Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

18.12.2019 позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №7690 від 12.07.2017, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., про стягнення з позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у сумі 28 712,66 гривень. За змістом позову, у січні 2019 року позивачу стало відомо про наявність виконавчого провадження №55389506, відкритого державним виконавцем Шевченківського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області на підставі оскаржуваного виконавчого напису, вчиненого 12.07.2017 приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №DNH4KS11400102 від 17.04.2006, яка становить 28 712,66 гривень, з урахуванням виконавчого збору у сумі 1 800,00 гривень. Позивач вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з пропущенням строків давності для вчинення, його не вчинено на документі, що встановлює зобов`язання за договором, Постанова КМУ, яка є підставою для вчинення напису, скасована рішенням суду. Крім того, нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії не перевірено безспірності заборгованості, не отримано від стягувача всіх необхідних, належним чином засвідчених, документів, підтвердження отримання боржником вимоги банку про сплату заборгованості. Із посиланням на ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Главу 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, адже виконавчий напис вчинений після спливу 10 років після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, із порушенням нотаріусом вимог закону, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 19.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання. Ухвалою суду від 24.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, визначено дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Третя особа приватний нотаріус КМНО Швець Р.О. згідно з заявою, вх.№ від 07.02.2020, просить розглядати справу за його відсутності, пояснень не подавав. Ухвалами суду від 13.04.2020 клопотання позивача про витребування доказів повернуто [PERSON] без розгляду, постановлено розглядати цивільну справу в заочному порядку. Відповідач не скористався своїм правом, встановленим ч.1 ст.191 ЦПК України на подання відзиву, поважних причин його неподання не повідомив. За нормою ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи не подано. Інших процесуальних дій під час розгляду справи судом вчинено не було, відповідні клопотання сторонами не заявлено. Вивчивши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази, судом встановлено підстави для задоволення позову у зв`язку із такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами між сторонами. За матеріалами справи, 12.07.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 7690, за Кредитним договором №DNH4KS11400102 від 17.04.2006, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , [INFO] , про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, а саме заборгованості: за тілом кредитом - 877,55 гривень; за відсотками - 6 716,99 гривень; з пені - 19 274,66 гривень, по штрафам (фіксована частина)- 500,00 гривень, по штрафам (відсоток від суми заборгованості) - 1 343,46 гривень; тобто, загальна сума становить 28 712,66 гривень. Витрати за вчинення виконавчого напису складають 1 800,00 гривень, що видно з копії цього напису. Строк, за який провадиться стягнення (згідно з виконавчим написом) - 4 081 день, а саме, з 17.04.2006 по 19.06.2017. Період нарахування заборгованості також видно розрахунку заборгованості за вказаним за договором, сформованого станом на 19.06.2017, копія якої міститься у справі. Виконавчий напис має бути пред`явлений до виконання до відділу ДВС протягом 1 року з дня вчинення, набирає чинності з 12.07.2017. На підставі цього виконавчого напису нотаріуса старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Скрипником О.А. винесено постанову ВП №55389506 від 14.12.2017 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Швець Р.О. за №7690 від 12.07.2017, про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 30 512,66 гривень. Під час розгляду справи судо виходять з таких норм законодавства. Згідно з ч.1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст.50 Закону України «Про нотаріат»). Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі - Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку. Так, згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п. 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з пп.2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, п.п. 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. П.2 Переліку документів на час вчинення нотаріальної дії було передбачено, що для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, нотаріусу додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Вказане положення Постанови КМУ від 29.06.1999 №1172 оскаржено в порядку адміністративного судочинства, проте, остаточне судове рішення у справі постановлено Вищим адміністративним судом України у справі № К/800/6492/17, № К/800/7651/17 (ухвала від 01.11.2017, якою касаційні скарги КМУ та ПАТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 без змін). Тому доводи позивача в цій частині свого підтвердження не знаходять (стосовно переліку документів, необхідного для вчинення виконавчого напису нотаріуса у випадку стягнення заборгованості за кредитним договором). При цьому, Перелік документів не передбачав інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що вчинення нотаріусом виконавчого напису, як нотаріальна дія, полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку оперативно реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Однак, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не може обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №137/1666/16-ц, пр. 14-84цс19). Судом встановлено, що суми, заявлені Банком до стягнення, підтверджені наданими нотаріусу розрахунками. Перелік документів, наданих Банком нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, матеріалами справи не підтверджений, зокрема, чи включені до цього переліку письмова вимога про повернення заборгованості боржнику від імені банку, та докази її отримання [PERSON] . Проте, як вбачається зі змісту виконавчого напису, період стягнення становить більше 10 років. Кредитний договір №DNH4KS11400102 укладено між сторонами правочину 17.04.2006, пеня за порушення умов договору згідно з розрахунком, наявним у справі, нараховувалась позичальнику з 17.04.2006, а виконавчий напис вчинено 12.07.2017, що вказує на пропуск трирічного строку звернення за вчиненням виконавчого напису з моменту виникнення права вимоги. Тому вчинення виконавчого напису здійснено із порушенням ст. 88 Закону України «Про нотаріат». За обставин, встановлених судом, правових підстав для вчинення нотаріусом виконавчого напису не було, тому суд прийшов до висновку про визнання його таким, що не підлягає виконанню. Отже, зважаючи на зазначені вище положення закону та обставини справи, надаючи їм належну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання, як розподілити між сторонами судові витрати. Задовольняючи позов з вимогою немайнового характеру, суд згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України покладає судовий збір, сплачений позивачем у сумі 704,80 гривень, на відповідача та стягує його на користь [PERSON] . Як убачається з матеріалів справи, представником позивача у справі є адвокатка Тягунова Ганна Вадиміівна, яка діє на підставі ордеру на надання правничої правової допомоги №1011131 та договору про надання правової допомоги від 03.12.2019. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу під час підготовчого засідання 24.02.2020 адвокаткою надано попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи із детальним описом послуг представника, акт наданих послуг за договором на загальну суму 10 500,00 гривень, квитанцію до прибуткового касового ордера №3 від 19.02.2020 на суму 10 500,00 гривень, а також копію договору та оригінал вказаного вище ордера. За змістом ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, враховуючи заочний порядок розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового стягнення цих витрат з відповідача на користь позивача у зв`язку із таким. Вирішуючи питання щодо витрат на професійну правничу допомогу суд відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, пр. №14-382цс19. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. З матеріалів справи у порівнянні із актом наданих послуг видно, що не всі види правничої допомоги адвоката надані позивачу у повному обсязі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з п.4 ч.1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Підсумовуючи зміст ст. 137, ч.3, 8 ст. 141 ЦПК України, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Беручи до уваги обов`язок доказування і подання доказів (ч.1 ст. 81 ЦПК України), суд дійшов висновку про те, що у стягненні витрат у сумі 500,00 гривень за підготовку і подання клопотання про витребування доказів, а також частково - у сумі 3 000,00 гривень - за участь адвокатки у трьох судових засіданнях, необхідно відмовити. Так, стороною позивача не доведено відповідність цих судових витрат визначеним вище критеріям. Крім того, клопотання про витребування доказів подано разом із позовною заявою, тобто на його подання (надіслання) не вимагалось додаткового витрачання часу представником, зміст цього клопотання не є співмірним із вартістю послуги, вказаної у акті. Стосовно кількості судових засідань, матеріалами справи підтверджено участь адвоката Тягунової Г.В. під час підготовчого засідання 24.02.2020. Оскільки справа розглянута за відсутності сторін, підстав для стягнення вартості участі адвоката у трьох інших засіданнях, врахованих у акті, судом не встановлено. Інші правові послуги відповідають умовам договору про надання правової допомоги, а час, витрачений на складання та подання цих документів, є обґрунтованим. Тому витрати [PERSON] на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково у розмірі 7 000,00 гривень, як такі, що є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокаткою обсягом послуг та відповідають критерію реальності, розумності їхнього розміру.

Outcome: approved