Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

17.12.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду через свого представника [PERSON] з цивільним позовом до Новобузької райдержадміністрації за яким просив ухвалити судове рішення про визнання за ним права на земельну частку (пай), площею 6,47 умовних кадастрових гектарів, з земель резерву, розташованих в межах території Новобузького району Миколаївської області у зв`язку з членством у КПСП ім. Чкалова. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що в період з 01.04.1992 року по 20.05.1996 рік він був членом колгоспу імені Чкалова, який у 1993 році був реорганізований в КПСП ім. Чкалова, Новобузького району Миколаївської області. На момент паювання земель КПСП ім. Чкалова, що мало місце 30.10.1995 року, його не було виключено з членів господарства, однак з невідомих причин не внесено до списку пайовиків, що мають право на земельну частку (пай) цього господарства. Посилаючись на те, що на період паювання землі в КПСП ім. Чкалова він являвся членом даного господарства, а тому, відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» за №720/95 від 08.08.1995 року, набув право на земельну частку (пай), яку відповідач відмовляє йому у виділити з резерву земель, розташованих в межах території Новобузького району Миколаївської області, просив задовольнити дані позовні вимоги. 22.12.2019 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.01.2019 року за клопотанням позивача, для участі у розгляді даної справи судом було залучено у якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області. 12.02.2019 року від співвідповідача ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області надійшов відзив на позов, згідно з яким, управління, посилаючись на сплив строків позовної давності давності, просило відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 26.03.2019 року за клопотанням позивача, у справі судом замінено неналежного відповідача Новобузьку РДА належним - Новобузькою міською радою Миколаївської області. 16.04.2019 року від нового відповідача Новобузької міської ради Миколаївської області надійшов до суду відзив на позов згідно з яким, вказала, що позивач повинен був знати про порушення свого права на земельну частку (пай) ще у 1996 році, коли він звільнявся з КПСП ім. Чкалова, однак до суду останній звернувся з даним позовом значно пізніше встановленого строку позовної давності, яка визначена ст. 257 ЦК України. Тому, посилаючись на те, що позивач не надав належних доказів, які свідчать про поважність причин такого строку, просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності, залишивши позов [PERSON] без задоволення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що позивачеві про порушення його права на земельну частку (пай) стало відомо лише у листопаді 2018 року, коли він отримав відповіді від Відділу у Новобузькому районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, в яких містилася інформація про те, що він має право на вищезазначену земельну частку (пай). Наголосив, що в період розпаювання земель КПСП ім. Чкалова [PERSON] проходив службу у лавах Збройних Сил України, а після повернення не продовжував свого членства та трудових відносин з даним сільськогосподарським підприємством, а тому до листопада 2018 року йому не було відомо про наявність у нього права на земельну частку (пай). Відповідач, Новобузька міська рада Миколаївської області, в судове засідання явку свого представника не забезпечила, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причину неявки свого представника суд не повідомила, однак направила до суду відзив на позов. Співвідповідач, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в судове засідання явку свого представника також не забезпечило, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином. Про причину неявки свого представника суд не повідомило, проте направило до суду свій відзив на позов. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» право на земельний пай одержали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких було внесено до списку, що долучається до державного акта на право колективної власності на землю, зокрема постійні працівники - члени КСП та пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Як свідчать досліджені в судовому засіданні: копія трудової книжки [PERSON] , серії [NUMBER] ; довідка від архівного сектору Новобузької РДА від 06.11.2018 року; копія протоколу № 5 загальних зборів уповноважених членів КПСП ім. Чкалова від 18.10.1996 року; копія військового квитка, серії [NUMBER] , позивач [PERSON] 01.04.1992 року був прийнятий на роботу до польової бригади колгоспу ім. Чкалова, де його також цього дня було зараховано у члени вказаного колгоспу. В період з 18.05.1994 року по 20.03.1996 року останній проходив службу у лавах Збройних Сил України. 20.05.1996 року був звільнений з членів КПСП ім. Чкалова за власним бажанням (а.с.9-14). Згідно відомостей Відділу у Новобузькому районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 15.11.2018 року КПСП ім. Чкалова одержало Державний акт на право колективної власності на землю 30.10.1995 року. Розмір земельної частки (паю) складає 6,47 умовних кадастрових гектарів. [PERSON] не був включений до списку осіб, які мали право на земельну частку (пай). Вільні землі запасу в СТОВ ім. Чкалова відсутні (а.с.18). З огляду на викладене встановлено, що на час розпаювання земельних паїв КПСП ім. Чкалова (на час одержання господарством Державного акту на право колективної власності на землю 30.10.1995 року) позивач [PERSON] не працював у зазначеному господарстві, оскільки у цей час перебував у лавах Збройних Сил України, але трудових відносин не розривав і залишався бути його членом, відтак в силу п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» мав право на земельну частку (пай) члена вказаного господарства,але не був внесений до списку осіб, що мали право на земельну частку (пай), який додавався до Державного акту, й не отримав сертифікату на земельну частку (пай). Однак, за захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду лише через 23 роки після надання господарству Державного акту та складання до нього списку осіб, що мають прав на земельний пай, тобто пропустив встановлену статтею 71 ЦК УРСР, в редакції 1963 pоку, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, загальну позовну давність тривалістю в три роки. Зокрема, доводи позивача та його представника стосовно того, що початок перебігу позовної давності за даним спором слід рахувати з листопада 2018 pоку, коли він дізнався про порушення його права з повідомлення Відділу у Новобузькому районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській областівід 15.12.2018 року, є хибними, оскільки ґрунтуються на помилковому розумінні положень закону. Так, відповідно до ст. 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а таке право виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відтак, суд дійшов висновку, що про порушення свого права [PERSON] мав можливість й повинен був дізнатися в період з березня по травень 1996 pоку, зокрема коли він повернувся з служби в армії та приступив до роботи в КПСП ім. Чкалова, де в подальшому звільнився з роботи за власним бажанням. Крім того, факти стосовно розпаювання землі колективних сільськогосподарських підприємств носили загальновідомий характер, сам процес розпаювання майна, як правило, тривав не один рік, тому позивач, який постійно проживав у відповідній місцевості та працював певний час у даному господарстві, безсумнівно повинен був знати коли такий процес розпочався та тривав у КПСП ім. Чкалова. Згідно зі ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. В порушення вимог ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач та його представник не надали суду переконливих доказів, які свідчать про поважність причин пропуску [PERSON] зазначеного строку. Представники відповідача та співвідповідача в своїх відзивах вказали на сплив позовної давності та необхідності у застосуванні наслідків спливу такого строку (а.с. 38-41, 60), хоча положення ст.ст. 71, 75 ЦК УРСР, на відміну від приписів ч. 4 ст. 267 УК України, цього не вимагають. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача, через сплив позовної давності, слід відмовити. В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, які позивач поніс на оплату судового збору, у зв`язку з відмовою у задоволені його позову у повному обсязі, суд відносить на його рахунок.

Outcome: dismissed