Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

18 жовтня 2016 року до суду із позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON], орган якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб Служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща неповнолітньої [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька [PERSON], з 16 січня 2017 року по 05 лютого 2017 року, в супроводі матері [PERSON], [INFO]. В позовній заяві зазначено, що 03 липня 2013 року сторони зареєстрували шлюб, який 29 січня 2016 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області було розірвано. Від даного шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток не надає. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок донці за кордоном з метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. [PERSON] неодноразово вживала заходів щоб зв'язатись з відповідачем для отримання нотаріальної згоди виїзду дитини, однак його місце знаходження позивачу не відоме і зв'язку з ним немає. З підстав зазначених вище позивач звернулась до суду із даною позовною заявою. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява, у якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що вимоги позову підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений через оголошення в пресі: а саме: газета «Вінниччина» від 25 листопада 2016 року № 91 (23133). Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. до судового засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та зазначила, що при винесенні рішення по даній справі просить суд захистити права та законні інтереси дитини, не заперечує проти задоволення позову за умови дотримання вимог чинного законодавства України щодо визначення періоду та країни перебування. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Як було встановлено судом, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 03 липня 2013 року у філії № 3 відділу запису актів громадського стану Адміністрації міста Твері Тверської області, актовий запис № 358, розірвано (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], видане 25 січня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 7). Згідно з ч. 2 ст.154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Частиною 2 статті 141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Приписами ст. 33 Конституції України задекларовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Як вбачається з ваучера [NUMBER], виданого 21 листопад 2016 року Туристичним оператором «Смайл», позивач замовила туристичні послуги у вигляді подорожі до Польщі з 16 січня 2017 року по 05 лютого 2017 року, де зазначено, що разом з туристом подорожує [PERSON], [INFO]. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. У відповідності з ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів) піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-тирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-тирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-тирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду лише за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі та у супроводі, виключно, одного з батьків, тобто, в даному випадку позивача. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що батько малолітньої [PERSON] самоусунувся від обов'язку по утриманню та вихованню своєї доньки, а бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї СК України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, сприятиме її гармонійному розвитку, адаптації у суспільстві та розширюватиме її кругозір та вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на вищезазначене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання до суду позовної заяви в розмірі 551 грн. 20 коп., а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які пов'язані з викликом [PERSON] у судове засідання, який здійснювався через оголошення у пресі, у розмірі 180 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved