Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

19 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1982 року до 2003 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , під час якого останній як член житлово-будівельного кооперативу «Запоріжсталь-27» отримав ордер на вселення до квартири [ADDRESS] . Пайовий внесок за вказану квартиру подружжя виплатило у 1993 році. Оскільки сплата вартості квартири відбувалася за рахунок спільних коштів [PERSON] та [PERSON] , первісний позивач вважає її об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже квартира належить їм у рівних частках. [INFO] [PERSON] помер, так і не зареєструвавши право власності на квартиру і не отримавши на неї жодних правовстановлюючих документів. Відтак, частка квартири, що належить первісному позивачу, підлягає оформленню в порядку ст. 71 Закону України «Про нотаріат». Задля отримання такого свідоцтва влітку 2019 року [PERSON] звернулася до органів нотаріату, проте державний нотаріус їй відмовив, посилаючись на відсутність документу, що посвідчує право власності [PERSON] на спірну квартиру. З огляду на те, що неможливість оформлення права власності на частку квартири істотно звужує її права як власника, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного майна. 20 лютого 2020 року відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , подали до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності за законом у порядку спадкування. На підтвердження позовних вимог зазначили, що [INFO] помер їх батько, [PERSON] . До складу спадщини серед іншого входить частка згаданої вище квартири. Також указали, що [PERSON] заповіт не залишив, а вони є єдиними спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину. Водночас оформити спадщину у нотаріальному порядку вони не можуть, оскільки спадкодавець за життя правовстановлюючий документ на квартиру не отримав. Дізнавшись про те, що позивачеві за первісним позовом відмовили в отриманні свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, вони дійшли висновку, що їм з тих же мотивів відмовлять у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. А оскільки на сьогодні [PERSON] та [PERSON] позбавлені повною мірою можливості розпоряджатися належною їм часткою квартири, вони звернулися до суду із зустрічним позовом. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) та його представник у судове засідання не з`явилися. До початку судового розгляду представник первісного позивача направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності первісного позивача, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову не заперечував. Відповідачі (позивачі за зустрічним позовом), у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення вимог первісного позову не заперечували, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, ухвалити рішення на розсуд суду. 10 грудня 2019 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, надав сторонам строк для подання заяв по суті справи, призначив підготовче засідання на 06 квітня 2020 року. 06 квітня 2020 року суд постановив ухвалу про прийняття зустрічного позову для спільного розгляду з первісним позовом, об`єднав позовні вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом, закрив підготовчепровадження і призначив справу до судового розгляду по суті на 30 червня 2020 року. Разом із позовною заявою первісний позивач, у порядку ст. 84 ЦПКУкраїни подав клопотання про витребування у Другої запорізької нотаріальної контори копії спадкової справи №75 за 2005 рік після смерті [PERSON] . Указане клопотання суд задовольнив, про що зазначив в ухвалі від 06.04.2020. Інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 29 липня 1982 року позивач, [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Запорізької міської Ради народних депутатів Запорізької області 29.07.1982, актовий запис № 1563. (а.с.7) [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Заводської районної Ради депутатів трудящих міста Запоріжжя Запорізької області 28.06.1983, актовий запис № 734. (а.с.72) [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної Ради народних депутатів міста Запоріжжя Запорізької області 24.05.1990, актовий запис № 1248. (а.с.73) Відповідно до ордеру № 1234 на жиле приміщення в будинку ЖБК, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів 30.12.1987, [PERSON] , як члену житлово-будівельного кооперативу «Запоріжсталь-27, разом із дружиною [PERSON] , донькою [PERSON] надано право на заняття квартири [ADDRESS] . (а.с. 8) Згідно з довідкою житлово-будівельного кооперативу № 307 «Запоріжсталь-27», що видана на ім`я [PERSON] за № 613 від 25 травня 2016 року, вартість квартири [ADDRESS] у сумі 11384,40 карбованців виплачена повністю 09.07.1993 року. (а.с. 10) Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції міста Запоріжжя 25.02.2003, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25 лютого 2003 року, про що зроблено актовий запис № 79. (а.с. 15) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції 13.10.2004, актовий запис № 9046. (а.с.16) Відповідно до матеріалів спадкової справи № 75 за 2005 рік, надісланої на адресу суду Другою запорізькою державною нотаріальною конторою, спадкоємцями за законом, який прийняв спадщину після [PERSON] є його діти: [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що вона не надала документів, що підтверджують право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Зазначене підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданою Другою запорізькою державною нотаріальною конторою 18.09.2019 за № 1387/02-31. (а.с. 19) Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» № 697-ХІІ від 07.02.1991, який був чинний на час виплати повної вартості квартири, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до п.3 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» від 26 березня 1991 року положення статті 15 Закону Української РСР «Про власність» застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року. На підставі дослідження перелічених письмових доказів, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у встановленому законом порядку набув право власності на кооперативну квартиру[ADDRESS] , оскільки вказана квартира була надана йому у користування на підставі ордеру, а у подальшому [PERSON] , як членом ЖБК № 307 «Запоріжсталь-27», сплатив повну вартість квартири 09.07.1993, що підтверджується довідкою ЖБК № 307 «Запоріжсталь-27». Оскільки пай за квартиру був сплачений 09.07.1993 року, тобто у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , то зазначене майно, яке нажито подружжям у період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому їх долі є рівними. Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), що був чинний на час набуття права власності на квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, наведена норма закріплює презумпцію рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, яка сторонами у справі не оспорювалася. За змістом підпункту «а» пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 від 18.09.1987, пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном. З огляду на викладене, суд приймає доводи первісного позивача про те, що, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності. При цьому, ураховуючи те, що шлюбний контракт між [PERSON] та [PERSON] не укладався, виходячи з презумпції рівності часток, [PERSON] є власником 1/2 (однієї другої) частки спірної квартири. За змістом положень ст. 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 статті 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Матеріалами зазначеної спадкової справи № 33/2018 підтверджено, що позивачі за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , звернулися із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а тому є такими, що спадщину прийняли. Оскільки до складу спадщини увійшла 1/2 (одна друга) частка спірної квартири, суд погоджується із доводами позивачів за зустрічним позовом про належність кожному з них 1/4 частки квартири. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності повинне спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Відповідно до п.п 4.14 п.4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин, від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно з п.п.4.15. п.4 глави 10 розділу ІІ вищезазначеного Порядок, вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що вона не надала документів, що підтверджують право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Зазначене підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданою Другою запорізькою державною нотаріальною конторою 18.09.2019 за № 1387/02-31. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №5 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми які підлягають поверненню, а не квартирна, дача, гараж, садовий будинок. Частина пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкоємець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Оскільки нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що відмова у вчиненні нотаріальної дії та неможливість оформлення права власності у нотаріальному порядку, призвела до неспроможності сторін у справі розпоряджатися належним їм майном, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності та зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню.

Outcome: approved