Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

\~\~18 березня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості в сумі 354\~218 грн. 54 коп., яка виникла на підставі Кредитного договору № 20-08 від 24.01.2008 р. про надання споживчого кредиту. Ухвалою суду від 27 березня 2015р. за вказаним позовом було відкрито провадження. 03 червня 2015р. до початку розгляду справи по суті [PERSON] та [PERSON] звернулися до Добропільського міськрайонного суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про розірвання договору про надання споживчого кредиту № 20-08 від 24.01.2008р., укладеного між [PERSON] та Акціонерним промислово-інвестиційним банком (закритим акціонерним товариством), а також повязаних із ним Іпотечного договору № З-20-08 від 24.01.2008 р., укладеного між Акціонерним промислово-інвестиційним банком (закритим акціонерним товариством) та [PERSON], та договору поруки № П-20-08 від 24.01.2008 р., укладеного між Акціонерним промислово-інвестиційним банком (закритим акціонерним товариством) та [PERSON]. Ухвалою від 03 червня 2015р. зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] було прийнято до розгляду в одному провадженні з первісним позовом. 19 серпня 2015р. позивачі за зустрічним позовом звернулись до суду с заявою про збільшення позовних вимог, якою просили доповнити зустрічний позов додатковою позовною вимогою про визнання недійсним пункту 3.5 договору про надання споживчого кредиту №20-08 від 24.01.2008р. В судовому засіданні 01 вересня 09.2015р. [PERSON] заявив клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, яке було задоволено судом на місці, долучено до матеріалів справи додаткові докази. Також 01.09.2015р. [PERSON] заявив клопотання про витребування доказів по справі, яке ухвалою від 01.09.2015р. було задоволене, витребувано у ПАТ «Альфа-Банк» інформацію щодо проведених відповідачами за первісним позовом розрахунків по кредитним платежам за період з 24.01.2008р. по 17.12.2012р. за кредитним договором №20-08 від 24.01.2008р. 18 вересня 2015р. від ПАТ «Альфа-Банк» надійшли заперечення на зустрічну позовну заяву, які також містили заяву про застосування позовної давності до вимог щодо визнання недійсним п. 3.5 кредитного договору. Також від ПАТ «Альфа-Банк» надійшли заява про проведення судових засідань в режимі відео конференції, а також заява про відсутність можливості відрядження до суду представника ПАТ «Альфа-Банк» та прохання розглянути в їх відсутність. В судовому засіданні 23.10.2015р. позивачі за зустрічним позовом подали до суду заяву про визначення наслідків розірвання договору споживчого кредиту №20-08 від 24.01.2008р., а також клопотання про визнання поважності причин пропущення строку позовної давності. Представник позивача просить в позовній заяві стягнути за відповідачів сумі заборгованості по кредиту - 354\~218 грн. 54 коп., зустрічний позов до ПАТ «Альфа-Банк» просимо відхилити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» не визнав, свої зустрічні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Суду пояснив, що в 2008 році взяв споживчий кредит, на той час він був приватним підприємцем, сплачував своєчасно суми по кредиту до початку 2014 року. В першому кварталі 2014 року перестав сплачувати борг по кредиту, посилаючись на те, що основний бізнес в нього на окупованій території, він його втратив, дохід перестав получати, тому платити було нічим. На теперішній час він закрив підприємництво, доходу в нього не має. Згоден сплатити заборгованість в суми 3486,25 дол. США борг за кредитом, 3195,29 дол. США боргу за відсотками, та 894,40 грн. судовий збір, з іншими вимогами банка не згоден. В судове засіданні представник позивача, відповідач [PERSON] не зявились, представник позивача надав листа про розгляд справи в їх відсутність, наполягають на задоволенні заявлених позовних вимог, зустрічні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не визнають в повному обсязі. Вислухавши думку [PERSON], який вважає, що можливо слухати справи в їх відсутність, вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе розглянути справу в відсутність представник позивача, відповідача [PERSON], пересвідчившись про відсутність додаткових заяв, клопотання та доказів, суд встановив. 24 січня 2008р. між ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» (закритим акціонерним товариством) та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 20-08, відповідно до якого Акціонерний промислово-інвестиційний банк надав [PERSON] кредит в сумі 32 600 (тридцять дві тисячі шістсот) доларів США строком до\~23 січня 2023 року з відсотковою ставкою у розмірі 13% річних, на ремонт та облаштування житла. Відповідно до заяви на видачу готівки № 740 від 24.01.2008 року гривневий еквівалент суми виданого Банком кредиту на день його видачі становив 164 630 (сто шістдесят чотири тисячі шістсот тридцять) грн., чим підтверджується отримання кредиту відповідачем, що не спростовується останнім. 27.01.2009р. між ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» (закритим акціонерним товариством) та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до кредитного договору, якими було викладено в новій редакції п. 2.4 кредитного договору. 14.09.2011р. між ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» (закритим акціонерним товариством) та [PERSON] було укладено договір №20/1 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору №20-08 від 24.01.2008р. 17.12.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до п. 2.1. якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк» передав (відступив), а ПАТ «Альфа-Банк» прийняв Кредитний портфель та, відповідно до п. 2.2 вказаного договору, набув всіх прав вимоги за Кредитними договорами та договорами забезпечення. Відповідно до витягу з додатку №1 до вказаного договору, засвідченого підписом начальника управління юридичного стягнення ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON] та скріпленого печаткою товариства, до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло, зокрема, право вимоги до [PERSON] за договором №20-08 від 24.01.2008р. Листом № 0033911 від 20.12.2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» повідомив [PERSON] про відступлення права вимоги за кредитним договором 18 лютого 2015р. ПАТ «Альфа-Банк» направив [PERSON] та [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту №16100-102 б/б, факт направлення підтверджується реєстром №116 рекомендованих поштових відправлень та фіскальним чеком УДППЗ «Укрпошта» та не спростовано відповідачем за первісним позовом. У вказаній вимозі ПАТ «Альфа-Банк» повідомив, що умови договору №20-08 від 24.01.2008р. не виконуються та вимагав у строк до 30 днів з дати отримання вимоги повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штраф/пеню. Відповідно до п. 5.3.2 кредитного договору №20-08 від 24.01.2008р. банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання кінцевого терміну погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та процентів за користування ним, а також суму штрафних санкцій, передбачених договором, у випадках, зокрема, коли позичальник затримав виконання своїх обовязків по поверненню частини кредиту згідно графіку, більше ніж на один місяць. Будь-яких заперечень з боку [PERSON] щодо відсутності підстав для дострокового вимагання заборгованості суду надано не було. Дослідивши розрахунок заборгованості, наданий ПАТ «Альфа-Банк», за відсутності усних та письмових заперечень щодо розрахунку заборгованості з боку відповідачів за первісним позовом, суд визнає його обґрунтованим та таким, що відповідає дійсності. Сам факт невизнання відповідачами позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» не підтверджує факт невизнання суми заборгованості, з додаванням пояснення щодо неправильного або неточного розрахунку, за їх думкою. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до\~статті 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами\~статті 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею\~629 ЦК України\~встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~статті 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). З огляду на викладене, зважаючи на приписи законодавства та домовленості позичальника та банку, [PERSON] порушено зобов'язання за Кредитним договором, що надає Банку (кредитору) право вимагати від відповідача-1 повернення виданого кредиту в повному обсязі. Разом з тим, судом встановлено, що 24.01.2008р. між Акціонерним промислово-інвестиційним банком (закритим акціонерним товариством), [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки №П-20-08 відповідно до якого [PERSON] поручилась за виконання [PERSON] обовязків по договору, а саме по сплаті заборгованості в розмірі 32600,00 доларів США, по сплаті нарахованих процентів, комісії за управління кредитом, неустойки та збитків. У п. 2.4 кредитного договору зазначено, що погашення кредиту, процентів та комісії за ним здійснюється Позичальником щомісячно у відповідності до графіку (Додаток №1), який невідємною частиною даного Договору. На підставі пункту 3.5. даного договору Позичальник повинен сплатити на користь Банку одноразову комісію в розмірі 0,5% від суми кредиту за надання кредиту та щомісячну комісію в розмірі 0,5% річних від суми кредиту за послугу по управлінню кредитом. 18.02.2015р. ПАТ «Альфа-Банк» направив [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту №16100-102 б/б, факт направлення підтверджується реєстром №116 рекомендованих поштових відправлень та фіскальним чеком УДППЗ «Укрпошта» та не спростовано відповідачкою за первісним позовом. У вказаній вимозі ПАТ «Альфа-Банк» повідомив, що умови договору №20-08 від 24.01.2008р. не виконуються та вимагав у строк до 30 днів з дати отримання вимоги повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штраф/пеню Відповідно до частин першої та другої\~статті 553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі Згідно з частинами першою та другою\~статті 554 ЦК України\~у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до частини першої\~\~статті 509 ЦК\~\~України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до\~\~статті 540 ЦК України\~\~якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Статтею 541 ЦК України\~\~передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Підпунктом 2.1 Договору поруки встановлено, що сторони Договору поруки визначають, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за Кредитним договором, включаючи повернення кредиту, плату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником. Частиною першою\~\~статті 543 ЦК України\~\~встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Отже, оскільки відповідачами суму заборгованості за Кредитним договором сплачено не було, то позовні вимоги про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON]\~на користь ПАТ «Альфа-Банк» 354\~218,54 грн. є обґрунтованими. Щодо зустрічного позову [PERSON], [PERSON]\~ позиція суду полягає в наступному. Так, зустрічні позовні вимоги позивачі за зустрічним позовом обґрунтовують ст. 652 Цивільного кодексу України, відповідно до якої у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін або за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони. Відповідно до ч.2 ст. 652 Цивільного кодексу України Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У якості обґрунтування наявності вищенаведених підстав позивачі за зустрічним позовом наголошують, що після укладання кредитного договору позичальник належним чином виконував умови кредитного договору по поверненню кредиту, сплаті відсотків і комісій за користування кредитними коштами, але, у звязку з істотною зміною обставин вважає правомірним розірвання договору в порядку ст. 652 ЦК України. Істотні зміни обставин позивачі за зустрічним позовом повязують зі знеціненням національної валюти по відношенню до долара США, зниженням соціально-економічних показників регіону, військовою агресією та втратою частини території України. Позивачі за зустрічним позовом наголошують, що в момент укладення договору вони виходили з того, що така зміна обставин не настане, що зміна обставин зумовлена причинами, які вони не могли усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від них вимагалися, що виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору і що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення [PERSON], суд дійшов до висновку про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення зустрічного позову про розірвання кредитного договору з огляду на наступне. Суд відхиляє посилання позивачів за зустрічним позовом щодо наявності доказів на підтвердження обставин непереборної сили. Так, відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Сертифікату Торгово-промислової палати України позивачі за зустрічним позовом до матеріалів справи надано не було. При цьому суд вважає невірним посилання позивачів за зустрічним позовом на лист НБУ від 05.11.2014 р. № 18-112/64483 як на підтвердження відсутності необхідності вказаного сертифікату. Вказаним листом звернуто увагу банків на необхідність скасування пені та штрафів за договорами кредиту під час АТО на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». При цьому НБУ наголосив, що не потребується сертифікат ТППУ для скасування пені та штрафів, а не взагалі. Крім того, у відповідності до приписів ст. 617 ЦК України наявність обставин непереборної сили є підставою тільки для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, але ж ніяк не підставою для звільнення від виконання зобовязання в цілому. Суд наголошує, що ПАТ «Альфа-Банк» було повністю дотримано приписи ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а також рекомендації листа НБУ від 05.11.2014 р. № 18-112/64483, оскільки не заявлено позовних вимог про стягнення неустойки. Також суд звертає увагу, що на час розгляду справи дія розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, на який здійснюється посилання позивачами за зустрічним позовом була зупинена на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. № 1079-р. Також суд відхиляє повністю посилання позивачів за зустрічним позовом щодо того, що вони під час укладення кредитного договору виходили з того, що не буде такого знецінення національної валюти. Станом на момент укладення кредитного договору, рівно як і на момент розгляду спору незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. Наведене повністю відповідає правовим позиціям Верховного суду України, викладеним в рішенні від 26.05.2010р. по справі № 6-3821св10, в рішенні від 22.09.2010р. № 6-11116св10, ухвалі від 26.01.2011р. № 6-38261св10,\~ ухвалі від 10.11.2010р. № 6-9988св10,\~ ухвалі від 21.07.2010р. № 6-15380св10\~тощо. Аналогічна правова позиція закріплена в п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Посилання позивачів за зустрічним позовом як на одну з чотирьох умов ч. 2 ст. 652 Цивільного Кодексу України, що їх не було попереджено, що валютні ризики покладені виключно на позичальника, а вони є юридично необізнаними відхиляються, як необґрунтовані. Висновок суду збігається з правовими позиціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладеними в ухвалі від 09.09.2015р. у справі № 6-18800св15 та в ухвалі від 10.07.2015р. у справі № 6-22271ск15. Аналогічного висновку дотримується також Верховний суд України в рішенні від 20.10.2010р. у справі № 6-38340св10. З огляду на викладене вбачається, що позивачами за зустрічним позовом не доведено наявності всіх чотирьох умов ч. 2 ст. 652 ЦК, при цьому суд звертає увагу, що закон повязує можливість розірвання договору не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК, при істотній зміні обставин. Наведене повністю відповідає правовим позиціям Верховного суду України, викладеним в постанові від 11.12.2012р. у справі №3-63гс12, від 27.02.2012р. у справі №3-9гс12 тощо. З огляду на викладене, зустрічний позов про розірвання кредитного договору №20-08 від 24.01.2008р. не підлягає задоволенню. Щодо заяв позивачів за зустрічним позовом про збільшення позовних вимог, а також про визначення наслідків розірвання договору позиція суду полягає в наступному. Так, за своєю правовою природою вказані заяві містять в собі окремі позовні вимоги визнання недійсним п. 3.5 договору кредиту №20-08 від 24.01.2008р. та припинення зобовязання сторін за кредитним договором. По-перше, чинним Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено доповнення позовної заяви додатковими позовними вимогами під час розгляду справи. При цьому додаткові немайнові позовні вимоги неможливо розглядати як збільшення позовних вимог, оскільки останнє може бути тільки в межах вже заявленої позовної вимоги, яке опосередковується збільшенням за кількістю, наприклад, збільшення розміру заявлених штрафних санкцій, розмір яких збільшився під час перебігу справи. По-друге, позивачами за зустрічним позовом\~не було сплачено судовий збір за нові позовні вимоги, в той час як відповідно до правової позиції Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в п. 13 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до якої\~якщо в позовній заяві обєднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, повязані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог. Оскільки заяви не було первісно оформлені як позовні заяви, судом не застосовувались приписи ст. 121 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене, вказані заяви судом не розглядаються та не беруться до уваги. \~\~

Outcome: approved