Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

18 грудня 2017 року, представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, стягнути в солідарному порядку з відповідачів позичальниці [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 2007/38-27/40 від 11.10.2007 року в сумі 146019,95 грн. (борг за кредитом - 115289,68 грн., борг по відсотках - 24192,85 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків - 4259,19 грн., інфляційних витрат за відсотками - 2278,23 грн.), мотивуючи невиконанням позичальницею [PERSON] своїх кредитних зобов`язань на протязі тривалого часу. Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 04.11.2019 р. було задоволено клопотання представника АТ «Альфа-Банк» адвоката Байрамова О.В. про заміну позивачів ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк» в порядку ст. 55 ЦПК України згідно загальних зборів акціонерів АТ «Укрсоцбанк» і єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 10.09.2019 р., якими було затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» з посиланням на рішення № 5/2019 р. єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 р. про затвердження Передавального акту з визначенням, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» зазначених у Передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати вказаної у вказаному акті, а саме з 15.10.2019 р. (т. 2 а.с. 67-73,75-82,84). Представник позивачів АТ «Альфа-Банк» адвокат Петренко С.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду неодноразово повідомлялася належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток з викликами до суду, причини неявки суду не повідомила, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду заяви, в яких позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити та слухати справу за її відсутності, з огляду на зайнятість її та всіх представників банку в інших судових засіданнях (т. 2 а.с. 123,129). Відповідачі та їхній представник адвокат Синкевич Р.І. за ордерами в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомили, надавши до суду письмову заяву адвоката Синкевича Р.І., в якій просили суд повністю відмовити позивачам АТ «Альфа-Банк» в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов, застосувавши до спірних правовідносин строк позовної давності до позовних вимог, пред`явлених до відповідачів [PERSON] та в подальшому, слухати справу за відсутності [PERSON] та [PERSON] та їхнього представника адвоката Синкевича Р.І. (т. 1 а.с. 63-73, т. 2 а.с. 87-89,103-110). Представниками позивачів АТ «Альфа-Банк» на електронну адресу (скриньку) суду були надіслані письмові пояснення та розрахунок вимог банку на відзив відповідачів та пояснення щодо строку позовної давності, які просив застосувати до спірних правовідносин представник обох відповідачів (т. 2 а.с. 91-93,125-128). Дослідивши матеріали справи та додатково надані сторонами провадження письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 1056-1 ЦК України передбачає, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об`єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобов`язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до приписів ст. 509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтями 553-559 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ст. 599 ЦК України - зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності з умовами ст. 611 ЦК України - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання - відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Також, статтею 617 ЦК України передбачено - особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Договір - є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст.ст. 638,639 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Правова позиція, висловлена ВСУ при розгляді справи № 6-109цс14 від 17 вересня 2014 року передбачає, що відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком. Згідно із частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Частиною першою статті 554 ЦК України передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, як це вказано у Правовій позиції ВСУ у справі 6-16цс15 від 11 березня 2015 року), а саме - позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке: Стаття 1. Зобов`язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 6. Право на справедливий суд : 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру… Стаття 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. ЄСПЛ неодноразово вказував, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ - зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку - можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд встановив, що 11.10.2007 року між кредитором АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту № 2007/38-27/40, відповідно до умов п.п. 1.1, 1.2 якого остання отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру (фінансування інвестування житла) використання гроші в сумі 575000 грн. під 14,25% річних та порядком погашення суми основної заборгованості, передбаченим п.п. 1.1.1,1.1.2 в строк до 10.10.2022 р. (п. 1.1.2 договору) та зобов`язалась в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за його користування, сплачувати неустойки та інші, передбачені договором платежі в сумі, строки та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту (т. 1 а.с. 6-10). Вказаний договір був підписаний особисто відповідачкою [PERSON] , що не заперечується її представником адвокатом Синкевичем Р.І. у своєму письмовому відзиві на позов та письмовій заяві про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 63-73, т. 2 а.с. 105-110). В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 11.10.2007 р. між кредитором АКБ СР «Укрсоцбанк», позичальницею [PERSON] та поручителем [PERSON] був узгоджений та підписаний всіма сторонами договір поруки № 07-15/1342, відповідно до умов якого, поручитель [PERSON] зобов`язався перед кредитором АКБ СР «Укрсоцбанк» у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення позичальницею [PERSON] суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, у розмірі та на умовах, передбачених основним договором кредиту № 2007/38-27/40 від 11.10.2007 р. Поручитель [PERSON] ознайомлений з умовами договору кредиту та ніяких заперечень чи непорозумінь його положень не має. Зміст забезпеченого порукою зобов`язання полягає у поверненні кредиту в сумі 575000 грн. зі сплатою 14,25% річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості : з листопада 2007 р. по вересень 2022 р. щомісячно, рівними частками по 3194,44 грн., у жовтні 2022 р. - 3195,24 грн. з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 10.10.2022 р., а також дострокового погашення, у випадках, передбачених договором кредиту. Сплата визначених згідно п. 1.1 договору кредиту процентів не пізніше 10-го числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти. Сплата штрафних санкцій згідно з умовами договору кредиту (п.п. 1.1-2.1.3 договору поруки) (т. 1 а.с. 11). Відповідно до п. 3.1.2 договору поруки - у випадку невиконання позичальником та поручителем, забезпеченого порукою зобов`язання, поручитель зобов`язаний відповідати перед кредитором як солідарний боржник разом з позичальником всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України може бути звернено стягнення. У випадку порушення поручителем вимог п. 3.1.1 (протягом 1-го робочого дня, від дати отримання повідомлення кредитора про невиконання позичальником, забезпеченого порукою зобов`язання, виконати відповідне зобов`язання, шляхом перерахування непогашеної суми кредиту на рахунок кредитора, непогашеної суми процентів на рахунок кредитора, суми штрафних санкцій на рахунок вказаний в повідомленні кредитора) - поручитель зобов`язаний сплатити кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБ, що діє у цей період, від суми невиконаного забезпеченого порукою зобов`язання, за кожний день прострочення. Крім цього, п.п. 5.2, 5.5 договору поруки передбачено - цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до виконання всіх вимог забезпечених порукою, визначених п. 2.1 цього договору. Недійсність окремих положень цього договору - не тягне за собою недійсність договору в цілому, оскільки можна припустити, що цей договір міг би бути укладений без включення до нього таких положень. В порушення умов договору кредиту, позичальниця [PERSON] свої кредитні зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 27.07.2018 р. у неї перед банком утворилась заборгованість, яка становить 146019,95 грн. (борг за кредитом - 115289,68 грн., борг по відсотках - 24192,85 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків - 4259,19 грн., інфляційних витрат за відсотками - 2278,23 грн.), обґрунтований та зроблений у відповідності до діючого законодавства України був двічі зроблений позивачами, як разом з подачею позову до суду, так і в процесі слухання справи і з яким погоджується суд (т. 1 а.с. 21-23, т. 2 а.с. 94-98). У зв`язку з невиконанням позичальницею [PERSON] своїх кредитних зобов`язань, на її адресу та адресу поручителя [PERSON] була направлена письмова вимога про усунення порушень № 08.206-297/96-14818 від 15.11.2017 р. з вимогою сплатити 146019,95 грн. (борг за кредитом - 115289,68 грн., борг по відсотках - 24192,85 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків - 4259,19 грн., інфляційних витрат за відсотками - 2278,23 грн.), яка була залишена відповідачами без відповіді та задоволення (т. 1 а.с. 18-20). Так, 13.07.2012 року Приморським райсудом м. Одеси було ухвалено рішення по цивільній справі № 2/1522/7875/11, яким було визнано незаконним підвищення АКБ СР «Укрсоцбанк» відсоткової ставки до 10% річних. Як встановив суд, банком вказане рішення суду виконане в повному обсязі, а саме нараховані відсотки за підвищеною відсотковою ставкою було сторновано. При чому, у розрахунку заборгованості, який надавався банком як обґрунтування своїх вимог, відсоткова ставка вказана на рівні 14,25%, тобто первинна відсоткова ставка, яка була узгоджена сторонами у кредитному договорі, вказаному вище (т. 1 а.с. 124-128). Щодо дострокового погашення тіла кредиту, про яке вказував представник обох відповідачів у своєму пиьмовому відзиві на позов, суд звертає увагу на той факт, що позивачі правомірно направляли кошти, які вносила позичальниця [PERSON] - на погашення відсотків, у відповідності до п. 2.5. договору кредиту, яким передбачена певна черговість погашення заборгованості за договором: прострочена заборгованість за відсотками; прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за відсотками; строкова заборгованість за кредитом; пеня та інші штрафні санкції Оскільки на момент погашення позичальницею [PERSON] суми в розмірі 156215,56 грн. 27.05.2011 р., у позичальниці існувала заборгованість по відсотках (при цьому, рішення суду про визнання незаконним підвищення відсоткової ставки ще не було ухвалено), у зв`язку з чим, позивачі законно направили цю суму на погашення прострочених відсотків відповідно до черговості погашення, передбаченої п. 2.5. Договору кредиту. З матеріалів справи вбачається, що після сторнування підвищених відсотків, грошові кошти, які були сплачені [PERSON] на підвищені відсотки були перераховані на погашення відсотків, які нараховувались за первинною відсотковою ставкою (нарахування відсотків за первинною відсотковою ставкою не припинялось, адже тіло кредиту погашено не було), а також в сумі 40925,88 грн. на тіло кредиту. Таким чином, на думку суду, банк діяв в межах діючого договору кредиту, виконавши при цьому рішення Приморського райсуду м. Одеси від 13.07.2012 р., що підтверджується 2-ма розрахунками заборгованості, в якому чітко вказане сторнування підвищених відсотків (т. 1 а.с. 78-123, 142,143, т. 2 а.с. 94-98). У зв`язку з невиконанням позичальницею [PERSON] своїх кредитних зобов`язань, на її адресу та адресу поручителя [PERSON] була направлена письмова вимога про усунення порушень № 08.206-297/96-14818 від 15.11.2017 р. з вимогою сплатити 146019,95 грн. (борг за кредитом - 115289,68 грн., борг по відсотках - 24192,85 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків - 4259,19 грн., інфляційних витрат за відсотками - 2278,23 грн.), яка була залишена відповідачами без відповіді та задоволення (т. 1 а.с. 18-20). Щодо припинення поруки внаслідок підвищення позивачами відсоткової ставки, про що вказував представник відповідачів у своєму відзиві на позов, суд звертає увагу на наступне. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 553 ЦК України - обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Таким чином, зі змісту вказаних норм Закону вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Звернувшись із позовом до поручителя, АТ «Укрсоцбанк», які в подальшому були реорганізовані в АТ «Альфа-Банк», просив стягнути заборгованість з обох відповідачів в межах первинної відсоткової ставки, тобто відповідальність поручителя [PERSON] жодним чином не збільшилась, і більш того, таке підвищення було визнано недійсним рішенням Приморського райсуду м. Одеси 13.07.2012 року, а тому фактично збільшення відповідальності поручителя не відбулось. Щодо твердження представника відповідачів про ненадання позивачами доказів наявності заборгованості та матеріалів кредитної справи для аналізу дотримання законодавства при укладенні договору кредиту, суд виходить з наступного. Відповідачка (позичальниця) [PERSON] жодним чином не оспорює факту укладення договору кредиту та отримання нею кредитних коштів, а також не ставить під сумнів дійсність договору кредиту, а тому матеріали кредитної справи взагалі не відносяться до доказів у справі про стягнення заборгованості. Позивачами була суду копія договору кредиту, 2 розрахунка заборгованості, підтвердження видачі грошових коштів тощо. Отже, заперечення представника відповідачів щодо суми заборгованості на підставі того, що банк нараховував відсотки за нібито підвищеною відсотковою ставкою - повністю спростовуються розрахунком заборгованості, в якому видно, що заборгованість нараховувалась за відсотковою ставкою 14,25 % річних відповідно до умов договору кредиту, а підвищені відсотки були сторновані банком на виконання рішення Приморського райсуду м. Одеси від 13.07.2012 р. На думку суду, представник відповідачки у хибний спосіб намагався переконати суд, що позичальниця [PERSON] нібито виконала свої зобов`язання перед банком у повному обсязі. Проте, банк зараховував її грошові кошти на погашення, відповідно до черговості, передбаченої договором кредиту. Таким чином, неправильне тлумачення представником відповідачів умов договору кредиту призвело до виникнення заборгованості, яку банк намагається стягнути у судовому порядку. В даному судовому провадженні. Щодо письмової заяви представника відповідачів про застосування строків позовної давності до вимог банку, суд виходить з наступного. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.10.2012 р. було задоволено апеляційну чскаргу представника АТ «Укрсоцбанк», рішення Приморського райсуду м. Одеси від 13.07.2012 р. скасовано та у задоволенні позову [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк» в особі Одеської ОФ про визнання кредитного договору частково недійсним відмовлено (т. 1 а.с. 129-132). Ухвалою ВССУ від 29.05.2013 р. було частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] , рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 03.10.2012 р. в частині позовних вимог щодо визнання незаконним підвищення відповідачами процентної ставки до 20% з 31.07.2008 р., визнання незаконним нарахування відповідачами підвищених до 20% за кредитним договором процентів з 31.07.2008 р. та визнання незаконним нарахування відповідачами неустойки за несплату підвищеної до 20% процентної ставки за кредитним договором з 31.07.2008 р. скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Одеської області від 03.10.2012 р. залишено без змін (т. 1 а.с. 133-136). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.11.2013 р. апеляційну скаргу представника АТ «Укрсоцбанк» відхилено, рішення Приморського райсуду м. Одеси від 13.07.2012 р. в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним підвищення відповідачами процентної ставки до 20% з 31.07.2008 р., визнання незаконним нарахування відповідачами підвищених до 20% за кредитним договором процентів з 31.07.2008 р. та визнання незаконним нарахування відповідачами неустойки за несплату підвищеної до 20% процентної ставки за кредитним договором з 31.07.2008 р. залишено без змін (т. 1 а.с. 137-140). Довідкою АТ «Укрсоцбанк» № 10.1-186/96-12214 від 09.07.2015 р. підтверджується, зо [PERSON] рахується строкова заборгованість - 156215,56 грн., строкова заборгованість по нарахованих відсотках - 2516,81 грн., прострочена заборгованість по нарахованих відсотках - 7411,09 грн., пеня до сплати - 676,34 грн. (т. 1 а.с. 141). Так, представником обох відповідачів не враховані вимоги і зміст положень вищевказаного кредитного договору, і як слід, виникнення спору про право, адже строк дії договору кредиту № 2007/38-27/40 від 11.10.2007 р. не сплинув, а закінчується, лише 10.10.2022 року. Таким чином, позивачі, з урахування загальних строків позовної давності мають право звернення до суду до жовтня 2025 року включно, однак використали своє прав достроково, вважаючи, що діями відповдіачки суттєво порушені законі права та інтереси банку як кредитора. Такі твердження АТ «Альфа-банк» знайшли своє підтвердження в Правових висновках Верховного Суду України у справі № 6-157цс16, в яких йдеться про те, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525,526,599,611 ЦК України та змісту вказаного кредитного договору - можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим до виконання сторонами. Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Як вказувалось вище, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягає виконанню в строк до 10 жовтня 2022 року. Таким чином, графіком платежів, який є невід`ємною і складовою частиною договору - погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту основного зобов`язання, яке виникло на основі кредитного договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1,3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора - перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, що мається вданому випадку. В даному позові судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (п. 1.1.1 договору) позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним (т. 1 а.с. 9-10). Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та відсотків повинно здійснюватись позичальницею [PERSON] частинами не пізніше 10-го числа місяця наступного за тим, в якому нараховувались відсотки, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України, згідно з якою, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Отже, суд вважає, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо, стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користуванням кредиту, орендна плата, тощо) обчислюється за кожним простроченим платежем. Така ж Правова позиція закріплена в Постанові ВСУ № 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року, в якій суд виходив з того, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню в межах позовної давності за кожним із платежів. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими відсотками - ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. В Постанові ВСУ від 6 квітня 2016 року, вказується, що суд виходив з того, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність (ст. 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позичальниця [PERSON] неодноразово зверталась до банку із заявами про мире врегулювання заборгованості, копії яких містяться в матеріалах справи, і реакцією на вказані пропозиції самого АТ «Альфа-Банк», що також судом вважається доказом її визнання наявності боргу перед банківською установою позивачів (т. 1 а.с. 181,182,188, т. 2 а.с. 29,30,55-56,66,100) Таким чином, суд погоджується з доводами позивачів про те, що оскільки на момент погашення [PERSON] суми в розмірі 156215,56 грн. 27.05.2011 р., у позичальниці була заборгованість по відсотках, а рішення суду про визнання незаконним підвищення відсоткової ставки ще не було ухвалено, банк правомірно направив цю сумму на погашення прострочених відсотків відповідно до черговості погашення, передбаченої п. 2.5. Договору кредиту. Крім того, згідно п. 3.4.1. договору кредиту, позичальник має право на дострокове погашення кредиту (частину Кредиту), після закінчення першого та другого років користування кредитом - без сплати комісій, але за умови письмового попередження Кредитора про свої наміри не пізніше, ніж за 5 робочих днів до дати такого погашення. Однак, цей пункт договору кредиту позичальницею [PERSON] дотриманий не був, а тому банк направив грошові кошти у відповідності до п. 2.5. Договору кредиту, де зазначається черговість погашення. Після сторнування підвищених відсотків, грошові кошти, які були сплачені на підвищені відсотки були перераховані на погашення відсотків, які нараховувались за первинною відсотковою ставкою (нарахування відсотків за первинною відсотковою ставкою не припинялось, адже тіло кредиту погашено не було), а також в сумі 40925,88 гривень на тіло кредиту. Таким чином, фактично, останній платіж по кредиту був не у 2011 році, а у лютому 2016 року, що вбачається з розрахунку заборгованості (т. 2 а.с. 94-98). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачами були дотримані строки позовної давності у даному спорі з підстав, описаних вище, а тому у задоволенні заяви представника відповідачів щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин слід відмовити. Пунктами 9,17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. На момент розгляду справи, жодних доказів погашення боргу, відповідачами суду не надано, та відповідно у суду вони відсутні. За таких обставин суд вважає вимоги позивачів такими, що відповідають умовам кредитного та ст. 1050 ЦК України, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Однак, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів на користь банку в солідарному порядку суми судових витрат з огляду на те, що стягнення судового збору у солідарному порядку чинним законодавством не передбачено, а тому судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2190,30 грн. в порядку ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь АТ «Альфа-Банк» в дольовому порядку, тобто в рівних частках, по 1095,15 грн. з кожного, як підтверджені документально (т. 1 а.с. 5).

Outcome: partial