Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

18 серпня 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру. Вона обгрунтовувала свої позовні вимоги тим, що 27 грудня 1993 року вона та її чоловік, [PERSON], який помер 18 березня 2003 року, з одного боку, та відповідач [PERSON], з другого боку, уклали договір довічного утримання, відповідно до якого вони передали [PERSON] у власність належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру №57 в домі №65 по вул.6-го Вересня в м.Костянтинівка Донецькій області, а остання взамін цього зобовязалась забезпечувати їх утриманням та довічним доглядом. Однак відповідач [PERSON], починаючи з січня 2015 року, припинила виконувати умови договору довічного утримання, її не доглядає та не забезпечує необхідною допомогою. У звязку з тим, що відповідач [PERSON] не виконує обовязків щодо забезпечення її утриманням та довічним доглядом, позивач [PERSON] просила розірвати цей договір та визнати за нею право власності на квартиру. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] позов визнала повністю та пояснила суду, що уклавши 27 грудня 1993 року з позивачкою та її чоловіком договір довічного утримання, вона виконувала всі його умови, а з січня 2015 року припинила їх виконувати, опинившись у скрутному матеріальному становищі. Тому, вона не заперечує проти розірвання договору довічного утримання та визнання за позивачкою [PERSON] права власності на квартиру. З'ясувавши у попередньому судовому засіданні вказану позицію сторін, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявністю для того законних підстав, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 27 грудня 1993 року між [PERSON], її чоловіком, [PERSON], який помер 18 березня 2003 року (а.с.13), з одного боку, та відповідачем [PERSON], з другого боку, був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого вони передали [PERSON] у власність належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру №57 в домі №65 по вул.6-го Вересня в м.Костянтинівка Донецькій області, а остання взамін цього зобовязалась забезпечувати їх утриманням та довічним доглядом (а.с.11-12). У відповідності до вимог ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача. Відповідач [PERSON], що є набувачем за договором довічного утримання, протягом певного часу належно виконувала свої обовязки за цим договором, про що вказує позивач [PERSON], а з січня 2015 року припинила виконувати ці обовязки, що вона визнала у судовому засіданні. У звязку з цим, на вимогу відчужувача позивача [PERSON], вказаний договір довічного утримання слід розірвати у звязку з невиконанням та неналежним виконанням набувачем відповідачем [PERSON], своїх обовязків, незалежно від її вини. Частиною першою статті 756 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право на його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Тому, у звязку з розірванням договору довічного утримання з підстав невиконання та неналежного виконання відповідачем [PERSON] обовязків за договором, за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на квартиру №57 в домі №65 по вул.6-го Вересня в м.Костянтинівка Донецькій області.

Outcome: approved