Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

17 грудня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обгрунтовано позов тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2004 року є власником квартири [ADDRESS] . З 27 березня 2008 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 квітня 2019 року розірвано. Від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі [PERSON] була зареєстрована у належній позивачу квартирі. Після розірвання шлюбу позивач створив нову сім`ю, проте, оскільки колишня дружина разом з їх спільною дочкою залишились проживати у належній позивачу квартирі, він був змушений разом з новою сім`єю проживати у батьків дружини. Під час проживання у вказаній квартирі відповідач не сплачувала комунальні платежі, чим створила борг за квартплату. Також позивачу стало відомо, що його колишня дружина здавала квартиру в оренду без його згоди. Реєстрація відповідача у даній квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном, у зв`язку із чим він звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач створює перешкоди її проживанню разом з дитиною у зазначеній квартирі. З метою вчинення психологічного тиску, позивач приводить у квартиру сторонніх осіб, у зв`язку із чим вона зверталась до органів поліції з відповідною заявою. Крім того, позивач зазначила, що вона звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири. Позивач подав відповідь на відзив в якому зазначив, що доводи відповідача не спостовують тверджень та аргументів, викладених у позовній заяві. У судове засідання відповідач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позов підтримує. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, також зазначила, що звернулась до суду з позовом до позивача про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з метою визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної картири, оскільки в період з 2007 року по кінець 2009 року вони з позивачем зробили капітальний ремонт у вказаній квартирі, гроші на який в сумі 5000 доларів США дала її мати, яка, в свою чергу, отримала їх від продажу батьківської квартири. Заслухавши пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 06 липня 2004 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Геза І.А., реєстровий № 2670, придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 5, 6). 27 березня 2008 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 квітня 2019 року було розірвано (а.с. 7). Від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] у встановленому законом порядку була зареєстрована та вселилася до належної йому квартири, де проживала і була зареєстрована на час розірвання шлюбу. 07 травня 2019 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с. 8). Від даного шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Як зазначив в позовній заяві позивач, у зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу в належній йому квартирі залишилась проживати відповідач та їх спільна донька [PERSON] , він був змушений зі своєю новою дружниною та дітьми - спільною донькою [PERSON] та донькою дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , проживати разом з батьками дружини [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією акту про проживання особи без реєстрації від 01 червня 2020 року (а.с. 11). Також позивач зазначив, що під час проживання в його квартирі відповідач не сплачувала за комунальні послуги, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. Крім того, позивачу стало відомо про те, що відповідач здає його квартиру в оренду без його відома, з приводу чого він звернувся до органів поліції з відповідною заявою, що підтверджуєтья копією довідки Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області № 13333 від 11.11.2020 (а.с. 17). Відповідно до копії акту від 03 листопада 2020 року [PERSON] з квітня 2020 року не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Також, як зазначив Верховний суд у свої постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, наявність інтересу до житла є ключовим фактом, який має досліджуватись судом при вирішенні спорів про втрату права користування житлом. У судовому засіданні встановлено, що відповідач 03.12.2020 зверталася до органів поліції з приводу вчинення домашнього насильства з боку колишнього чоловіка. По вказаній заяві внесені відомості до ЄРДР. Як пояснила в судовому засіданні відповідач, домашнє насильство вчиняє її бувший чоловік, і таким чином намагається добитися виселення її разом з неповнолітньою донькою з квартири, в якій вони мають право проживати. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що у листопаді 2020 року до поліції звертався позивач із заявою про вжиття заходів реагування до колишньої дружини [PERSON] , яка мешкає у його квартирі, не сплачує за комунальні послуги, а також без його дозволу здавала квартиру. У період перевірки звернення [PERSON] до органу поліції надійшло і звернення [PERSON] , в якому остання просила вжити заходів реагування до дружини колишнього чоловіка [PERSON] , яка періодично надсилає листи з погрозами, приходить до місця її мешкання та вчиняє сварки. (а.с.17) Таким чином, в судовому засіданні доведено, що відповідач з донькою на час розгляду справи не втратили інтересу до спірної квартири, відповідач звернулася до суду з позовом до позивача щодо захисту її права та визнання права власності на частку квартири. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивачем надано суду в якості доказу акт про не проживання відповідача, складений 22.11.2020, в якому зазначено, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації з квітня 2020 року, а позивач з позовом звернувся до суду у грудні 2020 року. Відповідач у судовому засіданні заперечила інформацію, викладену в акті від 22.11.2020 та повідомила суду, що вона дійсно не проживала у спірній квартирі з червня 2020 року, але в жовтні вона повернулася з донькою жити у квартиру за місцем їх реєстрації. У літній період, коли вона не проживала у спірній квартирі, вона її здавала в оренду, а сама за ці гроші винаймала житло в тому ж районі, адже така була домовленість між нею та колишнім чоловіком, який обіцяв подарувати квартиру їх спільній доньці і на укладення такого договору позивач отримав згоду органу опіки та піклування. Проте, в цю домовленість втрутилася нова дружина позивача, а тому відповідач з донькою повернулися проживати у спірній квартирі, адже іншого житла у них немає і всі кошти були вкладені у ремонт даної квартири. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. За таких обставин, враховуючи, що навіть за наданим позивачем доказом (актом від 03.11.2020) відповідач не проживала за місцем своєї реєстрації менше року, вона не втратила інетересу до житла, адже з приводу вчинення перешкод вона зверталася до органу поліції, а також, враховуючи, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, з приводу якого вона звернулася з позовом до суду про визнання права власності на частину квартири, підстав для задоволення позову суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed