Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

19.10.2018 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визначення місця проживання малолітніх дітей. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 10.02.2017 року рішенням Южноукраїнського міського суду було розірвано. Від шлюбу вони мають двох доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти проживають з нею. Нещодавно чоловік, маючи велику заборгованість за несплату аліментів, почав погрожувати, що він відбере у неї дітей. Відповідач дуже рідко бачиться з дітьми, хоча вона жодним чином не перешкоджає в їх спілкуванні. Між нею та відповідачем виникають сварки, що впливає на дітей. Наміру перешкоджати у спілкуванні дітей з батьком не має, лише для впевненості в тому, що дівчата повернуться додому, вимушена встановити у судовому порядку їх місце проживання. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Пояснила, що з відповідачем близько 1 року не перебуває в шлюбі, а з 2016 року разом не проживають. В травні 2018 року [PERSON] погрожував їй, що забере дітей та відмовлявся погодити графік відвідувань дітей в органі опіки та піклування. З даного приводу вона звернулась в поліцію, однак їй було відмовлено в порушенні кримінального провадження. Діти боялись батька, оскільки він застосовував фізичне насильство. Тому вона змушена звернутись до суду в інтересах дітей. Погрози відповідача сприймає як реальні. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на сайті «Судова влада України». За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення, про що в судовому засіданні суд постановив відповідну ухвалу. Представник третьої особи вказала, що недоцільно визначати місце проживання дітей на даний час, оскільки згідно висновку комісії між батьками дітей відсутній спір щодо визначення місця їх проживання, а з'ясувати думку відповідача органу опіки і піклування не вдалось, оскільки він відсутній за місцем проживання. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.02.2017 року /а.с. 4/. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с.14-15/. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25.10.2016 року з відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с.9-10/. Згідно з довідкою про нарахування заборгованості по аліментним платежам № 2594/1 від 26.07.2018 року за боржником [PERSON] числиться заборгованість по аліментам у розмірі 52 192, 66 грн. /а.с.12/. У зв'язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів, позивач 25.07.2018 року зверталась з повідомленням до Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП /а.с.13/, однак у зв'язку з відсутністю достатніх підстав для внесення даної інформації до ЄРДР як кримінального правопорушення, перевірку по даному факту було припинено. Позивач є співвласником квартири за адресою [ADDRESS] /а.с.16/, де згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 27.08.2018 року зареєстрована та проживає. Згідно довідки-характеристики №1 від 08 жовтня 2018 року /а.с. 19/ [PERSON] проживає та прописана за адресою: [ADDRESS]. За час проживання скарг та зауважень про порушення правил проживання в ОСББ «Набережна Енергетиків 43» та заборгованості по сплаті комунальних послуг немає. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 141 СК України закріплено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Положеннями ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 402/428/16-ц). Звертаючись до суду з позовом позивач [PERSON] вказує на те, що відповідач погрожує їй відібрати в неї дітей, у них з відповідачем виникають сварки з цього приводу, які негативно впливають на дівчат, з дівчатами батько спілкується дуже рідко. Вказане підтверджується роздруківками з смс-повідомлень переписки позивача з відповідачем /а.с.43-53/, а також диском з аудіо-записом, на якому чітко чути погрози відповідача адресовані позивачу відібрати дітей. В силу свого віку малолітнім дітям безумовно потрібна материнська турбота, оскільки між дитиною та матір'ю з самого народження існує тісний зв'язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини. При цьому, суд не погоджується з висновком органу опіки і піклування від 21 листопада 2018 року, згідно якого недоцільно розглядати питання про визначення місця проживання малолітніх доньок сторін [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в зв'язку з відсутністю спору з даного питання між батьками дітей. Про наявність протилежного вказують погрози [PERSON] адресовані на адресу [PERSON] щодо відібрання дітей. Враховуючи викладене, а також наявність у позивача належних умов для проживання, виховання та забезпечення дітей та натомість ухилення відповідача від утримання своїх доньок, наявний між сторонами спір щодо визначення проживання дітей, суд приходить до висновку, що залишення проживання з матір'ю відповідатиме найкращим їх інтересам, а тому вимоги позивача правомірні, а позов підлягає задоволенню. Крім того, суд зазначає, що батько дітей не обмежений у належному йому праві на спілкування з дітьми, турботи щодо дітей та участі у їх вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 704, 80 грн.

Outcome: approved