Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

18.11.2020р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Автотранссервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 24.11.2020р. позовну заву було залишено без руху і позивачу надано строк для усунення недоліків (а.с. № 16). На виконання цієї ухвали заявою від 04.01.2021р. позивачем недоліки позовної заяви були усунуті, надана уточнена позовна заява (а.с. № 20-23). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 20.01.2021р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відповідності до ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 24). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 04.01.2021р. позивач зазначив, що він знаходився у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Автотранссервіс» з 23.06.2016р. по 20.07.2016р. на посаді водія автотранспортного засобу. Наказом № 456 від 20.07.2016р. він був звільнений з займаної посади за власним бажанням, проте відповідач після винесення наказу про звільнення, не здійснив з позивачем повний розрахунок в день звільнення по заробітній платі, не здійснив розрахунок компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, не видав трудової книжки. На думку позивача, такі дії були пов`язані з вимогами відповідача про відшкодування шкоди через скоєння ДТП. Позивач зауважив, що заяву про звільнення ним було подано 20.07.2016р. (позивач замість дати 20.07.2016р. помилково зазначає 20.07.2018р.) і того ж дня йому було вручено і наказ про звільнення, інших дій щодо видачі трудової книжки, проведення повного розрахунку за весь час, в тому числі виплати компенсації за невикористану відпустку, зроблено не було. На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми ст. 47 КЗпП України та Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, МЮУ, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, просив стягнути з ТОВ «Автотранссервіс» за період з 20.07.2016р. по дату подачі позову до суду середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33 010 грн.04коп. Відповідач позовні вимоги не визнав. 25.03.2021р. директор ТОВ «Автотранссервіс» - [PERSON]. надав письмовий відзив на позов (а.с. № 28-36), в якому зазначив, що дійсно [PERSON] було прийнято 23.06.2016р. на посаду водія автотранспортного засобу (пасажирські перевезення), з окладом згідно зі штатним розкладом. 20.07.2016р. позивача було звільнено з посади водія автотранспортного засобу (пасажирські перевезення) за власним бажанням з 20.07.2016р. Відповідачем у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП було виплачено позивачу усі суми, що належать йому від підприємства, що підтверджується видатковим касовим ордером від 03.08.2016р. Крім того, на підприємстві ведеться документація щодо обліку бланків трудових крижок і заповнених трудових книжок і вкладишів до них, де у разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується у книзі обліку та особистій карті. Згідно відомостей, зазначених у книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них та особової картки позивача, останній отримав трудову книжку. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем не надано доказів в підтвердження не отримання ним при звільненні повного розрахунку, компенсації та не видачі трудової книжки. Додатково директор ТОВ «Автотрассервіс» зазначив, що з огляду на те, що позивач дізнався про виплату всіх належних при звільненні сум 03.08.2016р., то строк позовної давності для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який становить три місяці, сплинув ще 03.11.2016р. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач 05.05.2021р. надав відповідь на відзив відповідача (а.с. № 38-39), в якій стверджував, що документи надані відповідачем підробні, підпис на них не його, будь-яких документів він не підписував. Після написання заяви про звільнення, позивач звернувся до відповідача з проханням повернути трудову книжку, проте йому було відмовлено, поки не будуть повернуті гроші на ремонт ТЗ після ДТП, яка сталася не з вини позивача. Просив звільнити його з посади водія, повернути середню заробітну плату з липня 2016р. по травень 2021р. у розмірі 208 522 грн. та повернути трудову книжку. Відповідач 01.06.2021р. надав заперечення на відповідь на відзив (а.с. № 41-45), де директор [PERSON] не погодився із доводами позивача про те, що ДТП сталася не з вини позивача, оскільки постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2016р. [PERSON] було піддано адміністративному стягненню за ст. 122-4 КУпАП. Додатково зазначив, що вимоги позивача про звільнення не підлягають доказуванню, оскільки позивач в позовній заяві вказує, що його було звільнено 20.07.2016р. Крім того, зауважив, що у відповіді на відзив, позивач змінює підстави і предмет позову, що повинно бути оформлено окремою письмовою заявою, у відповідності з ЦПК України. Вважав позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи категорію спору (розмір суми, яку позивач просить стягнути з відповідача не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), надані сторонами відзив, відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив (ст.ст. 178-180 ЦПК України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). При розгляді справи встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Наказом № 413 від 23.06.2016р. [PERSON] прийнято на посаду водія автотранспортного засобу (пасажирські перевезення) з 23.06.2016р., з окладом згідно зі штатним розкладом (а.с.№ 10). Наказом № 456 від 20.07.2016р. [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортного засобу (пасажирські перевезення) з 20.07.2016р. за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а.с.№ 11). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналогічні вимоги зазначені і п. 4.1.Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993р. № 58. Відповідно до пп. б п.7.1. вищевказаної Інструкції, на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277. Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом до ТОВ «Автотранссервіс», стверджував, що після винесення наказу про звільнення, товариство не здійснило з позивачем повний розрахунок в день звільнення по заробітній платі, не здійснило розрахунок компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, не видало трудової книжки, що зумовлює обов`язок ТОВ «Автотранссервіс», як роботодавця, виплатити [PERSON] за період з 20.07.2016р. (позивач замість 20.07.2016р. помилково зазначає 20.07.2018р.) по дату подачі позову до суду середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33 010 грн.04коп. Отже, предметом доказування у цій справі є факт отримання (неотримання) позивачем трудової книжки у день звільнення та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем по виплаті всіх сум, що належать до виплати від підприємства при звільненні. Водночас, як вбачається із доданого до відзиву відповідача від 25.03.2021р. видаткового касового ордеру, відповідачем було виплачену позивачу усі суми, що належать йому від підприємства, про що свідчить підпис позивача про одержання 03.08.2016р. заробітної плати за червень та липень 2016р. у розмірі 1 396 грн. 06коп. (а.с.№ 35). Окрім того, як вбачається з відомостей, зазначених в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву, позивач 20.07.2016р. отримав трудову книжку, про що свідчить підпис [PERSON] в графі «розписка працівника в отриманні трудової книжки (а.с. № 33-34). Позивач у відповіді на відзив відповідача від 05.05.2021р. стверджував, що документи надані відповідачем, підробні, підпис на них не його, проте доказів на їх спростування не надав, з клопотання про призначенні судової почеркознавчої експертизи до суду не звернувся. З цих підстав, суд вважає, що відсутні законні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на недоведеність факту неотримання позивачем трудової книжки у день звільнення та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем по виплаті всіх сум, що належать йому від підприємства при звільненні . За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. А згідно зі ст. 79 ЦПК, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. З урахуванням того, що позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б підтверджували факт неотримання останнім трудової книжки у день звільнення та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем по виплаті сум, що належать йому від підприємства при звільненні, суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не можуть бути задоволені. Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2016р. по дату подання позову до суду в розмірі 33 010 грн.04коп., суд одночасно зазначає, що вимоги позивача про звільнення та стягнення середньої заробітної плати за період з липня 2016р. по травень 2021р. у розмірі 208 552 грн., які містяться у відповіді на відзив відзиві на позовну заяву від 05.05.2021р. (названо помилково - «відзив») (а.с.№ 38-39), не можуть бути розглянуті судом по суті, оскільки не оформлені письмовою заявою відповідно до норм ЦПК України, як нові позовні вимоги, а вимога про звільнення, взагалі суперечить обставинам, викладеним в позовній заяві в редакції від 18.11.2020р. та уточненій позовній заяві в редакції від 04.01.2021р., оскільки позивач зазначає, що наказом № 456 від 20.07.2016р. був звільнений з займаної посади за власним бажанням. При ухваленні рішення суду, варто зазначити, що по тексту позову в редакції від 18.11.2020р., по тексту уточненої редакції позову в редакції від 04.01.2021р., відповіді на відзив від 05.05.2021р., позивач декілька разів по тексту цих заяв по суті справи, припускається технічних помилок щодо дати свого звільнення - замість 20.07.2016р. помилково зазначає 20.07.2018р. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 840 грн. 80коп. (а.с. № 2) покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed