Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

18.02.2016 року [PERSON] звернувся з позовом про стягнення з [PERSON] суми коштів в розмірі 103 494,34 грн., з яких: 6 186,08 грн. - 3 % річних за період з 14.06.2014 по 26.01.2016 року, 97 308,26 грн. - інфляційні нарахування за період з 20.06.2011 по 26.01.2016 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повертає позику згідно розписки від 19.06.2009 року в розмірі 15 500 дол. США та не виконує рішення суду від 24.09.2014 року про стягнення коштів. Загальна сума боргу становить 195 966,82 грн. Враховуючи, що боргові зобов'язання відповідачем виконані не були, просить стягнути з [PERSON] 3 % річних за період з 14.06.2014 по 12.02.2016 року в сумі 6 186,08 грн., інфляційні втрати за період з 20.06.2011 по 12.02.2016 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач повторно не з'явилася в судове засідання, про дату і час розгляду справи повідомлялася в установленому порядку. На підставі ст. 224 ЦПК України суд здійснив заочний розгляд справи. Судом встановлено, що 19.06.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, про що свідчить розписка (а. с. 5), відповідно до умов якої відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 15 500 дол. США, терміном повернення до 19.06.2011 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.09.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики в розмірі 182 954,58 грн.; 11 071,97 грн. - 3 % річних за весь період прострочення; судовий збір в розмірі 1 940,27 грн., а всього 195 966,82 грн. (а. с. 6). Рішення суду набрало законної сили 06.10.2014 року, 10.10.2014 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист за рішенням суду від 24.09.2014 року про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 195 966,82 грн. (а. с. 7). Відповідно до розрахунку суми стягнення (а. с. 2 - 3) за період з 14.06.2014 по 12.02.2016 року 3 % річних від суми боргу становить 6 186,08 грн., інфляційні нарахування за період з 20.06.2011 по 12.02.2016 року - 97 308,26 грн., загальна сума - 103 494,34 грн. Встановлено, що рішення суду від 24.09.2015 року відповідач не виконує, коштів позивачу не повернув. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України). Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. В постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року по справі N 3-65гс11 висловлена наступна правова позиція: «оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є необґрунтованим». Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі N 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-36цс14, зазначено, що у частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпцiя оплатностi позики, яка дiє за умов, якщо безоплатний характер вiдносин позики прямо не передбачений ЦК України, iншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, у випадку, якщо договiр позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумiннi частини другої статтi 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання вiд позичальника процентiв вiд суми позики. Зобов'язання, що виникли у відповідача на підставі розписки (договору позики) та судового рішення - є грошовими, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не виконує зазначені зобов'язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України по справах N 6-59цс13, N 3-65гс11, №6-36цс14 позивач обґрунтовано вимагає стягнення трьох процентів річних, відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 14.06.2014 по 12.02.2016 року 3 % річних становить 6 186,08 грн. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наданий позивачем розрахунок та інші матеріали справи, суд вважає обґрунтованою зазначену в розрахунку суму трьох відсотків річних - 6 186,08 грн., а тому вона підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд звертає увагу на наступне. Позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з 20.06.2011 по 12.02.2016 року, тобто за період прострочення грошового зобов'язання ще за договором позики (до винесення судового рішення), в якому зобов'язання виражене в іноземній валюті. Разом з тим, в постанові Верховного Суду України по справі за № 6-771цс15 висловлено правову позицію, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. В листі Верховного Суду України «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» від 01.07.2014 року зазначається, що ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Враховуючи наведені положення законодавства та роз'яснення Верховного Суду України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційних втрат). На підставі наведеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню три відсотки річних у сумі 6 186,08 грн., в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на суму 551,20 грн. (пропорційно задоволеним вимогам).

Outcome: partial