Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

19.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що 13.06.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 1480,00 доларів США , зі строком повернення грошових коштів до 30.06.2017 року. В підтвердження факту укладання договору позики та одержання від [PERSON] грошей у зазначеній сумі, відповідач написав письмову розписку. Відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором позики та не повернув борг у зазначеній сумі та в обумовлений термін. На вимоги [PERSON] щодо повернення грошових коштів відповідач не реагує, добровільно повернути кошти не бажає, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 45832,53 гривень, яка складається з: основана сума боргу- 1480,00 доларів США , що в перерахунку становить 38243,30 грн.; 1321,58 грн.-3% річних від простроченої суми за весь час прострочення ; 6267,75 грн.- відсотки за користування чужими грошовими коштами. 15.12.2017 року відповідачем [PERSON] була подана зустрічна позовна заява , в якій він просив визнати договір позики ( розписка) від 13.06.2016 року, укладений між ним та [PERSON]- недійсним, та стягнути з позивача [PERSON] судові витрати та витрати на правову допомогу. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити за мотивами, вказаними в позовній заяві, а також відмовити відповідачу в задоволенні зустрічної позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував, просив суд відмовити позивачу у задоволені вимог та наполягав на задоволенні зустрічної позовної заяви. Вислухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши всі докази у сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі розписки отримав у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 1480 доларів США та зобов'язався їх повернути не пізніше 30.06.2017 року. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Факт укладення договору та отримання грошей підтверджується розпискою, підписаною [PERSON], згідно з якою останній отримав від [PERSON] гроші в сумі 1480 доларів США в строк до 30.06.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення умов договору та закону відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором не виконав. Відповідно ч.1 ст. 433 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, а згідно ч. 2 цієї ж норми, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно станом на 07.08.2017 року сума боргу становить: 1480,00 доларів США х 25,84 грн. =38243,20 гривень. Приймаючи до уваги, що розписка, яка підтверджує боргові зобов'язання відповідача [PERSON] знаходиться у позивача [PERSON], доказів повернення заборгованості за договором позики в ході судового розгляду справи відповідачем до суду не надано, а сума боргу відповідачем до теперішнього часу не повернута, суд приходить до висновку, що боргові зобов'язання, визначені у розписці від 13.06.2017 відповідачем [PERSON] не припинені, сума заборгованості за договором позики в розмірі 1480,00 доларів США грн., до теперішнього часу не повернута, тому вказана сума, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Суд критично відноситься до пояснень представника відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що розписка, укладена між позивачем та відповідачами є належним доказом на підтвердження не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникам. Крім того, відповідачем порушення вимог ст.. 80 ЦПК України, не надано суду належних доказів на підтвердження вказаних ним в запереченнях обставин. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три відсотки річних за розрахунком позивача складає 1321,58 грн., відсотки за користування чужими коштами становлять 6267,75 грн. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача за договорами позики від 13.06.2017 року грошові кошти в сумі 45832,53 гривень, які складається з: основана сума боргу- 1480,00 доларів США , що в перерахунку становить 38243,30 грн.; 1321,58 грн.-3% річних від простроченої суми за весь час прострочення ; 6267,75 грн.- відсотки за користування чужими грошовими коштами. В задоволенні вимог зустрічної позовної заяви, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, у зв'язку з недоведеністю обставин викладених в заяві та ненаданням належних доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved