Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

18.08.2017 [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою (а.с.2-3). В обґрунтування позову зазначив наступне. На підставі Договору купівлі-продажу від 23.11.2000 позивач є власником квартири [ADDRESS]. У 2002 році до позивача звернувся його двоюрідний брат, [PERSON], з проханням тимчасово пожити у даній квартирі, оскільки вона була вільна. Також, на його прохання, 05.12.2002 відповідача було зареєстрованою за даною адресою. У 2010 відповідач повідомив, що він переїжджає до іншого помешкання, до своєї майбутньої дружини. Після чого, відповідач зібрав речі, віддав ключі позивачу та переїхав, пообіцяв знятись з реєстраційного обліку. Однак, вже протягом 7 років відповідач зареєстрований за вказаною адресою, проживаючи при цьому в іншому місці, повертатись назад не бажає. В звязку із чим, позивач вважав, що його права порушені та просив їх суд відновити, шляхом усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст.\~169, ст.ст.\~224,\~225 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Представник третьої особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.23). Вислухавши пояснення позивача, його представника та третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 23.11.2000, зареєстрованого в реєстрі за № 1-4809, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до довідки № 5690 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виготовленої станом на 04.08.2017 відповідач зареєстрований у [INFO] (а.с.6). Однак, з 2010 року відповідач по зазначеній вище адресі не проживає, особистих речей останньої у квартирі не має, що підтверджується відповідним актом про не проживання складеним станом на 11.08.2017 (а.с.7). Дані правовідносини регулюються Конституцією України, ЦК України та ЖК УРСР. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до\~ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом\~ст. 156 ЖК УРСР \~право на користування житлом мають члени сім'ї, власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить. У той же час, відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ \~ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом з письмових доказів, відповідач дійсно за місцем реєстрації не проживає останні 7 років, наявність будь-яких перешкод зі сторони позивача у проживанні за вказаною адресою судом не встановлені. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи,\~ \~запиту\~ \~органу\~ \~реєстрації\~за новим\~ \~місцем проживання особи,\~ \~остаточного\~ \~рішення\~ \~суду (про позбавлення\~ \~права\~ \~власності\~ \~на житлове приміщення або\~ \~права користування житловим приміщенням, визнання\~ \~особи\~ \~безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини\~ \~справи,\~ \~які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мають право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів та ін. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, діючого матеріального закону, з урахуванням розяснень, викладених в постанові пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved