Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

18 лютого 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із вказаним вище позовом та зазначила, що згідно договору купівлі-продажу № НГР-360 від 23.05.2001 року вона придбала у [PERSON] житлову квартиру № 12, житловою площею 21, 3 кв.м, загальною площею 40, 8 кв.м, що розташована за адресою: м. Гребінка Полтавської області, вул. Польова, 34. Дана житлова квартира належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Гребінківською державною нотаріальною конторою 26.08.1998 року, р. № 1316 і зареєстрованого в Лубенському МБТІ в р.к. № 26, р. № 3263. Вказаний вище договір купівлі продажу вони вирішили оформити на Українській універсальній біржі, кваліфіковані працівники якої запевняли, що договори зареєстровані на біржі, згідно із законом України «Про товарну біржу», мають повну юридичну силу без послідуючого нотаріального посвідчення. Усі істотні умови, що притаманні договору купівлі продажу нерухомого майна вони виконали, продавець передала позивачу у власність квартиру, а позивач сплатила обумовлену у договорі суму 700, 00 грн. З того часу позивач володіє і користується квартирою, утримує її в належному для проживання стані, а тому позивач вважає, що угода між ними фактично відбулася. Однак, як зясувалося, формально права власності позивач не набула, оскільки як пояснили їй в нотаріальній конторі та державній реєстраційній службі, між нею та продавцем не дотримана форма правочину передбачена вимогами цивільного законодавства України. З огляду на викладене, просить суд визнати договір купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнати право власності на житлову квартиру. Позивач та відповідач у судове засідання не зявились, позивач подала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує, просила розглядати справу без її присутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, хоч про судове засідання повідомлявся належним чином. Зважаючи на зазначене, відповідно до ухвали суду від 13 квітня 2016 року справа розглядалась за відсутності відповідача у порядку заочного провадження. Зясувавши обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А тому, оскільки договір між позивачем і відповідачем був укладений 23.05.2001 року, суд приходить до висновку, що до даних відносин положення ЦК України від 16 січня 2003 року застосуванню не підлягають, а застосовуються норми ЦК УРСР в редакції чинній на момент укладення договору. Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № НГР-360 на Українській універсальній біржі, а саме 1 кімнатної житлової квартири, загальною площею 40,8 кв.м., житловою площею 21,3 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] /а.с.9/. Згідно п. 6.6 договору купівлі-продажу нерухомості угода підлягала реєстрації у Лубенському бюро технічної інвентаризації, що було виконано позивачем /а.с. 9-10,12/. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, умови договору купівлі продажу визначені в ст. 224 ЦК УРСР було виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу не було. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В той же час, при укладанні договору купівлі-продажу будинку сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, суд приходить до висновку, що на момент укладення та реєстрації позивачем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. За таких обставин, з метою забезпечення права позивача вільно користуватися та розпоряджатися придбаною житловою квартирою, з метою захисту його невизнаних прав, вважає за необхідне заявлені позовні вимоги задовольнити. На підставі ст. ст. 224, 227 ЦК УРСР, ч. 3 ст. 9 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року за № 1956-XII, ст. 12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII,

Outcome: approved