Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

18 квітня 2016 року [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав 2 000 доларів США грошових коштів, які зобов'язався повернути в строк до 14 вересня 2013 року. Усі умови позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, власноручно написаній відповідачем. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики, позивач просить стягнути з відповідача 52 200 грн. - суми позики, що еквівалентно 2 тис. доларів США, 43 587 грн. - індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання та 4 045 грн. 47 коп. - три відсотка річних. В судовому засіданні позивач та його представник частково підтримали позов в сумі 42 200 грн., що складає залишок боргу, вказуючи що відповідач в добровільному порядку під час судового розгляду частково повернув грошові кошти в рахунок боргу. В частині розміру інфляції та трьох відсотків річних від позовних вимог відмовилися. Відповідач, який приймав участь на першому судовому засіданні, яке відбулося 07 червня 2016 року позов не визнав, в судові засідання 26 серпня 2016 року, 05 вересня 2016 року не з'явився, про дату, місце і час проведення судвого розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать судові повістки з відміткою Укрпошти про вручення останніх адресату. Вислухавши позивача, його представника, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, 2 визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Верховний Суд України в постанові від 18.09.13 р. № 6-63цс/13 вказав на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передавання грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що між сторонами існують зобов'язання за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем у формі розписки, яка посвідчує передачу позивачем відповідачу грошової суми в розмірі 2 тисячі доларів США (а.с. 3). В розписці встановлено зобов'язання відповідача повернути суму позики протягом півроку, починаючи з 14.03.2013 року, тобто до 14.09.2013 року. Розписка знаходилась у позивача, яка надала в суд її оригінал, та підтверджує наявність невиконаного боргового зобов'язання відповідача перед позивачем. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику в іноземній валюті - доларах США. З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмові формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти в іноземної валюті, доларах США, та строк повернення грошових коштів. Тому посилання відповідача у запереченні, щодо сплину строку позовної давності, суд не бере до уваги, оскільки останні спростовуються змістом письмової розписки, в якій вказано строк повернення грошових коштів протягом півроку, починаючи з 14.03.2013 року. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Суд також враховує висновок Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року щодо застосування ст. 533 ЦК України, а саме. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина 3 перша стаття 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у сумі, яка підтримана позивачем та її представником, тобто 42 200 грн. Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд враховує, що судовий збір позивачем було сплачено в сумі 998 грн.33 коп., в ході судового розгляду позовні вимоги позивачем були підтримані частково в сумі 42 200 грн., з урахуванням того, що сума боргу частково в розмірі 10 000 грн. сплачена відповідачем в добровільному порядку, після пред'явлення позову в суд, від решти позовних вимог (індексу інфляції, три відсотка річних) позивач та її представник в судовому засіданні відмовилися, тому у відповідності до ч. 1 ст. 88, ч. 1 ст. 89 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 551 грн. 20 коп.понесених витрат по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу в в сумі 1 500 грн. На підставі ст.525, 526, 533, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved