Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

19 квітня 2021 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 30 квітня 2002 року набула у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15 серпня 2018 року, прізвище [PERSON] до державної реєстрації шлюбу з відповідачем було [PERSON] . Після набуття у власність квартири [PERSON] подарувала синові [PERSON] частину квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування частини квартири від 13 квітня 2007 року. У вказаній квартирі, крім [PERSON] , зареєстровано дочку [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач фактично не проживає у даній квартирі понад чотири роки, не сплачує комунальні послуги, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в квартирі немає і квартирою не цікавиться. При цьому будь-яких цивільно-правових угод на користування житлом з відповідачем позивачі не укладали та не чинили перешкод щодо доступу до житла. Реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає позивачам розпоряджатися своєю власністю. За таких обставин позивач просить визнати відповідача особою, яка втратила право користування квартирою [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі. Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху. 29 квітня 2021 року позивачі усунули виявлені недоліки. Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивачі не прибули, попередньо подали до суду заяви, в якій позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установлений судом строк заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, згідно частини четвертої статті 277 Цивільного процесуального кодексу України. Також відповідач викликався шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився у судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки, відзиву не подав, а позивачі не заперечують проти заочного розгляду справи, суд на підставі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи.\~ Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 30 квітня 2002 року укладений договір дарування квартири між [PERSON] , що діяв від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , Обдарованою, про те, що Дарителі подарували, а Обдарована прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (а.с.11-12). Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15 серпня 2018 року, прізвище [PERSON] до державної реєстрації шлюбу з [PERSON] було [PERSON] (а.с.13-14). 13 квітня 2007 року укладений договір дарування частини квартири між [PERSON] , Дарувальником, та [PERSON] , [PERSON] , що діяли як законні представники від імені їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , Обдаровуваним, відповідно до якого Дарувальник подарувала, а Обдаровуваний - [PERSON] прийняв в дарунок 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с.15-16). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , розмір частки 1/3, та [PERSON] , розмір частки 2/3 (а.с.17-18). Батьками [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 листопада 2008 року (а.с.19). На квартиру [ADDRESS] заведено будинкову книгу для прописки громадян, що проживають у даній квартирі (а.с.20-22). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2016 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу прізвище позивача [PERSON] не змінювати на дошлюбне, малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання з матір`ю [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 551,20 грн судового збору (а.с.23-24). Як вбачається з нотаріально засвідченої заяви [PERSON] та [PERSON] від 06 квітня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] фактично не проживає, починаючи з 15 серпня 2016 року (а.с.25). Відповідно до інформації про участь батьків у вихованні [PERSON] учениці 6-б класу Ліцею № 22 Івано-Франківської міської ради, мати [PERSON] цікавиться шкільним життям дитини, приходить до ліцею, батько не бере участі у вихованні дитини, з вчителями не спілкується (а.с.26). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України\~(статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені\~статтею 383 Цивільного кодексу України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України\~у\~статті 47\~проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення\~статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивачі звернулися до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позивачі вказують, що реєстрація у будинку відповідача перешкоджає здійсненню прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить позивачам на праві приватної власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~статті 405 Цивільного кодексу України,\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частини першої\~статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,\~громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Частиною першою статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] перестав бути членом сім`ї власника житла [PERSON] у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Жодної домовленості між відповідачем та власниками житла про порядок користування цим житлом немає. Судом встановлено, що відповідач у квартирі, що належить позивачам на праві приватної власності, не проживає тривалий час (понад чотирьох років), житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування квартирою, не вчинив. Згідно статті 76 Цивільного процесуального кодексу України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~передбачає,\~що достатніми\~є докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких\~обставин суд\~вважає доведеними\~доводи позивачів\~про те,\~що відсутність\~відповідача має\~постійний характер,\~підстави для\~визнання причин\~відсутності відповідача\~поважними відсутні,\~тому відповідача\~необхідно визнати відповідача особою, яка втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Кожним позивачем при подачі позовної заяви сплачено судовий збір за позовом у розмірі 908,00 грн (а.с. 27, 36). Позовні вимоги задоволені, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивачів понесені ними судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 41,\~47, 129 Конституції України, ст.ст. 316-319, \~383, 391,\~405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved