Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

17 березня 2014 року позивач звернулась в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів, в якій просить стягувати на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], по 1000 грн. щомісяця, починаючи з дня подачі заяви і до повноліття сина та на своє утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення сином [PERSON] трьох років, тобто до [INFO] В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебувають в шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З відповідачем подружні відносини припинили, понад чотири місяці проживають окремо. Син проживає і знаходиться на її утриманні. З моменту припинення подружніх відносин відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина не надає. Відповідач здоровий, працездатний, працює в м. Київ водієм та отримує мінливі доходи в розмірі близько 5000,00 грн., розмір яких є достатнім для надання належної матеріальної допомоги на утримання своєї неповнолітньої дитини та позивача. В судовому засіданні позивач пояснила, що починаючи з січня 2014 року вони з відповідачем проживають окремо, останній не надає допомоги на утримання сина, а кошти які передані ним через установу банку було спрямовано на погашення заборгованості по картковому рахунку. Зазначила, що вона, як мати, яка перебуває у декретній відпустці, позбавлена можливості мати будь-який самостійний заробіток (отримує лише допомогу від держави на дитину), а тому потребує матеріальної допомоги на своє утримання до досягнення дитинною трьох років, яку відповідач, зважаючи на його фінансове становище може надавати. Позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що відповідач надає матеріальну допомогу позивачці та неповнолітньому сину, що підтверджується квитанціями про перерахунок грошових коштів на рахунок позивачки (копії додаються). З 2008 року відповідач офіційно працює та отримує заробітну плату, розмір якої дозволяє сплачувати мінімальні аліменти на утримання дитини та не дає можливості сплачувати аліменти на утримання позивачки. Враховуючи вказані обставини, відповідач позов визнає частково та погоджується сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 30 (тридцять) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, в решті позовних вимог просив відмовити. Судом роз'яснено сторонам зміст ст. 27 ЦПК України та статтей 183-184 СК України та наслідки відмови скористатись своїми процесуальними правами, однак позивач скористатись своїм правом уточнення позовних вимог (приведення їх у відповідність до норм ст. 183 СК України) - відмовилась. Просила врахувати суд, що частину доходу відповідач одержує від неофіційних заробітків, про що свідчать надані його представником квитанції про перерахунок значних сум на її картковий рахунок та наполягала на вирішення справи з урахування вимог, зазначених нею у позовній заяві. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 02.08.2013 року [PERSON] та [PERSON], сторони у справі - є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 10.11.2012 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.6). На момент розгляду справи подружні відносини між сторонами припинено, починаючи з січня 2014 року вони проживають окремо, неповнолітня дитина - син [PERSON] знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з нею (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач є здоровою та працездатною особою молодого віку, офіційно працює в Публічно акціонерному товаристві Київське автотранспортне підприємство 13061 з 27 жовтня 2008 року, займає посаду водія автотранспортних засобів (з функціями експедитора), дохід за період з 01.09.2013 року по 28.02.2014 року складає 7186,87 грн. (а.с.17), інших неповнолітніх дітей, окрім сина [PERSON], та непрацездатних осіб на утриманні - не має. Дані обставини не оспорювались сторонами і підтверджуються дослідженими у судовому засідання матеріалами справи (а.с.3-7,17). Окрім того, судом встановлено, що відповідачем на картковий рахунок позивача здійснювався перерахунок грошових коштів (а.с.16). Кошти в розмірі 6000,00 грн. перераховано 23.12.2013 року, коли сторони ще проживали разом. Кошти в розмірі 3000,00 грн. перераховано 26.02.2014 року - після фактичного припинення подружніх відносин. З наданих суду матеріалів не вбачається можливим встановити джерело походження вказаних коштів у відповідача, підстави їх перерахування та напрямок розпорядження цими грошима позивачем. Таким чином, ані твердження відповідача про те, що зазначені суми направлено на утримання неповнолітньої дитини, ані твердження позивачки, що ці кошти було спрямовано на погашення заборгованості по її картковому рахунку, яка виникла в результаті користування коштами саме відповідачем - не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Однак, наданими представником відповідача квитанціями підтверджується матеріальне становище платника аліментів та наявність обставин (зокрема, отамання відповідачем доходів із джерел, інших аніж офіційна заробітна плата), що мають істотне значення для визначення розміру надання ним матеріальної допомоги власній дитині. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в українському законодавстві. Зміст глави 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вказує на обов'язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, а також обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України, суд приходить до висновку, що у зв'язку із об'єктивною потребою неповнолітнього сина сторін у забезпеченні належного матеріального утримання для дитини відповідного віку та необхідністю позивача у матеріальному утриманні, як матері малолітньої дитини, яка перебуває у декретній відпустці та у зв'язку з цим позбавлена можливості до досягнення дитиною трьох років мати самостійний заробіток, - позивач дійсно потребує матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина [PERSON] та на своє утримання, а відповідач, враховуючи його стан здоров'я, сімейний стан, матеріальне становище та всі обставини, що мають істотне значення - не спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1000,00 грн. та 500,00 грн. на їх утримання, як просила позивач у позовній заяві. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення і за заявою позивача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі та стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], у твердій грошовій сумі в розмірі 500 (п'ятсот) гривень та аліменти на її утримання в розмірі 100 (сто) гривень щомісячно. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial