Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

18.06.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку з господарськими спорудами і побудовами, розташованого по [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору дарування від 15.10.2003 року. З 14.06.2004 року в будинку була зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , а з 20.06.2004 року їх син [PERSON] , [INFO] 16.12.2012 року [PERSON] за власною ініціативою, добровільно зібрала всі свої особисті речі та особисті речі сина та переїхала жити до свого батька за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] була зареєстрована в будинку позивача, але фактично не проживала у вказаному будинку з грудня 2012 року, в зв`язку з чим рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 25.04.20014 року її було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11.06.2014 року рішення Великоновосілківського районного суду від 25.04.2014 року залишено без змін. Їх син [PERSON] , [INFO] залишився зареєстрованим у вказаному будинку, хоча фактично виїхав з матір`ю у грудні 2012 року і по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] . 14.07.2017 року [PERSON] змінив своє прізвище на дівоче прізвище матері « [PERSON] ». На теперішній час [PERSON] є повнолітнім. Факт не проживання відповідача у належному позивачу будинку понад 6 років підтверджується актами про фактичне проживання осіб від 19.03.2013 р., 15.01.2014 р., 03.06.2019 р. Таким чином відповідач [PERSON] фактично не мешкає за адресою реєстрації з 2012 року, його особистих речей в будинку не має, будинком він не користується, однак знятися з реєстраційного обліку у добровільному порядку відповідач не бажає за невідомих причин. Факт реєстрації відповідача в будинку порушує право позивача як власника на вільне розпорядження та користування майном. Звернення позивача до суду з позовною заявою про позбавлення права користування жилим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Вважає, що його права як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту. Ухвалою від 27.06.2019 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 29.05.2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач пояснив, що позовні вимоги він не визнає та вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки його повноліття настало [INFO]., до цього часу питання про визнання його таким, що втратив право на користування житлом, вирішувалось ще в 2014 р. Згідно рішення від 24.04.2014 р. [PERSON] ще з 2014 р. вимагав втрати права користування житлом відносно нього та його матері [PERSON] , судом в свою чергу втрата користування житловим приміщенням визнана тільки у відношенні його матері [PERSON] , а відносно нього [PERSON] , як неповнолітнього такі вимоги визнані судом неправомірними. За даним рішенням суду [PERSON] прийняв позицію користування ним займаного приміщення нарівні з власником до повноліття. Крім того, судом визначено, що неповнолітній відсутній в спірному житлі не з власної волі, а в наслідок переїзду до іншого помешкання з ініціативи матері. Його повноліття настало [INFO]., тобто час з якого позивач міг звернутися до суду для застосування ч.2 ст.405 ЦК України може настати тільки у травні 2020 року. Крім того, відповідно до довідки від 10.05.2019 р. він в 2018 р. ще не досягнувши свого повноліття вступив до Мелітопольського Державного педагогічного університету імені Богдана Хмельницького і на теперішній час навчається на 1 курсі денної форми навчання. Законодавство України закріплює можливість збереження за особою права користування житловим приміщенням так, ст. 71 Житлового кодексу передбачає збереження даного права у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Його відсутність з серпня 2018 р. в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] пов`язана з зарахуванням до навчального закладу і прямо передбачено ст.71 ЖК УРСР, як одна з підстав збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї власника житлового приміщення протягом року. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Отже, збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. В зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 23.07.2019 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому позивач пояснив, що не погоджується з доводами відповідача про те, що питання про визнання його таким, що втратив право на користування житлом вирішувалось ще у 2014 році, зазначив, що при зверненні ним до суду в 2014 р. в своєму позові він просив визнати такою, що втратила право користування житлом лише [PERSON] , вимог щодо втрати права користування житлом дитиною [PERSON] не заявляв, а навпаки зазначив, що син має право користуватись належним йому будинком, що підтверджується копією рішення Великоновосілківського районного суду від 25.04.2014 року та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11.06.2014 року. На час розгляду справи 25.04.2014 року в Великоновосілківському районному суді [PERSON] , [INFO] був малолітньою особою у віці від 10 до 14 років, та на момент розгляду справи йому виповнилось повних 12 років. Тому ним не заявлялись вимоги про визнання сина [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, оскільки він був малолітнім і до 14 років самостійно не міг обирати місце свого проживання. Його місцем проживання було місце проживання будь-кого з батьків, тобто матері або батька, в їх випадку місце проживання його матері. Згідно із ч. 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Тому він не згоден з доводами відповідача про те, що в 2014 р. в суді він заявляв вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуванням житлом і що такі вимоги судом визнані неправомірними. Він завжди мав з сином хороші стосунку, але з 2012 року його син [PERSON] з невідомих причин перестав з ним спілкуватися, дзвонити, відповідати на його дзвінки, приходити в гості, його особистих речей в будинку немає. Будь яких перешкод в користуванні житлом з його боку не чинилось. З часу коли сину виповнилось 14 років та по теперішній час його мати та він сам не звертались до відповідних органів за захистом житлових прав [PERSON] . Проте в 2017 р. коли [PERSON] виповнилось 16 років і він отримав паспорт громадянина України, він змінив своє прізвище на дівоче прізвище матері - « [PERSON] », що свідчить про те, що він не бажає з ним спілкуватися та обірвав з ним усякий зв`язок. Таким чином, [PERSON] після досягнення 14 років самостійно обрав місце проживання разом з матір`ю за адресою її реєстрації в [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] виповнилось 18 років, а тому він набув повної цивільної дієздатності, але після досягнення повноліття наміру проживати за місцем реєстрації він не має. Оскільки з 2012 р. по теперішній час він жодного разу в будинку не з`являвся, з ним не спілкується, постійно проживає із матір`ю в іншому житловому приміщенні. Крім того, відповідач посилається на те, що його відсутній з серпня 2018 р. в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] пов`язана з зарахуванням до навчального закладу, що передбачено ст.71 ЖК УРСР, як одна з підстав збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї власника жилого приміщення протягом року. Разом з тим, до відзиву на позов, відповідачем надана довідка з Мелітопольського Державного педагогічного державного педагогічного університету від 10.05.2019 р., з якої вбачається, що відповідач вступив до Мелітопольського Державного педагогічного державного педагогічного університету імені Богдана Хмельницького і на теперішній час навчається на 1 курсі денної форми навчання. Навчальний рік триває з 01.09.2018 р. по 09.07.2019 р. Тому є очевидним, що він мав канікули між сесіями, але в цей період він також не приїжджав до спірного будинку і в ньому не проживав. Також треба відмітити, що ніяких особистих речей в спірному будинку відповідача [PERSON] не має, будь яких письмових домовленостей між ним та відповідачем стосовно його проживання у будинку не існує. Крім того, і до в ступу до навчального закладу відповідач також не проживав у будинку за власної волі. Реєстрація [PERSON] , в домоволодінні, яке належить позивачу на праві власності, обмежує його в праві володіти, користуватися та розпорядження своєю власністю. Зняття з реєстрації не порушує прав [PERSON] , так як він фактично з 16.12.2012 року постійно проживає за іншою адресою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованим у спірному будинку [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно домоволодіння і, відповідно, будучи знятим з реєстрації в спірному домоволодінні, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація [PERSON] в домоволодінні є порушенням прав власника, а також Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». 08.08.2019 року до суду надійшло заперечення відповідача [PERSON] на відповідь на відзив, в якому відповідач пояснив, що позивач на доказ своїх доводів зазначає, що його особистих речей в приміщенні не має, а він сам не відвідує приміщення. Коментуючи дане, зазначає, що в даному приміщені на постійній основі мешкають інші люди, вхід до якого йому заборонено, а захист прав власності позивача пов`язан з бажання продати зазначене домоволодіння. Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з`явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, задовольняє позов, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 15.10.2003 року, є власником житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований по [ADDRESS] . Право власності позивача на зазначене житлове приміщення підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 17.10.2003 р., а також копією технічного паспорту (а.с.7,8, 9-13). З 21.08.1999 року по 17.02.2011 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] , від якого мають сина [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого Старомлинівською сільською радою Великоновосілківського району Донецької області, [PERSON] народився [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . (а.с.15). Згідно рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17.02.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.17). Згідно рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 25.04.2014 р. [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] , та яка також була зареєстрована у вищезазначеному будинку, було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] а.с.18-20). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11.06.2014 року рішення Великоновосілківського районного суду від 25.04.2014 р. залишено без змін.(а.с.21-24). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Старомлинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області № 1172 від 11.11.2014 р., згідно запису в погосподарській книзі Старомлинівської сільської ради, [PERSON] , 1975 р.н., зареєстрована в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] (а.с.25). Згідно свідоцтва про зміну імені Серії [NUMBER] від 14.07.2017 р. [PERSON] змінив своє прізвище на дівоче прізвище матері « [PERSON] ». (а.с.16). З наданих суду актів від 19.03.2013 р., 15.01.2014 р., 03.06.2019 р. про фактичне проживання осіб в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що комісією у складі представника сільської ради, депутата сільради, свідків було встановлено, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації в період з 16.12.2012 р. по теперішній час. (а.с.15). Згідно довідки Старомлинівської сільської ради №1123 від 03.06.2019 р. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але за вищевказаною адресою не проживає (а.с.29). Згідно довідки Старомлинівської сільської ради №949 від 08.05.2019 р. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , а проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Згідно довідки №05-п/691 від 10.05.2019 р. [PERSON] в 2018 р. вступив до Мелітопольського державного педагогічного університету ім..Богдана Хмельницького і навчається на 1 курсі денної форми навчання на умовах контракту. Наказ про зарахування від 16.08.2018 р. №60/35-08. Навчальний рік триває з 01.09.2018 р. до 09.07.2019 р. Про те, що відповідач не проживає у вказаному будинку з грудня 2012 року, не заперечується ним у своєму відзові на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майка будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч.2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що не проживає в будинку з поважних причин, на підтвердження чого посилається на те, що раніше судом у 2014 р. позивач вимагав втрати права на користування житлом відносно нього та його матері [PERSON] , судом втрата користування житловим приміщенням визнана тільки у відношенні до його матері [PERSON] , а відносно нього [PERSON] , як неповнолітнього такі вимоги визнані судом неправомірними. Позивачем [PERSON] підтримано факт відсутності підстав для втрати ним [PERSON] права проживання до його повноліття в домоволодінні. Крім того, причиною не проживання в будинку відповідач зазначає його навчання на денному відділенні Мелітопольського Державного педагогічного університету з 01.09.2018 року, а також те що вхід до будинку йому заборонено. Такі твердження відповідача не заслуговують на увагу, оскільки відповідач [PERSON] вибув на навчання до м.Мелітопіль 01.09.2018 р. і проживає там менше року, а період його не проживання без поважних причин у спірному будинку при наявності такої можливості охоплює період з [INFO] (досягнення ним 14 років) до 01.09.2018 р. (вступу до навчального закладу). Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14 років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Судом встановлено, що в грудні 2012 р. місце проживання [PERSON] було визначено за місцем проживання його матері. Це помешкання [PERSON] обрав своїм проживанням і після досягнення ним 14 років, що не заперечувалось сторонами, а тому відповідно до ст.405 ЦК України за ним зберігалося жиле приміщення понад один рік, оскільки у вказаному житлі залишився проживати його батько. З рішення Великоновосілківського районного суду від 25.04.2014 р. та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 11.06.2014 р. вбачається, що [PERSON] у своєму позові просив визнати такою, що втратила право на користування житлом лише [PERSON] , вимог щодо втрати користування житлом дитиною не заявляв, навпаки зазначив, що син має право користуватись належним йому будинком. Зустрічні позовні вимови [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, а також позовні вимоги неповнолітнього [PERSON] про заборону [PERSON] до досягнення ним повноліття або надання альтернативного житла здійснювати дії щодо переоформлення майнових прав на належний [PERSON] житловий будинок, а також вчиняти дії які перешкоджають йому реалізувати своє право щодо користування ним залишено без задоволення в повному обсязі. Згідно зі ст. 71,72 ЖК за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням із дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. [INFO]. відповідачу виповнилось 18 років, але до житла, що розташоване за адресою: [ADDRESS] він не повернувся, має постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Доказів того, що відповідач намагався вселитися у будинок або доказів про чинення [PERSON] з боку [PERSON] перешкод у доступі до спірного житла протягом року відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. 01.09.2018 р. відповідач дійсно вибув на навчання, що підтверджується довідкою з навчального закладу, де і по теперішній час продовжує навчання, але відбулося це по закінченню визначеного законодавством річного строку, протягом якого за членом сім`ї зберігається відповідне житло. Відповідач не вказав будь які поважні причини, які б вказували на поважність його відсутності понад один рік у будинку [ADDRESS] у період з [INFO](часу коли йому виповнилось 14 років) по 01.09.2018 р. (часу виїзду на навчання), та не ставив питання пропущеного строку. При цьому суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на ст.71 ЖК України, яка передбачає збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем протягом 6 місяців, або членів сім`ї власника житлового приміщення протягом 1 року (ст.405 ЦК України) у зв`язку з навчанням, оскільки відповідач вибув на навчання 01.09.2018 р., а спірне житло залишив в грудні 2012 року. [INFO] відповідачу виповнилось 14 років, з цього часу він міг обрати місце проживання за спірною адресою, але цього не зробив та не проживав в ньому більше 1 року без поважних причин, а тому відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, він втратив право користування житлом. Посилання відповідача, про те, що в спірному будинку мешкають інші люди та вхід до нього йому заборонений, суд оцінює критично, оскільки з часу коли [PERSON] виповнилось 14 років ([INFO]) та по теперішній час його мати в його інтересах або він сам не звертались до державних органів чи суду з питанням порушення його прав проживання у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.ст.59,60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом достовірно встановлено, що відповідач без поважних причин не проживає у житловому будинку [ADDRESS] з [INFO] (часу коли йому виповнилось 14 років), тобто понад один рік протягом якого за ним зберігається житлове приміщення, після досягнення 14 років самостійно обрав місце проживання разом з матір`ю за адресою її реєстрації: [ADDRESS] , на момент ухвалення рішення досяг повноліття, не є власником (співвласником) спірного будинку, його особистих речей в будинку не має, будинком він не користується та не цікавиться, втратив до нього усякий інтерес, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved