Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

17 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] За життя [PERSON] надано у довічне успадковуване володіння земельна ділянка площею 2,0 га. в межах згідно з планом землеволодіння для ведення особистого підсобного господарства на території Сонячненської сільської ради, Охтирського району, Сумської області. Після смерті матері позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.09.2011 року на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. При зверненні до нотаріальної контори, з метою оформити за собою право довічного володіння земельною ділянкою після смерті матері, позивачу постановою державного нотаріуса Охтирської районної державної нотаріальної контори Воропай В.В. від 13.10.2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа чи інформації щодо належності спадкового майна її матері. Тому, просить визнати за нею право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 2,0 га. в межах згідно з планом землеволодіння для ведення особистого підсобного господарства на території Сонячненської сільської ради, Охтирського району, на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №39, належної [PERSON], яка померла [INFO]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник Охтирської районної державної адміністрації Покровський М.В. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Представник Сонячненської сільської ради Охтирського району в судове засідання не з'явився, в письмовій заяві просять справу розглянути без участі представника сільської ради, позовні вимоги залишають на розсуд суду. Представник Головного управління Держгеокадастру в Сумській області в особі відділу в Охтирському районі в судове засідання не з'явився, надали заяву про розгляд справи без участі їх представника. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, в письмовій заяві просить справу розглядати без її участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Судом встановлено, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 7, 16). Рішенням 9-ї сесії 21-го скликання Сонячненської сільської ради народних депутатів від 17.04.1991 року [PERSON] надано земельну ділянку площею 2,00 га. у довічне успадковуване володіння із земель запасу Сонячненської сільської ради (а.с. 8, 12). На підставі вищевказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею [NUMBER] про надання їй у довічне успадковуване володіння земельної ділянки площею 2,0 га. для ведення особистого підсобного господарства в межах згідно з планом землеволодіння. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 39 (а.с. 13-15). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 17.11.2006 року (а.с.19). Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За час життя [PERSON] заповіту не склала, тому має місце спадкування за законом. В порядку статті 1261 Цивільного кодексу України, до спадкоємців першої черги за законом входять діти померлого, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно довідки виданої 22.03.2016 року виконкомом Сонячненської сільської ради, Охтирського району, [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована [ADDRESS]. На момент смерті разом з нею постійно проживала та була зареєстрована її донька [PERSON] (а.с. 20). З листа, наданого Охтирською районною нотаріальною конторою за №531/01-16 від 17.05.2017 року, вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO], відкрито спадкову справу №263/2011 на підставі заяви про прийняття спадщини поданою донькою [PERSON], заяви про відмову від спадщини поданою доньками [PERSON] та [PERSON], інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися із заявами про прийняття та/або відмову спадщини. З викладеного слідує, що позивач є єдиною спадкоємицею після смерті її матері, яка прийняла спадщину. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON], судом не встановлено. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.09.2011 року державним нотаріусом Охтирської районної державної нотаріальної контори Воропай В.В. спадкоємцем майна після смерті [PERSON], яка померла [INFO], а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 22). Частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у склад якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про спадщину. Постановою державного нотаріуса Охтирської районної державної нотаріальної контори Воропай В.В. від 13.10.2016 року, [PERSON] відмовлено у посвідченні свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану на території Сонячненської сільської ради Охтирського району, так як відсутній оригінал правовстановлюючого документа чи інформація щодо належності спадкового майна померлій [PERSON], яка померла [INFO], яке зареєстроване за життя згідно норм діючого законодавства (а.с. 27). Згідно інформації, наданої Управлінням Держгеокадастру в Охтирському районі Сумської області в особі відділу в Охтирському районі від 11.05.2017 року, відомості про власника земельної ділянки площею 2,00 га., яка розташована на території Сонячненської сільської ради, Охтирського району, яка була надана на підставі рішення Сонячненської сільської ради народних депутатів 9-ї сесії 21 скликання від 17.04.1991 року №6 [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства (державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею №0071395, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею №39), відсутні (а.с. 69). Чинним законодавством, зокрема Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» визначено, що громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковування володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. З введенням в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року (в редакції від 13.03.1992 року) надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Поняття «користування землею» у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з'явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з не переоформленням правового титулу. Відповідно до роз'яснень викладених в п. 8 Постанови Верховного Ради України від 13.03.1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 р. № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, до складу спадщини входить також право [PERSON] на довічне володіння земельною ділянкою розміром 2,0 га. на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області для ведення особистого підсобного господарства. В зв'язку з відсутністю процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, відсутністю документа чи будь-якої інформації щодо належності цієї земельної ділянки спадкодавцеві, який був зареєстрований за життя та відсутністю витягу з Державного земельного кадастру, постановою Охтирської районної державної нотаріальної контори від 13.10.2016 року позивачу відмовлено у посвідченні свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України, громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 57, 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи, що відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON], остання мала право довічного успадкованого володіння вищевказаною земельною ділянкою, а тому саме це право може бути успадковане і його спадкоємцями. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню та за [PERSON] необхідно визнати право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 2,0 га. для ведення особистого підсобного господарства, розташованою на території Сонячненської сільської ради, Охтирського району, Сумської області, в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. На підставі викладеного та

Outcome: approved