Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

19 березня 2015 року позивач звернулась в суд з позовною заявою до місцевої територіальної громади в особі Дідовицької сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області про визнання права власності, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок разом з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] який належав її батьку [PERSON], померлому [INFO]. Ухвалою суду від 07 квітня 2015 року до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є дітьми померлого. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [INFO] помер її батько, після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями, в якому постійно проживав померлий. Вона є єдиним спадкоємцем після смерті батька, яка прийняла спадщину. При звернені до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, у видачі такого свідоцтва позивачці відмовлено, оскільки на даний житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи. Враховуючи, що можливості оформити спадщину іншим шляхом немає, позивач просить суд визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті батька. У судове засідання представник позивача не прибула, подала письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не прибув; подано заяву в якій просять розгляд справи проводити без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечень не має. Треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули, подали заяви в яких зазначили, що проти задоволення позовних вимог заперечень не мають, з позовними заявами до суду про поновлення строку для прийняття спадщини не звертатимуться, розгляд справи просять проводити без їх участі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 14 квітня 2008 року, виданим Дідовицькою сільською радою Новоград-Волинського району (а.с.3). Позивачка є донькою померлого та його спадкоємицею першої черги за законом, яка прийняла спадщину, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS]. У вказаному будинку [PERSON] на момент смерті проживав і був зареєстрований; на день його смерті та протягом шести місяців після смерті разом з ним в будинку постійно була зареєстрована та проживала дружина - [PERSON] (а.с.4, 5, 6, 7, 9). Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 08.01.2013 року [PERSON] померла [INFO] (а.с.15). Відповідно до заяв [PERSON], [PERSON], [PERSON], останні на спадкове майне не претендують, в суд для продовження строку прийняття спадщини не звертались. Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Дідовицької сільської ради від 17 лютого 2015 року, згідно по господарської книги № 1, будинок, [ADDRESS] значиться як житловий і рахується за [PERSON], померлим [INFO] (а.с.10). Відповідно до повідомлення КП «Новоград-Волинське МБТІ» від 19.01.2010 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстровано (а.с.8). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 березня 2010 року, винесеною державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлого [INFO], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який би підтверджував право власності померлого на цей житловий будинок (а.с.12). Як вбачається з відповіді нотаріуса від 25.03.2015 року, 29.09.2008 року на підставі заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини та заяви [PERSON] про прийняття спадщини заведено спадкову справу №1010 за 2008 рік до майна померлого [INFO] [PERSON] Інші спадкоємці з метою оформлення спадщини після сметрі вказаної особи не звертались (а.с.23). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами (а.с.3-15,23). Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з таких підстав, відповідно до статті 1217 ЦК України, є спадкування майна за законом. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). За змістом статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В силу вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом; спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. На підставі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Після чого, відповідно до ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до п. 4.15. ч. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Судом встановлено, що відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення права власності у спадкодавця по даній справі, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося наступним чином: після закінчення будівництва у по господарську книгу сільської ради вносився відповідний запис та відкривався особистий рахунок на ім'я забудовника. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Правовстановлюючі документи про належність будинку спадкодавцеві у даній справі, наявні лише ті, про які йдеться у позовній заяві - відповідний запис у по господарській книзі сільської ради та технічний паспорт, що відповідало вимогам чинного на той час законодавства (а.с.10, 13-14). Щодо сучасної правової оцінки правовстановлюючих документів, слід звернутись до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року, яким встановлено - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України) та приймаючи до уваги, що позивач у даній справі є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька та прийняла спадщину, до складу якої входить спірний житловий будинок, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved