Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

17 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]; зобов'язання [PERSON] знятися з місця реєстрації за вище зазначеною адресою. Зменшивши розмір позовних вимог, позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, [ADDRESS], в якому зареєстрована відповідачка. Оскільки більше року відповідачка у вказаному будинку не проживає і місце її перебування не відоме, позивач звернувся з позовом до суду. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Дав пояснення, що відповідачка є його сестрою. 12 березня 2002 року вона зареєструвалася за вказаною вище адресою з дозволу батьків, яким тоді належав будинок, проте в будинку фактично не проживала. Відповідачка займається паломництвом і переважно знаходиться на території Російської Федерації. З 2011 року будинок на праві особистої власності належить позивачу, він [PERSON] дозволу на проживання в будинку не давав, проте через її реєстрацію у будинку змушений сплачувати за неї комунальні послуги. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена за адресою реєстрації місця проживання. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, в засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В підтвердження цього факту до матеріалів цивільної справи долучено копію договору дарування, посвідченого 09 червня 2011 року державним нотаріусом Першої очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Чорною Л.С. (а.с. 5, 6), та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування належить цілий житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Згідно з довідкою, виданою Очаківським РС УДМС України в Миколаївській області №2742 від 22 вересня 2015 року, з 12 березня 2002 року [PERSON] зареєстрована за вказаною вище адресою (а.с. 13). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він проживає по сусідству з позивачем і з дитинства знайомий з його родиною. Більше десяти років відповідачка в будинку не проживає, а проживала в ньому ще в юнацтві. Востаннє свідок бачив [PERSON] приблизно три роки назад, коли вона приїжджала у гості, а через тиждень знову поїхала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання, що біля сорока років проживає [ADDRESS] і добре знає позивача та його сестру. Приблизно 3 роки назад свідок востаннє бачила [PERSON], коли остання приїжджала до Очакова. Місце перебування відповідачки свідку не відоме. Свідок [PERSON] дала показання, що [PERSON] в будинку не проживає. Вирішуючи переданий на розгляд суду спір, слід виходити з такого. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 ЦК України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється в разі невикористання його особою протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Судом встановлено, що у 2002 році відповідачка набула право користування (сервітут) спірним будинком як член сім'ї власника (а.с. 9). Протягом останніх трьох років [PERSON] в будинку не проживає, а отже сервітутом не користується. Новий власник будинку - [PERSON], дозволу відповідачці на вселення та проживання в будинку не давав. З урахування викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп., що підтверджується квитанцією №0.0.436062558.1 від 17 вересня 2015 року (а.с.1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідачки судові витрати. На підставі зазначеного,

Outcome: approved