Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

18.03.2019 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області звернувся позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що йому згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.01.2019 року належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач по справі не є членом сім`ї позивача, зареєстрований у вказаному будинку з 2004 року, але в ньому не проживає з моменту реєстрації, місце його знаходження позивачу не відомо. У позивача виникли труднощі в здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, він не може отримати житлово-комунальну субсидіюю. Просить захистити його право власності та визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку. Ухвалою суду від 25.03.2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. (а.с.26-27) Ухвалою суду від 24.04.2019 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву відповідно до якої позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. (а.с.46) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, однак останній за місцем реєстрації не проживає. Виклик відповідача в судове засідання додатково здійснювався шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України.(а.с.25,44). Представник третьої особи - Гаївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, надав на адресу суду заяву відповідно до якої просить вказану цивільну справу розглянути за відсутності представника сільської ради. ( а.с.47) Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку від 17.01.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області 17.01.2019 року, зареєстровано в реєстрі №49. (а.с.11-12) Належність будинку за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується довідкою голови Гаївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 13.02.2019 року №84. (а.с.14) Відповідно до довідки Гаївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 19.02.2019 року №85 встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] з 23.06.2004 року. (а.с.13) Відповідно до письмових показів свідків [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , посвідчені секретарем Гаївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області Байталоха Л.П. встановлено, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 23.06.2004 року. (а.с.15) Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідкам достовірно відомо, що [PERSON] за місцем реєстрації - [ADDRESS] не проживає та ніколи не проживав. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідкам. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх письмові пояснення об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] співвласником спірного житлового будинку не являється, в зазначеному житловому будинку не проживає і не користується ним. Позивач заперечує проти реєстрації відповідача за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають їй в реалізації права володіння та користування належним їй на праві власності майном. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов`язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації: [ADDRESS] , не проживає з моменту реєстрації, тобто з 2004 року, а тому втратив право на проживання в житловому будинку в [ADDRESS] , так як не використовує будинок для проживання більше одного року без поважних причин, витрат по його утриманню не несе. Доказів створення відповідачу перешкод для проживання в будинку з боку позивача суду не надано. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги [PERSON] як власника житлового будинку, законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідача в належному йому житловому будинку, порушує його право власності, створює перешкоди в користуванні власністю. У відповідності до роз`яснень Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 638/13030/13-ц, яка стосується спору за продане житло встановлено, що «право членів сім`ї власника користуватися житловим приміщенням може виникнути і існувати лише при наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є. Після припинення права власності у власника (укладено договір купівлі-продажу), члени його сім`ї втрачають право користування житловим приміщенням». Як встановлено з матеріалів справи [PERSON] придбав будинок за адресою: [ADDRESS] - 17.01.2019 року у [PERSON] Відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 23.06.2004 року, тобто задовго до того, як вказаний будинок придбав [PERSON] Відповідач не є членом родини позивача та після продажу вищевказаного будинку [PERSON] втратив право користування ним. Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підставі ст.ст. 316,317,389,391 ЦК України, та

Outcome: approved