Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

19 березня 2014 року до Старобешевського районного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та свої вимоги мотивував тим, що йому належить житловий будинок [ADDRESS]. За вказаною адресою значаться зареєстрованою відповідачка по справі, яка за зареєстрованою адресою не мешкає понад 3 роки, має інше постійне місце мешкання. Позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації місця проживання у Відділі паспортної, реєстраційної і міграції роботи Старобешівського РУ ГУ МВС України в Донецькій області за вказаною адресою. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не з'явився, надав суду заяву, згідно якої позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, просив справу розглянути за його відсутності. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не з'явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням у пресі від 29.04.2014 року, про причини неявки суд не повідомила, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів у відповідності з вимогами ч.1 ст. 224 ЦПК України та постановляє заочне рішення.. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року( зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 16.09.2003 року належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою з 25.02.2009 року значиться зареєстрованою відповідачка - [PERSON], що підтверджується довідкою від 20.02.2014 р. та копією домової книги. Але, за вказаною адресою [PERSON] не мешкає з 2010 року і до теперішнього часу, що підтверджується актом перевірки проживання від 25.07.2013 року депутатом Комсомольської міської ради Буслаєвим Олександром Віталійовичем у присутності [PERSON] і [PERSON]. У відповідності до положення ч.2 ст.107 ЖК України, член сім'ї який вибув на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, втрачає право користування жилим приміщенням з якого вибув. Відповідачка порушує право [PERSON], як власника, користуватись, володіти та рас поряджатися будинком [ADDRESS] Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що відповідає ст. 212 ЦПК України, враховуючи, що [PERSON], як член сім'ї позивача [PERSON] відсутня без поважних причин понад три роки за місцем реєстрації, вирішив задовольнити вимоги позивача в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. На підставі ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі Наказу МВС України від 22.11.2012 № 1077 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421 було затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів. Згідно п. 1.3 зазначеного вище Порядку реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів. Відповідно до п. 3.1 Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі зазначеного вимога позивача [PERSON] про зняття відповідачки [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягає, оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи відноситься виключно до компетенції ДМС України, її відділів та територіальних підрозділів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial