн.- заборгованість за процентом за користування кредитом; - 27 313,45 доларів США що за курсом 25,94 грн. складає 708 510,89 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; У задоволенні позовних вимог про стягнення з в відповідачів нарахованих штрафів. Суд вважає за можливе відмовити. Грошові суми підлягають стягненню з відповідачів стягуються в національній валюті України, в гривні, відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 524 ЦК україни - . Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Розрахунок суми, що підлягає стягненню здійснюється у відповідності до курсу, зазначеному відповідачем на час подання позову, так як позивачем не заявлялись вимоги про збільшення позовних вимог у зв'язку з подорожчанням курсу іноземної валюти до гривні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що позов задоволено частково а тому відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідачів на його користь в рівних частинах, а саме по 12590 грн., з кожного На основі ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial