Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

19.08.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] « Про розподіл спільного сумісного майна подружжя », в якому посилалася на те, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 15.09.1989 року. Від даного шлюбу, на теперішній час, неповнолітніх дітей не мають. Фактичні шлюбні відносини вони припинили понад 10 років тому. З вказаного часу вони сумісно не мешкають, сумісного господарства не ведуть, питання про розірвання шлюбу вирішується в судовому порядку. В період перебування в зареєстрованому шлюбі відповідач, у зв»язку з необхідністю поліпшення житлових умов сім»ї, став членом Молодіжного житлово будівельного кооперативу « Незабудка », де ним, для потреб родини, була отримана квартира № 37, розташована в будинку № 295 по вулиці Клочківська в Дзержинському районі м. Харкова, де вони разом з донькою мають реєстрацію по теперішній час. Перший пайовий внесок за квартиру, з їх спільних коштів подружжя, було сплачено в 1990 році. Остаточно повна вартість квартири ними була виплачена в 1996 році, також за рахунок спільних коштів подружжя. Після чого, вказана спірна квартира в 2001 році, без її згоди, була зареєстрована на праві приватної власності на ім»я відповідача, так як він був членом кооперативу, про що останньому було видано відповідне свідоцтво про право власності на житло. Незважаючи на те, що реєстрація права власності на квартиру була проведена на ім»я відповідача, вона вважає що, квартира є спільним сумісним майном подружжя. Відповідач відмовляється добровільно розділити спірну квартиру. Приймаючи до уваги наведене, позивач просить суд розподілити спірне жиле приміщення між нею та відповідачем, визнавши за ними право приватної власності на 1\\2 частини спірної квартири за кожним співвласником, без виділу часток в натурі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, з підстав на які вона посилається в своєї позовної заяві. При цьому наголошувала на тому, що спірна квартира є спільним сумісним майном їх родини, яке було придбано в період знаходження їх в зареєстрованому шлюбі, за кошти їх родини, для потреб родини, згодом право власності було зареєстровано на ім»я відповідача, так як він був членом кооперативу. Про факт реєстрації права власності на квартиру на своє ім.»я, відповідач її не повідомив. Мати відповідача гроші на сплату внесків вартості придбаної квартири їм не надавала. Кошти на утримання квартири сплачує відповідач, вона участі не приймає, так як у неї відсутні кошти, крім того на іі утриманні знаходилися їх діти, які мешкали разом з нею. На протязі тривалого часу в спірному жилому приміщенні ніхто постійно не мешкає. Потреба в проведенні судово технічної експертизи щодо спірної квартири відсутня, так як вона не наполягає на розподілі вказаного майна в натурі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, вважаючи, що все спірна квартира повинна бути розподілена між сторонами не в рівних частках, позивачу повинна належати 1\\6 частини квартири, йому повинна належати 5\\6 частини квартири. З приводу обставин сумісного життя сторін, обставин придбання спірної квартири, її призначення, використання, відповідач [PERSON], дав пояснення, аналогічні поясненням, даним в судовому засіданні позивачем [PERSON] При цьому, наголошував на тому, що спірна квартира є спільним сумісним майном їх подружжя, тому він з власних коштів сплачує утримання житла, не наполягаючи на тому, щоб позивач приймала участь в утриманні квартири. Перший внесок вартості квартири в розмірі 3400 карбованців СРСР ними був внесений з їх сумісних коштів. На його прохання, його мати перевела на банківський рахунок кооперативу залишкову вартість квартири в розмірі 9427 карбованців СРСР. Вказана сума була матір»ю подарована йому, так як сподівалась, що вони будуть мешкати однією родиною, в придбаної для вказаних потреб квартирі. Так як, більша частина вартості квартири була внесена його матір»ю з власних коштів, а також приймаючи до уваги, що на протязі тривалого часу спірне житло утримує лише він, відповідач вважає, що позивач має право власності лише на 1\\6 частину спірного житлового приміщення. Потреба в проведенні судово технічної експертизи щодо спірної квартири відсутня, так як він не наполягає на розподілі вказаного майна в натурі. Суд вислухав пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. В судовому засіданні встановлено те, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.09.1989 року ( актовий запис № 852 зроблений 15.09.1989 року Київським відділом ЗАГС м. Харкова ). Рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 02.11.2015 року вказаний шлюб було розірвано. ( а.с.а.с. 7, 134-135, 136 ). Також в судовому засіданні встановлено те, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі сторони [PERSON] та [PERSON], у зв»язку з необхідністю поліпшення житлових умов, для потреб своєї родини та за взаємною згодою, на сумісні кошти, придбали спірне жиле приміщення двокімнатну квартиру № 37 розташовану в будинку № 295 по вулиці Клочківська в Дзержинському районі м. Харкова, шляхом зарахування відповідача [PERSON] до членів Молодіжного житлово будівельного кооперативу « Незабудка ». Перший внесок вартості квартири в розмірі 3400 карбованців СРСР був внесений в 1990 році. Вартість квартири була сплачена в повному обсязі в 1996 році, про що свідчить відповідна довідка, надана МЖБК « Незабудка ». ( а.с.а.с. 5, 43, 44, 45, 46 ). Відповідно до технічного паспорту, складеного КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » спірне жиле приміщення - квартира № 37 розташована в будинку № 295 по вулиці Клочківська в м. Харкові, складається з двох житлових кімнат та розташована на 10-му поверсі 10-ти поверхового багатоквартирного будинку. ( а.с.а.с. 41-42 ). Згідно до свідоцтва про право власності від 19.02.2001 року, виданого Виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова, на підставі рішення виконкому Дзержинської райради м. Харкова від 13.02.2001 року за № 28\\24, та зареєстрованому в КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » 17.04.2001 року в реєстраційній книзі за реєстрованим номером 62242 та довідки наданої КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації », відповідачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира № 37 розташована в будинку № 295 по вулиці Клочківська в м. Харкові. ( а.с.а.с. 40, 119 ). З копій загальногромадянських паспортів сторін, їх дочки [PERSON] та довідки, наданої МЖБК « Незабудка » вбачається те, що вказані особи мають реєстрацію в квартирі № 37 розташованої в будинку № 295 по вулиці Клочківська в м. Харкові з 21.02.1995 року по теперішній час. ( а.с.а.с. 6, 9-10, 38-39,118 ). Також, в судовому засіданні, з оглянутих відповідних платіжних квитанцій та інформації наданої МЖБК « Незабудка », вбачається, що сплата комунальних послуг та коштів по утриманні спірного жилого приміщення, здійснюється відповідачам [PERSON]. Заборгованість по вказаним платежам відсутня. ( а.с.а.с. 45, 48-117 ). З оглянутих в судовому засіданні ощадної книжки на ім.»я [PERSON] та квитанції серії СМ № 073551 від 07.08.1990 року, вбачається, що відповідачем [PERSON] на рахунок МЖБК « Незабудка » були перераховані грошові кошти в розмірі 3400 карбованців СРСР, як пайовий внесок по сплаті спірного жилого приміщення. ( а.с.а.с. 17-18 ). Вказана обставина не заперечується в судовому засіданні сторонами по справі, які наголошували на тому, що вказані кошти є їх сумісними коштами, так як були накопичені під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Також з оглянутої в судовому засіданні ощадної книжки на ім.»я матері відповідача [PERSON] та довідки про перерахування платежу, вбачається, що остання 21.08.1992 року перерахувала на рахунок МЖБК « Незабудка » грошові кошти в розмірі 9427 карбованців СРСР. ( а.с.а.с. 19-20, 30 ) В судовому засіданні з пояснень відповідача [PERSON] та досліджених письмових пояснень матері відповідача [PERSON], які були досліджені в порядку ст. 185 ЦПК України, так як встановлено наявність об»єктивних перешкод для явки в судове засідання [PERSON] для дачі показань в якості свідка, за станом здоров»я останньої, вбачається те, що вказані особи наголошували на тому, що вищевказані грошові кошти в розмірі 9427 карбованців СРСР були перераховані [PERSON] на рахунок МЖБК « Незабудка », як сплата остаточного пайового внеску вартості спірного жилого приміщення. Вказані особи також посилались на те, що зазначена сума була подарована [PERSON] особисто своєму сину [PERSON] для придбання спірного житлового приміщення для потреб родини сина. ( а.с.а.с. 32, 33 ). Позивач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала, що вказані кошти були особисто подаровані [PERSON] своєму сину [PERSON] Суд не приймає до уваги вказане ствердження відповідача [PERSON] та його матері [PERSON], та розцінює їх критично, як спосіб захисту відповідача [PERSON] від пред»явленого позову з наступних підстав. Так відповідно до наданої відповідачем ощадної книжки та довідки про перерахування [PERSON] грошових коштів у вказаному розмірі на рахунок МЖБК « Незабудка » вбачається, що вказана банківська операція була проведена 21.08.1992 року, між тим, як відповідно до даних наданих МЖБК « Незабудка » вартість спірної квартири була сплачена в повному обсязі в 1996 році. Будь яких даних, які б свідчили про те, що вказана сума була перерахована на рахунок МЖБК « Незабудка », як остаточна оплата саме спірного жилого приміщення та була фактично отримана МЖБК « Незабудка », відповідачем суду надано не було. Крім того, відповідно до ст. 244 ЦК Української РСР ( в редакції Закону від 18.07.1963 року\~№\~1540-VI, який діяв на момент подій, на які посилають відповідач [PERSON] та його мати [PERSON] ), договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Будь яких даних, з приводу наявності нотаріально посвідченого договору дарування вказаних грошових коштів, відповідачем суду надано не було. Також суд не приймає до уваги ствердження відповідача [PERSON] з приводу того, що його частка в спірному майні подружжя повинна бути збільшена у зв»язку з тим, що він на протязі тривалого часу за власні кошти утримує спірнку квартиру, а відповідач участі в її утриманні не приймає, з наступних підстав. Так в судовому засіданні з пояснень сторін та досліджених доказів, вбачається, що дійсно утримання спірної квартири на протязі тривалого часу здійснює відповідач [PERSON], при цьому останній наголошував, що він з власних коштів сплачує утримання житла, не наполягаючи на тому, щоб позивач приймала участь в утриманні квартири. Позивач [PERSON] в судовому засіданні наголошувала на тому, що на її утриманні знаходилися її та відповідача діти, які мешкали разом з нею, аліменти на утримання дітей з відповідача на її користь не утримувались, так як він надавав добровільно матеріальну допомогу, при наявності у нього коштів. Тому вона не мала матеріальної змоги приймати участь в утриманні спірного житла. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що умови та порядок сплати коштів на утримання спірного житлового приміщення, був встановлений між подружжям за їх взаємною згодою на добровільних підставах. Крім того, відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь які види майна, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема можуть бути квартири, паєнакопичення в житлово будівельному кооперативі, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те , що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї. При таких обставинах, кошти витрачені відповідачем [PERSON] для утримання спірного житлового приміщення, відповідно до вищевказаних приписів законодавства, не входять до складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, тому в цій частині ствердження відповідача [PERSON] є безпідставними. В судовому засіданні наявними доказами стверджено те, що вказана спірна квартира, по взаємної згоді сторін була придбана під час перебування останніх в зареєстрованому шлюбі, за сумісні кошти їх родини, для потреб їх сім»ї, тому вона є спільним сумісним майном подружжя. Причиною придбання спірної квартири, було бажання сторін поліпшити житлово побутові умови своєї родини. Вказані обставини, крім обставин належності частини грошових коштів, в судовому засіданні не заперечувалися сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд вважає про те, що після придбання та набуття права власності на спірну квартиру, вказане майно належить сторонам в рівних частках, то б то по 1\\2 частці квартири кожному з співвласників. Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя. Зокрема за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умов, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п.п. 25, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, судам необхідно застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обв»язкової згоди на отримання одним із подружжя грошової компенсації та попереднього внесення на депозитний рахунок суду другим із подружжя відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть біти реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При поділі майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей. Рішення суду повинно містити мотиви та обгрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Однак, приймаючи до уваги вищевикладені докази, суд вважає, що підстави для відступлення на користь відповідача [PERSON], від передбачених СК України засад рівності часток в сумісному майні подружжя відсутні, так як в такому разі суттєво будуть порушені законні права та інтереси позивача [PERSON] Відповідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності .У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім*ї. Приймаючи до уваги наведене, а також те, що спірна квартира розташована на 10 поверсі багатоквартирного, 10-ти поверхового будинку, а тому за технічними характеристиками становить з себе річ неподільну, яку неможливо реально розділити між сторонами відповідно до їх часток. А також те, що сторони не наполягають на розподілі спірної квартири в натурі, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишити майно спірні квартиру у їх спільній частковій власності, в розмірі 1\\2 частини вказаного майна кожному з співвласників. Позивач [PERSON], при зверненні до суду з вказаним позовом сплатила судовий збір в сумі 3000 гривень, що стверджується відповідним платіжним дорученням. ( а.с. 1 ). Розподіляючи судові витрати між сторонами, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути відповідача [PERSON] на користь [PERSON] вказані судові витрати в сумі 3000 гривень, так як стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved