Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

17 грудня 2019 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України, а саме у Грузію, Польщу, Хорватію, Росію, Болгарію, Румунію, Німеччину, а також на тимчасово окуповану територію - Донецьку область без дозволу та супроводу батька, з дня набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2020 року. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з 2010 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини і стали проживати окремо. Дитина проживає з нею, відповідач з дитиною не спілкується, не приймає участі у її вихованні та утриманні. 02 листопада 2018 року рішенням суду їй було надано дозвіл на виїзд дитини за межі України, а саме у Грузію, Польщу, Хорватію, Росію, Болгарію, Румунію, а також на тимчасово окуповану територію - Донецьку область без дозволу та супроводу батька, з дня набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2019 року, надано дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини за кордон. 08 листопада 2019 року для [PERSON] був виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон. На даний час у зв`язку з закінченням терміну, на який надано дозвіл на виїзд дитини за кордон, виникла необхідність в отриманні згоди відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон з туристичною та оздоровчою метою, що сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку. Однак відповідач, який проживає у м.Донецьку, відмовляється виїхати на підконтрольну українській владі територію для оформлення згоди на виїзд дитини за кордон. У судове засідання позивач не з`явилась, надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки не повідомив, відзиву на позов і будь-яких інших заяв від відповідача не надійшло. Тому суд проводить заочний розгляд справи відповідно до положень ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи - Відділу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому у судове засідання не з`явився. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: -за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; -без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). З доданих до позовної заяви документів видно, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.7). [PERSON] та неповнолітня [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, їх зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с.10-11). Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року [PERSON] було надано дозвіл на виїзд дитини за межі України, а саме у Грузію, Польщу, Хорватію, Росію, Болгарію, Румунію, а також на тимчасово окуповану територію - Донецьку область без дозволу та супроводу батька, з дня набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2019 року, надано дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини за кордон. Рішення суду не було оскаржене і набрало законної сили 03 грудня 2018 року (а.с.13-14). 08 листопада 2019 року [PERSON] , [INFO] був виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] (а.с.12). Оформлення цього документу свідчить про намір позивача та її неповнолітньої дочки виїздити за межі України, однак отримати від відповідача дозвіл не це вони не мають можливості у зв`язку з проживанням відповідача на тимчасово окупованій території. На даний час неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] у місті Рівне, однак зареєстроване місце проживання матері та дитини - у місті Донецьку, через що може виникнути необхідність виїзду за зареєстрованим місцем проживання. Крім того у місті Донецьку проживає батько дитини [PERSON] . Тому надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію - Донецьку область відповідатиме найкращим інтересам дитини, насамперед дитина зможе реалізувати своє право на особисте спілкування з батьком та іншими родичами, які проживають на тимчасово окупованій території. Також надання дитині можливості протягом строку, визначеного позовними вимогами, виїздити у супроводі матері за кордон з туристичною та/або оздоровчою метою сприятиме розширенню світогляду дитини, її всебічному розвитку та повноцінному відпочинку. Судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 768 грн 40 коп, підлягають стягненню з відповідача на її користь, як передбачено ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved