Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

19 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» моральної шкоди завданої смертю його сина на виробництві. Уточнивши позовні вимоги просив стягнути з відповідача моральну шкоду завдану смертю сина на виробництві у розмірі по 300\~000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 грудня 1997 року о 00 годині 30 хвилин в автотранспортному цеху №1 перевантажного пункту «Східний» під час виконання трудових обовязків водія автомобіля БелАЗ-751210, внаслідок раптового обрушення гірничої маси, що потягло за собою падіння автомобіля з висоти був смертельно травмований син позивача [PERSON]. Внаслідок нещасного випадку смертю сина йому завдано моральну шкоду. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що він втратив близьку людину, залишився без його заботи, любові та підтримки, зазначив, що його моральні страждання також не стихають до теперішнього часу. Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження повідомленням сторін. 12 грудня 2018 року, 08 лютого 2019 року на адресу суду надійшли відзиви представника відповідача [PERSON] «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що нещасний випадок стався в тому числі із власних дій постраждалого. Крім того позивачем не підтверджено жодним документом наявність моральних страждань, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав уточнений позов та просив стягнути з відповідача на користь позивача 300 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої смертю сина, з підстав викладених в позовній заяві та уточнених позовних заявах. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, кожен окремо, просили у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзивах на позовну заяву та уточнену позовну заяву. Додатково зазначили, що нещасний випадок з сином позивача стався з вини останнього, крім того вказали, що розмір моральної шкоди позивачем не доведено. Суд, заслухавши представника позивача, представників відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Статтею 3 Конституції України\~ передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. [PERSON] і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (07.12.1997 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п. 8 Правил. Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з грудня 1997 року, коли з [PERSON] сином позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач являється батьком загиблого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, згідно якого [PERSON] народився 15 грудня 1972 року, батьками записані: батько [PERSON], мати [PERSON]. (а.с.6) За життя [PERSON] працював в автотранспортному цеху №1 перевантажного пункту «Східний» ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» правонаступником якого є підприємство відповідача [PERSON] «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 07 грудня 1997 року при виконанні трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт № 23 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно зазначеного акту визначено працівників, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці: [PERSON] машиніст екскаватора; [PERSON] начальник автоколони автотранспортного цеху №1; [PERSON] начальник автотранспортного цеху №1; [PERSON] в.о. начальника карєру 1-2., [PERSON]- в.о. гірничого майстра, [PERSON]- начальник гірничої дільниці. (а.с.10-12). За таких обставин суд приходить до висновку, що смертю [PERSON] при виконанні трудових обов'язків в результаті нещасного випадку, його батьку позивачу по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті сина позивача пройшло понад 20 років та враховуючи принцип розумності і справедливості, вважає за розумне таке відшкодування у розмірі 160\~000,00 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб. Отже, виходячи з викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]. На підставі ст.141 ЦПК України з [PERSON] «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial