Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

17.11.2017 р. [PERSON] (надалі позивач, [PERSON] ), в особі свого представника адвоката Галька Назар Олександрович, який діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги (а.с.13) (далі представник позивача, [PERSON] ) звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] (далі відповідач [PERSON] , відповідач [PERSON] ) (а.с.2-4), уточнивши яку 21.03.2018 р. збільшенням складу учасників справи, вказавши третю особу: приватного нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіру Ірину Євгенівну (далі третя особа) та вимог позову (а.с.34-36), просить суд: - визнати недійсним договір дарування однієї другої частки квартири за адресою: [ADDRESS] від 29 травня 2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований приватним нотаріусом Сіргою Іриною Євгенівною 29.05.2015 р. реєстровий номер: 5099986; - визнати за [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , право власності на 1/2 частки квартири за адресою:\~ [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 640 гривень 00 копійок та витрати на правову допомогу. В обґрунтування вимог уточненого позову, зазначено, що 12.10.2005 р. між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №24/2005/0650Фжк, згідно якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у сумі 18900 доларів США строком повернення до 12.10.2025 р. зі сплатою відсотків. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача за вищевказаним договором, між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] поручається перед Банком за належне виконання [PERSON] \~\~взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. З метою уникнення застосування штрафних санкцій та їх стягнення у судовому порядку, [PERSON] здійснив дострокове погашення заборгованості відповідача перед банком за кредитним договором. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.02.2015 р. у справі №316/1555/14-ц за позовом позивача до відповідача про стягнення грошових коштів, було стягнуто з [PERSON] грошові кошти в сумі 162480,51 грн. 22.04.2015 р. Енергодарським міським судом Запорізької області було видано виконавчий лист №316/1555/14-ц та за заявою позивача, ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області прийнято виконавчий документ до виконання та відкрито виконавче провадження постановою від 12.05.2015 р. ВП №47503056, запропоновано боржнику [PERSON] добровільно у строк до 18.05.2015 р. виконати виконавчий документ. Постановою головного державного виконавця ВДВС Енергодарського МУЮ від 27.05.2015 р. ВП №47503056, накладено арешт на все майно, що належить відповідачу боржнику [PERSON] в межах суми боргу, який визначено накласти з моменту надходження постанови. Зазначаючи на те, що направлена головним державним виконавцем Енергодарського МУЮ відповідачу 27.05.2015 р. заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, була отримана відповідачем 27.05.2019 р., сторона позивача вважає, що відповідач, достовірно знаючи про існування заборгованості перед позивачем та про те, що на виконанні ВДВС Енергодарського МУЮ знаходиться виконавчий документ, усвідомлюючи факт того, що на все його майно може бути накладено арешт, здійснив відчуження на користь третіх осіб 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29.05.2015 р., тим самим умисно уникаючи виконання рішення Енергодарського міського суду від 10.02.2015 р., оскільки договір дарування був укладено безкоштовно між близькими родичами, відповідач залишився зареєстрованим у квартирі де і мешкає, а отже договір дарування не був спрямований на реальне настання наслідків і має на меті приховування майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення з відповідача коштів, що вказує на фіктивність даного правочину, а отже він є недійсним. В порядку заочного провадження по справі 21.03.2018 р. Енергодарським міським судом Запорізької області, під голуванням судді Капустинського М.В., було ухвалено заочне рішення (а.с.52, 53-56). За наслідками розгляду заяви [PERSON] про перегляд зазначеного рішення (а.с.62-65), яка протоколом передачі справи, була розподілена судді Енергодарського міського суду Запорізької області Вільямовській Н.О. (а.с.71), заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.03.2018 р. було скасовано та справу за даним позовом призначено до підготовчого судового засідання (а.с.98-99зворот). Заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду (а.с.87-88), у зв`язку з поданням [PERSON] про це письмової заяви, було залишено без розгляду ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області (а.с.103). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області під голуванням судді Вільямовської Н.О. від 21.08.2018 р., за наслідками розгляду клопотання представника позивача по справі, строк проведення підготовчого судового засідання було продовжено (а.с.141). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області 30.01.2018 р., підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.151). На підставі розпорядження №13-361 від 07.11.2018 р. заступника керівника апарату Енергодарського міського суду Костюченко О.М., було призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи, у зв`язку із закінченням повноважень судді Енергодарського міського суду Запорізької області Вільямовської Н.О. (а.с.182). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2018 р., дану цивільну справу передано на розгляд судді Енергодарського міського суду Запорізької області Бульбі О.М. (а.с.183), яку ухвалою судді від 07.11.2018 р. прийнято до провадження та призначено до розгляду (а.с.184). В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Галька Н.О. вимоги позову підтримали з підстав викладених в ньому та просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не визнав у повному обсязі, зазначивши на те, що він є військовослужбовцем та договір-дарування 29.05.2015 р. ним було укладено для уникнення можливих негативних наслідків, у зв`язку з наміром поїхати служити до зони проведення в Україні антитерористичної операції, а ні з підстав яких вважає позивач. Про наявність виконавчого провадження, на час укладання договору-дарування йому не було відомо, листа з Державної виконавчої служби Енергодарського МУЮ з документами він не отримував, підпис на рекомендованому поштовому повідомленні не його. Після укладання договору-дарування зареєструвався у квартирі та жив в ній протягом 2 місяців, потім висилився і з 2018 р. зареєстрований при військовій частині де проходить службу. В заперечення вимог позовної заяви, відповідачем [PERSON] надавався до суду письмовий відзив, в якому, відповідач зауважив, що рішень по справі №316/1555/14-ц за позовом [PERSON] про стягнення з нього коштів, Енергодарським міським судом не приймалось, оскільки ухвалою від 10.02.2015 р. провадження по справі було закрито та затверджено мирову угоду, а отже твердження позивача про наявність рішення суду про стягнення з нього коштів є надуманими. Про наявність відкритого виконавчого провадження та виконавчого листа він дізнався лише 12.11.2015 р. з отриманої, у відділі державної виконавчої служби його представником на заяву від 04.11.2015 р., копії виконавчого листа, а отже висновок позивача про те, що на час укладення договору дарування частки квартири 29.05.2015 р. йому було відомо про наявність заборгованості та перебування на примусовому виконанні в ДВС Енергодарського МУЮ виконавчого документа є необґрунтованим. Також зазначає, що він є військовослужбовцем за контрактом з 2015 року, а отже отримує заробітну плату, однак до військової частини не надходили вимоги державних виконавців про стягнення з нього коштів за виконавчим провадженням. Не вважає, що його періодичне проживання в квартирі яка за договором-дарування перейшла у власність його матері [PERSON] , є ознакою фіктивності правочину. Відповідач [PERSON] вважаючи, що позивачем не доведено, що оспорюваний правочин має ознаки фіктивності, такі як: введення в оману іншого учасника правочину або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов`язань, приховування справжніх намірів, а також не доведено наявності його вини у затримці виконання державним реєстратором постанови державного виконавця про накладення арешту, оскільки постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.10.2015 р. по справі №808/6303/15 визнано протиправними дії самого державного реєстратора Енергодарського МУЮ Станіславської Т.О. щодо несвоєчасності реєстрації обтяжень речових прав за постановою ВДВС (а.с.131-134). Представник відповідача [PERSON] адвокат Сущенко Павло Григорович, який діє на підставі письмового ордеру (а.с.136), в судовому засіданні, зазначивши на те, що стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження фіктивності укладеного між відповідачами 29.05.2015 р. договору-дарування 1/2 частки квартири, того, що на час укладання правочину відповідачу [PERSON] було відомо про існування виконавчого провадження та постанови про накладення арешту на його майно, просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі за недоведеністю. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явилась, про час та місце слухання справи судом була повідомлена вчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з суду (а.с.214, 228), про поважність причин неявки суд не повідомила, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області\~ Сіра І.Є., в\~ у судове засідання не з`явилась повторно, про місце та час розгляду була повідомлена вчасно та належним чином, заявою від 03.04.2019 р. просить суд розглядати справу без її участі (а.с.212). Заперечень на позов не надала. Вислухавши думку учасників судового засідання, які не заперечують проти розгляду справи у відсутності відповідача [PERSON] та третьої особи, наявність заяви від третьої особи, враховуючи, що явка відповідача [PERSON] не визнавалась судом обов`язковою (п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України) і від неї не надійшло заяв про відкладення слухання, суд вважає можливим провести розгляд у відсутності відповідача [PERSON] та третьої особи. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду докази в їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Судом, з належними чином засвідченого договору дарування 1/2 частки квартири від 29.05.2015 р. (далі спірний Договір), який надійшов до суду (а.с.229) на виконання ухвали суду від 15.04.2019 р. про його витребування у приватного нотаріуса Енергодарського міського округу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Сірої І.Є. (а.с.220), встановлено, що 29.05.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] (відповідачами по справі) було укладено спірний Договір, за умовами якого [PERSON] безоплатно передав (подарував) [PERSON] належну йому на праві власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] (а.с.230-231). Даний спірний Договір було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.05.2015 р., що підтверджується інформаційною довідкою (а.с.12) та не заперечується відповідачами. Наявність виконавчого провадження №47503056 у відділі державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області (далі ВДВС Енергодарського МУЮ) по справі №316/1555/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 162480,51 грн., що станом на 10.02.2015 р. є еквівалентом 6512,24 доларів США та судового збору в сумі 1624,80 грн. за поданою 12.05.2015 р. заявою про примусове виконання виконавчого листа виданого 22.04.2015 р. Енергодарським міським судом, підтверджується постановою головного державного виконавця Пеліх М.О. про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2015 р. (а.с.7), в рамках якого, постановою від 27.05.2015 р. було накладено арешт на все майно боржника [PERSON] з моменту надходження постанови (а.с.8). Належних доказів на підтвердження посилань сторони позивача про те, що відповідачем [PERSON] було отримано постанову державного виконавця про накладення арешту на його майно 27.05.2015 р. - суду не надано. Відповідачем [PERSON] заперечується отримання рекомендованого поштового відправлення з ВДВС Енергодарського МУЮ та того, що підпис на рекомендованому повідомленні датою направлення 12.05.2015 р., копія якого надано позивачем до матеріалів справи, належить йому (а.с.11), а судом з зазначеного рекомендованого листа та копії реєстру на відправлення рекомендованої кореспонденції (а.с.10) не встановлено, що рекомендованою кореспонденцією на адресу [PERSON] було направлено з ВДВС Енергодарського МУЮ саме документи по виконавчому провадженню виконавчому провадженню №47503056, у тому числі постанову про накладення арешту на майно [PERSON] . Доказів, на підтвердження того, що відповідачам, на час укладення спірного Договору, було відомо про наявність у ВДВС Енергодарського МУЮ виконавчого провадження №47503056 відповідачами суду не надано, а стороною відповідача [PERSON] заперечується, що не спростовано стороною позивача. Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 надано роз`яснення, що статтями 215, 216 ЦК України передбачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. З п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий право чин не може бути кваліфікований як фіктивний. Верховний Суд України в постанові від 21.01.2015 р. по справі №6-197цс14, у своїй правовій позиції зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Отже з зазначеного вище вбачається, що саме на позивача по справі покладається обов`язок доведення відсутності у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Одна, стороною позивача не доведено суду будь-якими належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, що відповідач [PERSON] безоплатно відчужуючи своє право власності на 1/2 частку квартири своєї матері [PERSON] (відповідачу по справі), був обізнаний про наявність виконавчого провадження відносно нього про стягнення боргу та вчинення державним виконавцем в рамках виконавчого провадження будь-яких виконавчих дій у тому числі щодо накладення арешту на майно відповідача по даній справі [PERSON] , а отже недоведеними є і посилання сторони позивача на те, що відповідач [PERSON] передбачав негативні для себе наслідки у випадку звернення стягнення на частину його майна на виконання виконавчого листа в рамках виконавчого провадження №47503056. Не доведено наявності в діях відповідачів і умислу на укладання правочину у вигляді спірного Договору з метою уникнення виконання судового рішення чи будь-яких наслідків, крім тих, що визначені умовами спірного Договору, як і того, що сторони спірного Договору не передбачали реального настання правових наслідків зазначених у ньому. А той, факт що спірний Договір укладено між близькими родичами, те, що відповідач [PERSON] , після укладання спірного Договору певний час був зареєстрований у подарованій квартирі, ще не свідчить про наявність умислу на укладання фіктивного правочину. Згідно приписів ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п.1, 2 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, як: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Враховуючи вищевикладене, відсутність доказів, які відповідають критеріям визначеним ст.ст.77-80 ЦПК України та підстав звільнення позивача від доказування обставин на які посилається сторона позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, не доведені наявними та дослідженими у сукупності доказами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резулятивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволення позовних вимог враховуючи положення ст.141 ЦПК України, в задоволення вимог сторони позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрат по оплаті судового збору та витрати за правничі послуги адвоката задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed