Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

19.11.15. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди, в якому посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 4, ст. 6, ч. 2 ст. 11, ст. 15, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживача», ч. 2 ст. 203, ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 227 ЦК України, просив визнати Договір кредиту № CNCNAU00151385 недійсним; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 50000 гривень відшкодування моральної (немайнової) шкоди за порушення прав споживача, що визначені ст. 4, 6, 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів»; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 5512 гривень витрат на правову допомогу; стягнути з відповідача судові витрати (а.с.1-4). 03.12.15. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди, в якому посилаючись на ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», ч. 3 Постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, просив визнати Договір кредиту № CNCNAU00151385 недійсним; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 50000 гривень відшкодування моральної (немайнової) шкоди за порушення прав споживача, що визначені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 5512 гривень витрат на правову допомогу; стягнути з відповідача судові витрати (а.с.38-40). Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.12.15. вказані справи були обєднані в одне провадження (а.с.54-55). Позивач свої вимоги мотивує наступним. 07.08.07. між позивачем та Центральним відділенням Чернігівського РУ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CNCNAU00151385. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 13.08.2007 р. було укладено Договір застави рухомого майна, а 07.08.07. - Договір особистого страхування № CNCNLK0051723 та Договір Страхування наземного транспорту № CNCNAU00051722. Під час укладання Договору кредиту відповідачем не було дотримано вимоги ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про захист прав споживачів», щодо надання споживачу інформації про продукцію, вимоги ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, вимоги ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме те, що у договору про надання споживчого кредиту не було зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, річна відсоткова ставка за кредитом. Позивач зазначає, що під час укладання Договору кредиту були порушені його права на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника; на належну якість продукції; права споживача в разі придбання ним продукції у кредит; право споживача на інформацію про продукцію, що закріплені в Законі України «Про захист прав споживачів» . [PERSON] вказує, що під час укладання Договору кредиту представник відповідача не надав йому жодного документу або довіреності на укладання Договору кредиту, а також не було предявлено відповідного дозволу (ліцензії). Особу, що підписала Договір кредиту зі сторони відповідача - позивач жодного разу не бачив. Під час укладання Договору кредиту дана особа присутня не була. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, які викладені у запереченнях проти позову (а.с.30-33). Додатково пояснила, що під час укладення кредитного договору, позивач отримав всю необхідну переддоговірну інформацію. Зазначає, що кредитний договір укладений з дотриманням вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача, представник відповідача, оглянувши оригінал кредитної справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 07.08.07. між [PERSON] та ПАТ «ПриватБанк» в особі Центрального відділення Чернігівського РУ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CNCNAU00151385 (а.с.5-9). Відповідно до п. 7.1. Кредитного договору № CNCNAU00151385 передбачено, що Банк зобовязується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі через касу на строк з 07.08.2007 р. по 07.08.2014 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі «Кредит» у розмірі 23 830,75 дол. США (двадцять три тисячі вісімсот тридцять доларів 75 центів) на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію Предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до 1.2 та у розмірі 8906,45 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору; погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 456,16 дол. США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотками, винагороди, комісії. Згідно п. 7.3. Кредитного договору № CNCNAU00151385 передбачено, що забезпеченням виконання Позичальником зобовязань за даним Договором виступає, автомобіль Chevrolet Epica LF69K, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобовязань за даним Договором. Пунктом 7.4. Кредитного договору № CNCNAU00151385 визначено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні Позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 2,08 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, надавши позивачу кредит у розмірі, встановленому договором, а [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим у нього утворилася заборгованість у розмір 45 707,49 доларів США, яка відповідно до заочного рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.10.2012 року була стягнута у повному обсязі (а.с.116-117). Крім того, Новозаводським районним судом м. Чернігова було розглянуто справу за позовом ПАТ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та рішення від 01.07.2015 року було вирішено позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 8852,90 доларів США заборгованості за кредитним договором № CNCNAU00151385 від 07.08.2007 року. Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області залишено без змін (а.с.109-115). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 визначає, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу, (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Згідно ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти, це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року із наступними змінами та доповненнями, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На час видачі кредиту терміни та суми кредитів в іноземній валюті законодавством не визначені. За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку дозволу, тобто генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Отже, посилання позивача на те, що відповідач не надав йому дозволу (ліцензії) на укладання відповідного кредитного договору, а тому правочин може бути визнано недійсним, є необґрунтованими, оскільки КБ «ПриватБанк», отримавши в установленому порядку банківську ліцензію № 22, яка зареєстрована Національним банком України 19 березня 1992 року за номером 92 (а.с.78,87) та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.79-81), який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, в тому числі і надання кредиту [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про всі кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на валюто-обмінні операції, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладання договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Посилання позивача, що при укладенні кредитного договору відповідач не надав йому інформацію про продукцію, кредитні умови, не зазначив детальний розпис вартості кредиту та відсоткову ставку за кредитом, є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] підтвердив факт того, що він ознайомлений з продукцією, яку надав йому банк, та з умовами кредитування, особисто підписавши анкету-заяву від 23.07.2007 року (а.с.85-86), та кредитний договір № CNCNAU00151385 від 07.08.2007 року (а.с.5-9), що дає підстави вважати, що позивач отримав повну інформацію щодо умов кредитування, був повністю з нею обізнаний та погодився з запропонованими умовами. Крім того позивач вказує, що він не отримав інформацію про особу і місце кредитодавця, однак в кредитному договорі визначено, що ПриватБанк від імені якого діє особа, зазначена у п. 8.1. цього Договору, - з одного боку, та особа, зазначена у п. 8.2 цього Договору, в подальшому іменована «Позичальник», - з іншого боку, уклали цей Договір. Пунктом 8.1. кредитного договору визначено, що від імені банку діє [PERSON], (повноваження якого підтверджені довіреністю № 268 від 23.01.2006 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.107-108), а пунктом 8.2. що позичальником є [PERSON]; обидві сторони поставили свої підписи на договорі. Відповідно до змісту ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В судовому засіданні представник відповідача надала письмові заперечення проти позову, в яких просила про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON], оскільки кредитний договір було укладено в 2007 році, а позивач звертається до суду лише в 2015 році. Однак позивач в свою чергу надав письмові заперечення проти клопотання про застосування строків позовної давності, зазначивши, що про порушення своїх прав він дізнався 30.09.2015 року під час розгляду рішення в Апеляційному суд, крім того посилаючись на п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України вказує, що позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав (а.с.61). Виходячи з розяснень, викладених в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд може відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності без поважних причин, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, але суд не має права відмовляти в задоволенні позовних вимог за пропуском строку за наявності підстав для відмови в позові за його недоведеності. Перевіривши та зясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачем не зазначено законних підстав та не доведено обставини на обґрунтування своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed