Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

18 травня 2017 року [PERSON] звернулася в суд з зазначеним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що в жовтні 2016 року вона знайшла оголошення на сайті AUTOMOTO.UA про можливість придбання автомобіля марки «КІА Sportage FL», 2014 року випуску, всього за 235000 гривень в кредит. Представник фірми - [PERSON] повідомила, що ціна зазначеного автомобіля становить 270000 гривень та пояснила, що після сплати нею 60000 гривень автомобіль буде доставлено за її місцем проживання протягом 3-х днів, а решту суми за автомобіль вона може сплатити оформивши з ними договір на розстрочку. 04 листопада 2016 року вона за наданими реквізитами сплатила 60000 гривень, що підтверджується квитанцією про оплату авансового платежу згідно договору фінансового лізингу № 1698 від 04 листопада 2016 року. Після оплати вона надала квитанцію [PERSON], яка сказала чекати і почала готувати договір на розстрочку. Через деякий час [PERSON] надала договір для підпису, вказавши при цьому, що договір про розстрочку та договір фінансового лізингу це одне й те саме. Прочитавши цей договір вона підписала його на вказаних [PERSON] місцях. Потім [PERSON] дала підписувати ще один комплект договору, сказавши при цьому, що він ідентичний першому та залишається на фірмі й попросила підписати його у вказаних місцях, а вона потім його заповнить. Після підписання [PERSON] надала ще один комплект підписувати нібито для банку чи для головного офісу, який теж не був заповнений. На всіх вказаних місцях вона розписалася. Потім вона попросила ще раз перевірити паспортні дані на договорах, поставила на них печатки та надала їй один з примірників. Також [PERSON] повідомила, що їм для покупки автомобіля, оформлення його в МРЕВ потрібно 3 доби, проте автомобіль упродовж 3-х днів так і не був переданий. На її звернення [PERSON] повідомила, що в обраному автомобілі виявили якийсь дефект, тому необхідно почекати дві тижні поки з іншого міста привезуть інший. Через два тижні вона знову зателефонувала [PERSON], і вона сказала, що автомобіль ще не привезли та ще треба почекати. Перечитавши договір вона виявила, що [PERSON] відволікаючи увагу надала їй договір, в якому вписала вартість автомобіля набагато більшу за 270000 гривень. У зв'язку з цим, вона звернулася з відповідною заявою до відповідача та просила розірвати договір № 1698 від 04 листопада 2016 року і повернути кошти в розмірі 60000 гривень. Її повідомили, що в разі небажання очікувати передачі автомобіля договір може бути розірваний, проте розірвати договір без втрати сплачених 60000 гривень неможливо. Вважає, що відповідач здійснює свою господарську діяльність в супереч закону, оскільки їй не було надано ліцензії на здійснення фінансового лізингу, тому відповідно до ст. 227 ЦК України договір може бути визнаний судом недійсним. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, рядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін. Зазначає, що відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику, а умови договору є несправедливими. Зокрема, п. 12.16. договору лізингу суперечить положенням п. 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору є несправедливою умовою договору. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на її користь 60000 гривень. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов у повному обсязі та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд за згодою сторони позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 04 листопада 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» до [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 1698, за умовами якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки «KIA Sportage FL», вартість якого згідно з п. 8.2. договору становить 22610,04 долари США, що на дату укладення договору в гривневому еквіваленті становить 585600 гривень (а.с. 10-17). Згідно з п.1.3. договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на термін та на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Пунктом 1.7. договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу. Термін передачі лізингоодержувачеві в користування предмета лізингу може бути збільшено з причин, незалежних від лізингодавця (включаючи випадки затримки поставки продавцем/постачальником транспортного засобу), причому лізингодавець бере на себе зобов'язання письмово або в телефонному режимі повідомити лізингоодержувача про причини та приблизні терміни затримки (у випадках затримки поставки транспортного засобу продавцем/постачальником - після отримання від нього відповідної інформації) при цьому лізингоодержувач погоджується про зміну термінів передачі предмета лізингу в користування без укладення додаткових угод до даного договору. У п. 4.1. договору сторони погодили, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - комісії за організацію угоди; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах у п. 9.4. ст. 9 даного договору, Згідно з п. 9.6. договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується за даним договором у наступному порядку: - комісія за організацію угоди; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. 04 листопада 2016 року позивачем сплачено на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» 60000 гривень згідно з договором фінансового лізингу № 1698 від 04 листопада 2016 року (а.с. 18). 13 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» з заявою в якій просила розірвати договір № 1698 та повернути сплачені кошти на її картковий рахунок (а.с. 19). Листом № 642 від 22 грудня 2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» повідомило, що сплачені кошти в розмірі 60000 гривень згідно з п. 9.6. зараховані як комісія за організацію угоди в розмірі 58560 гривень та авансовий платіж в розмірі 1440 гривень. За умовами статті 12 п. 12.1. договору сплачена комісія за організацію угоди в розмірі 58560 гривень не повертається взагалі, а авансові платежі будуть повернуті в розмірі 864 гривень. Також повідомлено, що договір лізингу № 1698 від 04 листопада 2016 року вважається розірваним з 16 грудня 2016 року (а.с. 22). Відповідно до п. 3.4.3. договору лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Пунктом 12.1. договору передбачено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та п. 4.1. та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Звертаючись в суд з позовом про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» сплачених коштів, позивач посилається на відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансового лізингу, здійснення ним нечесної підприємницької практики, а також забезпечення умовами договору захисту інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін та несправедливість умов договору відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем та її представником не надано суду будь-яких доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин. Всі посилання ґрунтуються лише на припущеннях сторони позивача. Сторона позивача самостійно не зверталась до будь-яких державних органів для отримання письмових доказів та не просила про витребування такої інформації судом. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 2 ст. 806 ЦК України визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг»». Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 1698 від 04 листопада 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», нотаріально посвідчено не було, тому в силу закону він є нікчемним та недійсним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв'язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому, суд також застосовує за власною ініціативою наслідки недійсності нікчемного договору, що передбачено ч. 5 ст. 216 ЦК України. За таких обставин, враховуючи нікчемність договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та задоволення позову про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь [PERSON] 60000 гривень сплачених грошових коштів. Доводи позивача та її представника про відсутність у відповідача відповідної ліцензії, здійснення відповідачем підприємницької практики та несправедливість умов договору не мають правового значення для правильного вирішення спору у випадку встановлення обставин нікчемності укладеного договору в цілому та застосування судом наслідків недійсності нікчемного правочину до спірних правовідносин. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає також 640 гривень судового збору.

Outcome: approved