Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

17 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 31 липня 2019 року у справі відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій просить суд слухання справи проводити у його відсутності, позов підтримує, просить його задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула повторно, причину своєї неявки суд не повідомила. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Суд розглянув справу у відсутності позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву, а також те, що позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши представлені суду документи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю. Встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, серія ВЕА [NUMBER] від 10 жовтня 2006 року позивач [PERSON] успадкував господарство від спадкодавця своєї матері [PERSON] , що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належним чином зареєстрував будинковолодіння, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12277594 від 25.10.2006 року, реєстраційний номер 13345216 (а.с. 10,11). З пояснень позивача, наведених у позові, вбачається, що він проживає у вищевказаному будинковолодінні. Також за цією адресою зареєстрована відповідачка [PERSON] , з якою він перебував у шлюбі і 21 грудня 2018 року Бродівським районним судом Львівської області шлюб розірвано. На даний час позивач сам веде господарство, сплачує комунальні послуги, відповідач [PERSON] жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим йому, як власнику, завдає значних матеріальних збитків. Проживання разом з відповідачем є нестерпним. На його прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє, а тому він змушений подати до суду заяву про виселення відповідача. Позивач стверджує, що протягом останніх двох років відповідач [PERSON] зводить на нього постійні наклепи, провокує скандали, не пускає до свого власного будинку, систематично замінюючи серцевину замка у вхідних дверях будинку, зачиняє на навісний замок хвіртку. Відповідач [PERSON] неодноразово, провокуючи його на скандали, безпричинно, по надуманих мотивах викликала наряди поліції. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Outcome: approved