Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

18.09.2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевелл-Груп» (далі - ТОВ «Шевелл-Груп», відповідач), в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог за заявою від 09.02.2021 року, просить суд: - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевелл-Груп» на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату за липень 2020 року в сумі 4550,00 грн, а також середній заробіток за затримку розрахунку у загальному розмірі 80628,00 грн (з розрахунку-оклад 7000 грн +15% премії = 8050 грн/м; 22 р/д = 366 грн; 366 грн х 206 днів затримки розрахунку = 75396 грн + борг за липень) (4550 х 15% = 5232 грн), а разом 80628,00 грн); - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевелл-Груп» на його користь 50000,00 грн моральної шкоди за розповсюдження серед колективу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевелл-Груп», в суспільстві і його літніх та шанованих у суспільстві батьків, наклепницьких та таких, що ганьблять його честь та гідність, як людини та громадянина, вигадок. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20.01.2020 року його було прийнято на роботу на посаду менеджера з логістики у ТОВ «Шевелл-Груп». При прийнятті на посаду його повідомили про те, що впродовж двох тижнів, його оформлять на підприємстві офіційно за трудовим договором. Проте, як зазначив позивач, його так і не було прийнято чи оформлено на роботу, з відповідним наказом його так і не було ознайомлено. За поясненнями позивача, він працював у відповідача півроку без нарікань, а 20.07.2020 року його звільнили з посади менеджера з логістики без пояснень якихось причин звільнення. При цьому, з наказом чи розпорядженням про звільнення його ніхто не ознайомлював та виявилось, що його навіть не оформили на підприємстві офіційно за трудовим договором. Для оформлення на роботі у нього отримали необхідні документи, проте так і не оформили, а потім позивач дізнався, що на цьому підприємстві майже всі працівники працюють неофіційно, тобто без будь-яких оформлень трудових відносин. Позивач пояснив, що в день звільнення з роботи йому не було виплачено заробітну плату за період з 01.07.2020 року по 20.07.2020 року в сумі 4550,00 грн, без урахування відсотків (15%) від виконаного плану, не виплачено розрахункові, відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач вважає, що загальна сума невиплаченої йому заробітної плати за липень 2020 року в сумі 4550,00 грн, а також середнього заробітку за затримку розрахунку у загальному розмірі становить 80628,00 грн. При цьому, розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди у 50000,00 грн позивач обґрунтовує тим, що відповідач розповсюджував серед колективу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевелл-Груп», в суспільстві і його літніх та шанованих у суспільстві батьків наклепницьких та таких, що ганьблять його честь та гідність, як людини та громадянина, вигадок. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються жодними належними доказами. При цьому, як зазначив відповідач, твердження позивача про те, що він працював у товаристві є безпідставними, оскільки згідно з нормами КЗпП України працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Також, як зазначив відповідач, до позовної заяви не додано доказів того, що трудовий договір укладався, всі твердження позивача є голослівними та не підтверджуються жодними доказами. У судовому засіданні представник відповідача пояснила, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставними, бо позивач взагалі не був працевлаштований у відповідача та позивачем не заявляються позовні вимоги про встановлення факту перебування в трудових відносинах. Крім того, їй невідомо звідки позивач має копії договорів та іншої документації товариства, бо такі документи не підтверджують навіть фактичного допуску позивача до роботи, жоден документ не містить ані його даних, особистого підпису, ані даних про те, що він їх складав або брав участь у проведенні господарської діяльності відповідача. Також представник відповідача в ході судового розгляду справи заперечувала те, що позивач перебував з ТОВ «Шевелл-Груп» у трудових відносинах. З огляду на це, представник відповідача вважала безпідставними і позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Шевелл-Груп» невиплаченої заробітної плати при звільненні або середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Цивільний позов не відповідав вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, тому ухвалою суду від 28.09.2020 року був залишений без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 08.10.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач у судове засідання, призначене на 26.02.2021 року, не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з урахуванням їх уточнень за заявою від 09.02.2021 року, та просив суд задовольнити їх повністю. З урахуванням положень ст.ст. 211, 223 ЦПК України, заслухавши думку представника відповідача, суд розглянув справу за відсутності позивача. Під час розгляду справи по суті судом були заслухані пояснення представника відповідача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 26.02.2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Шевелл-Груп» (код ЄДРПОУ 40545910) є юридичною особою та зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівник (згідно із статутом) - Бецький Олексій Леонідович , який виконує обов`язки директора товариства з 07.06.2016 року; основний вид економічної діяльності: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (а.с.31, 33). За відомостями з бухгалтерської довідки від 06.11.2020 року ТОВ «Шевелл-Груп» (код ЄДРПОУ 40545910) в особі директора Бецького О.Л., повідомило суд про те, що [PERSON] у трудових відносинах з товариством не перебував, наказ про прийняття його на роботу не видавався, заробітна плата не нараховувалась, єдиний соціальний внесок не сплачувався, податок з доходів фізичних осіб не утримувався (а.с.34). На підтвердження своїх тверджень про те, що позивач фактично працював у ТОВ «Шевелл-Груп» він надав суду копії договорів про надання транспортно-експедиційних послуг, заявок на перевезення, транспортних заявок, актів надання послуг, розцінок на оплату, довідок про транспортні витрати, рахунків на оплату, роздруківку електронної переписки на паперових носіях (а.с.37-101). На підтвердження своїх тверджень про спричинену йому моральну шкоду, як про це зазначив позивач за розповсюдження серед колективу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевелл-Груп», в суспільстві і його літніх та шанованих у суспільстві батьків, наклепницьких та таких, що ганьблять його честь та гідність, як людини та громадянина, вигадок, надав суду роздруківку електронного листа на паперовому носії (а.с.17). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також моральної шкоди. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до ст. 77, ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Так, на підтвердження своїх тверджень щодо перебування у трудових відносинах з відповідачем позивач надав суду, в тому числі і електронні докази в паперовій формі, а саме роздруківку електронної переписки та електронного листа, які були оглянуті судом в ході судового розгляду справи. За результатом аналізу електронних доказів, суд дійшов висновку, що роздруківки переписок, надані позивачем, не можуть вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження факту перебування з відповідачем у трудових відносинах, а також невиплати йому заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а також не можуть братися судом до уваги під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки вони не містять обов`язкових реквізитів документа та не містять інформації щодо предмета доказування, тому відхиляються судом як неналежні та недопустимі докази. Також надані позивачем копії письмових документів: копії договорів про надання транспортно-експедиційних послуг, заявок на перевезення, транспортних заявок, актів надання послуг, розцінок на оплату, довідок про транспортні витрати, рахунків на оплату, роздруківку електронної переписки на паперових носіях (а.с.37-101), не можуть вважатися належними та допустимими доказами підтвердження перебування сторін у трудових відносинах, бо такі по-перше, лише відображають хід здійснення ТОВ «Шевелл-Груп» підприємницької діяльності, а по-друге, не містять інформації щодо предмета доказування у справі та не містять ідентифікуючих відомостей про позивача як особу, яка є виконавцем за цим договором. А тому ці докази також відхиляються судом як неналежні та недопустимі в розумінні положень ст.ст. 77, 78 ЦПК України, наданими на підтвердження факту перебування сторін у трудових відносинах у період з 20.01.2020 року до 20.07.2020 року. Тому, суд не бере до уваги надані позивачем документи та роздруківки електронних листів (а.с.37-101). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених вище норм законодавства України дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі № 1-5/2012. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Відповідно до п. 2, п. 8 розділу ІІІ Порядку № 100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Аналіз викладених вище норм вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку розраховується з урахуванням середньоденного заробітку та днів затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку. При цьому, суд зазначає, що перш за все з метою розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановленню підлягає факт перебування сторін між собою у трудових відносинах, зокрема, на момент звільнення. Водночас в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача, викладені в позовній заяві, про те, що у період з 20.01.2020 року до 20.07.2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді менеджера з логістики ТОВ «Шевелл-Груп». На виконання вимог ст. 81 ЦПК України позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування тверджень, викладених в позовній заяві. З урахуванням цього, заявлені позивачем суми, як невиплаченої заробітної плати у розмірі 4550,00 грн, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку у загальному розмірі 80628,00 грн, є безпідставними та необґрунтованими. При цьому вказані обставини мають бути підтверджені, зокрема витягом з трудової книжки, письмовим трудовим договором або контрактом, судовими рішеннями, які набрали законної сили, щодо встановлення факту перебування у трудових відносинах з фактичним допуском до роботи тощо, яких суду надано не було. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема , чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Суд враховує те, що позивач в ході судового розгляду справи не заявляв суду клопотань або заяв щодо уточнення або збільшення позовних вимог та необхідності встановлення факту перебування сторін між собою у трудових відносинах у період з 20.01.2020 року до 20.07.2020 року або зобов`язання відповідача оформити трудові відносини з ним, як таким, що працював без укладення трудового договору в письмовій формі та необхідності внесення до трудової книжки записів про прийняття на роботу та звільнення з роботи. При цьому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, вважаючи, що між ним та відповідачем були припинені трудові відносини. Суд наголошує на тому, що положеннями ст. 13, ст. 81, ст. 264 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не сплаченої суми заробітної плати за липень 2020 року у сумі 4550,00 грн, суми заробітної плати за порушення вимог ст. 116 КЗпП України у загальному розмірі 80628,00 грн, задоволенню не підлягає. З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн за розповсюдження серед колективу відповідача, в суспільстві та батькам, наклепницьких вигадок, які ганьблять честь та гідність позивача як людини та громадянина, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, аналіз викладеного вище вказує, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою від основної позовної вимоги про стягнення невиплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто позивачем не було доведено ані перебування у трудових відносинах з відповідачем, ані заподіяння йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тому, з огляду на викладене, суд зазначає, що позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, доходить висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн покладаються на позивача.

Outcome: dismissed