Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

19 квітня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з цією позовною заявою, в якій просить визнати договір дарування будинку [ADDRESS], реєстраційний номер 1058, посвідчений державним нотаріусом Томашпільської районної державної нотаріальної контори між [PERSON] та [PERSON],-недійсним, а також стягнути з відповідача на її користь витрати, пов'язані із сплатою судового збору. Даний позов обґрунтовано наступним. [PERSON] є бувшою дружиною [PERSON] Позивачу стало відомо про те, що 13 вересня 2016 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування будинку [ADDRESS], згідно якого прийняв у власність вищевказаний будинок. Однак у момент здійснення правочину не було дотримано вимог актів цивільного законодавства-не перевірялися обтяження та обмеження. Так, відповідачі знали, що відносно будинку розглядається судовий спір, призначено проведення експертизи. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, попросили позов задовольнити, оскільки відповідачі достовірно знали про існування судового спору щодо будинку. Також пояснили, що даний будинок є спільно нажитим майном подружжя, тому у справі про поділ спільного майна подружжя відносно будинку було призначено експертизу щодо вартості будинку. [PERSON] це було відомо, тому він незаконно уклав договір дарування. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, заперечили проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] пояснив, що він знав, що в суді розглядається справа щодо будинку, однак не знав, що це є обтяженням. Відповідач [PERSON] пояснив, що вважає себе власником будинку, знав про судову справу відносно будинку, однак не вважав це обтяженням чи обмеженням, оскільки будинок не являється спільною сумісною власністю подружжя, так як був придбаним в період, коли шлюб між ним та позивачем було розірвано і наново ще не укладено. Представник відповідача [PERSON]-[PERSON] пояснив, що 22 листопада 2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 16 вересня 2003 року [PERSON] придбав будинок. Тобто будинок було придбано не в період шлюбу. Вдруге сторони уклали шлюб лише 12 червня 2004 року. Тому 12 вересня 2016 року [PERSON] подарував свій будинок, а не спільний. Третя особа - державний нотаріус Томашпільської районної державної нотаріальної контори Іськова Н.М. в судовому засіданні пояснила, що перевіряла, як того вимагає законодавство, всі необхідні для вчинення правочину документи, а також, чи були встановлені обтяження та обмеження відносно будинку, З наданих їй документів вбачалося, що [PERSON] не перебуває у шлюбі і є власником будинку. Про судовий спір щодо будинку їй не повідомляли. Третьою стороною-державним нотаріусом Іськовою Н.М. було надано суду копію заяви [PERSON], в якій останній повідомив, що на момент придбання житлового будинку [ADDRESS] в шлюбу не перебував, однією сім'єю з особами, з якими мав би право укласти шлюб, не проживав, та підтвердив, що вказана нерухомість не є об'єктом спільної власності та перебуває в його особистій приватній власності; будь-яких прав щодо неї в інших осіб, в тому числі за договором найму, немає. Окрім того, на запитання головуючого відповіла, що якби їй було відомо про існування судового спору щодо дарованого будинку, ніякого правочину вона б не здійснювала. Щодо вирішення позову-покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу будинку від 16 вересня 2003 року, будинок [ADDRESS] [PERSON] придбав у [PERSON] (а.с.14). 13 вересня 2016 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Іськовою Н.М. було вчинено правочин, а саме договір дарування житлового будинку між [PERSON] та [PERSON]. Предметом договору був житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с.5-7). Згідно п.1.4 даного договору дарувальник заявив, що на момент укладення цього договору вказаний житловий будинок під арештом чи забороною відчуження, у заставі (в тому числі податковій) не перебуває, не є внеском до статутного фонду юридичних осіб, судового спору по ньому немає, від прав третіх осіб вільний, не переданий в найм (оренду), тимчасове чи довічне користування, як юридична адреса, не використовується, осіб, як і б мали право сервітуту щодо вказаної нерухомості та членів сім'ї, які б мали право на особистий сервітут, встановлений ст.. 405 ЦК України, не має. Судом було встановлено, що на розгляді Томашпільського районного суду знаходиться цивільна справа № 146/1719/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, де серед спірного майна предметом спору є і житловий будинок [ADDRESS]. Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 грудня 2015 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 27 квітня 2017 року провадження у справі зупинено до розгляду даної цивільної справи. Сторонами у справі визнано, що дійсно предметом спору у цивільній справі про поділ майна є житловий будинок [ADDRESS]. Тобто, на момент укладення договору дарування житлового будинку (13 вересня 2016 року) існував судовий спір по будинку, тобто, дарувальник [PERSON] надав державному нотаріусу неправдиві свідчення (п.1.4 договору дарування). Відповідно до ст.. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України. Згідно ст.. 39 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Ст.. 1 Глави 7 вищевказаного Порядку вказує, що в ідповідно до статті 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Згідно ст.. 46-1 Закону України «Про нотаріат», Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов'язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов'язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва обов'язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, а також інтересам держави і суспільства, йог моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,-відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З роз'яснень, які викладені в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, позивачем та його представником підтверджено та доведено, третьою стороною визнано, що в момент вчинення правочину мало місце недодержання сторонами вимог, які встановлені законодавством України, а саме, не було повідомлено нотаріуса про існування судового спору щодо дарованого майна, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Відповідно до п.1 ст.. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві -пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Однією із вимог у позовній заяві є стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, що складаються із сплати судового збору за подання позову до суду. Згіднго квитанції № 40 від 14 квітня 2017 року, [PERSON] оплатила позовну заяву судовим збором в розмірі 640-00 грн (а.с.1). Враховуючи вимог ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідачів [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати, що складаються із сплаченого останньою судовгого збору в розмірі 640-00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved