Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

19 березня 2018 року до суду надійшла подана та підписана від імені позивача адвокатом [PERSON] позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу та усунення перешкод у здійсненні права користування майном. В позовній заяві позивач, посилаючись на те, що за час перебування в шлюбі сторони набули право власності на будинок [ADDRESS] посилаючись на норми ст. ст. 60, 69, 70 СК України та ст. 367 ЦК України просить в порядку поділу майна, що є об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право спільної власності на ? частину будинку [ADDRESS]. Окрім цього посилаючись на ст. 386 ЦК України вказує, що відповідачем чиняться перешкоди в користуванні спірним будинком, а тому просить усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування будинком [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] передати ключі від вхідних дверей будинку та не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування будинком, як об'єктом права спільної власності. В судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали, з підстав і мотивів наведених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Окрім цього, позивач суду пояснив, що з 22 березня 2017 року він знявся з реєстрації за адресою [ADDRESS] і його зареєстроване місце проживання знаходиться за адресою [ADDRESS]. Спроб проживати за адресою [ADDRESS] він не робив, оскільки його дружина - відповідач по справі сказала по телефону, що не хоче його бачити, реальних дій по недопущенню його в спірний будинок відповідач не чинила. В судове засідання відповідач не з'явилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, оскільки відмовилась від отримання судових повісток адресованих останній. 29 травня 2018 року в підготовчому судовому засіданні представником позивача [PERSON] подано до суду клопотання про витребування доказів: з Бережанського ОК МБТІ свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок за адресою: [ADDRESS] від 08.07.1988 року на підставі рішення виконкому Бережанської районної ради народних депутатів № 176 від 21.06.1988 року та зареєстрованого 08.07.1988 за № 91; з відділу РАЦС Бережанського районного управління юстиції копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON]. 31 травня 2018 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про виклик свідка [PERSON]. Судом було здійснено наступні процесуальні дії: 11 січня 2018 року судом відкрито провадження у вказаній справі. Ухвалою від 03 травня 2018 року судом відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу та усунення перешкод у здійсненні права користування майном, підготовче судове засідання з участю сторін призначено на 11 год. 00 хв. 29 травня 2018 року. 29 травня 2018 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про витребування з Бережанського ОК МБТІ свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок за адресою: [ADDRESS] від 08.07.1988 року на підставі рішення виконкому Бережанської районної ради народних депутатів № 176 від 21.06.1988 року та зареєстрованого 08.07.1988 за № 91; з відділу РАЦС Бережанського районного управління юстиції копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON]. Ухвалою суду від 14 червня 2018 року судом закрито підготовче провадження по вказаній цивільній справі та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 09 липня 2018 року на 11 год. 00 хв. Суд, вислухавши сторону позивача, допитавши свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних мотивів. Судом, з відповіді Бережанського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 27.12.2017 року № 1350/14-01-094, встановлено, що сторони по справі одружилися 08.12.1973 року, про що Вербівською сільською радою Бережанського району Тернопільської області складено відповідний актовий запис. Згідно з відповіддю Бережанського обласного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 116/1 від 21 листопада 2017 року нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], головою колгоспного двору, що складається з 2-х членів, про що було виготовлено свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 08.07.1988 на підставі рішення виконкому Бережанської районної Ради народних депутатів № 176 від 21.06.1988 та зареєстровано 08.07.1988 з №91. Таким чином, спірне майно (нерухоме майно за адресою: [ADDRESS]) станом на 08.07.1988 року належало колгоспному двору в складі 2-х членів, головою якого є [PERSON], а не фізичній особі [PERSON]. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ч.1, 3 ст. 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з п.1 Розділу VII Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. В свою чергу Цивільний кодекс України набрав чинності 01 січня 2004 року. Виходячи з наведеного, норми Сімейного кодексу України, застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. Оскільки, право власності на спірне майно набуто на підставі рішення виконкому Бережанської районної Ради народних депутатів № 176 від 21.06.1988 та зареєстровано 08.07.1988 з № 91, то вказані спірні правовідносини регулюються норми Цивільного кодексу Української РСР, який набрав чинності 01 січня 1964 року (далі - ЦК України 1963 року) та кодексу про шлюбу та сім'ю України, який набрав чинності 01 січня 1970 року. Відповідно до ч.1 ст.22 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ч.2 ст. 101 ЦК України 1963 року встановлено, що у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Разом з цим, ч.1 ст. 120 ЦК України 1963 року встановлено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Пп. 3 п.1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», (набрав чинності 06 січня 1994 року) прийнятим у зв'язку з прийняттям Закону України «Про власність» з ЦК України 1963 року виключено ст. ст. 100-104, 120-127. В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Виходячи з наведеного поняття спільна сумісна власність подружжя та майно колгоспного двору не є тотожними і регулюються різними актами законодавства, виходячи з того, що спірне майно має статус майна колгоспного двору до нього підлягають застосуванню норми цивільного законодавства, яке регулює право власності колгоспного двору, а не кодексу про шлюб та сім'ю України, який регулює право власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з наведеного суд не має підстав розглядати вказаний спір на підставі норм Сімейного кодексу України, на які посилається позивач, та кодексу про шлюб та сім'ю України. Також позивачем не надано суду, доказів того, що він був членом колгоспного двору за адресою [ADDRESS], або не втратив права на частку в його майні, станом на 15 квітня 1991 року, тобто є співвласником спірного майна, а тому позов також не може бути задоволений виходячи норм Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, ЦК України 1963 року та Закону України «Про власність». Згідно з ч.1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на подання позивачем лише двох доказів, які підтверджують: перебування сторін в шлюбі та того, що спірне майно є власністю колгоспному двору, при цьому позивачем не надано суду доказів того, що він належить до вказаного колгоспного двору, - відсутність у позивача перешкод в отриманні доказів по справі, суд приходить до переконання про необхідність відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на ? частину будинку [ADDRESS] в порядку поділу майна, що є об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Розглядаючи позовну вимогу про усунення перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування будинком [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] передати ключі від вхідних дверей будинку та не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування будинком, як об'єктом права спільної власності, суд виходить з того, що: - позивачем та свідком [PERSON] під час допиту судом, в судовому засіданні чітко повідомлено, що відповідач реальних дій по чиненню перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] позивачу не чинила, а лише сказала, що не хоче його бачити; - позивач не зареєстрований у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], в користуванні яким він просить суд усунути перешкоди. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Виходячи з того, що позивач має право проживання за адресою [ADDRESS] не є співвласником будинку за адресою: [ADDRESS], висновок про що судом зроблено вище, суд приходить до висновку про безпідставність вказаної позовної вимоги. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Зважаючи на те, що фактичні обставини справи встановлені судом на підставі доказів поданих стороною позивача не підтверджують підстав наведених у позовній заяві, в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Outcome: dismissed