Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

19 жовтня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, компенсації за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди, в якій просить стягнути з Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» відкритого акціонерного товариства Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» на його користь заборгованість із заробітної плати в сумі 31847 грн. 39 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день звернення з позовом до суду в сумі 23908,00 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., а всього: 60755 грн. 39 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у період з 30 жовтня 1989 року по 16 червня 2020 року він знаходився у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Дніпропетровський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», ідентифікаційний код юридичної особи 31950828. Під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 31847 грн. 39 коп. Вказана заборгованість виникла в результаті не виплати заробітної плати з червня 2019 року по травень 2020 року, що підтверджується, зокрема, довідкою форми ОК-5 від 13.10.2020 року ПФУ. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.83 КЗпП України, остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день його звільнення 16.06.2020 року, відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Борг по заробітній платі не сплачений і до цього часу. Крім цього, відповідно до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при його звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення (16.06.2020) до моменту звернення до суду (19.10.2020) пройшло 86 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 23908,00 грн. (середньомісячна заробітна плата становить 278,00 грн.: 5916,48 грн. - заробітна плата за квітень 2020 року + 5216,94 - заробітна плата за травень 2020 року : 40 робочих дні - число робочих днів у квітні - травні 2020 року). Також, вважає, що відповідач, в результаті незаконних його дій, заподіяв йому моральний збиток, так як він весь час переживав з приводу відсутності джерела доходу в сім`ї і внаслідок чого його сім`я була позбавлена можливості нормального життя, змушені були економити, що також негативно вплинуло і на відношення в сім`ї. Таким чином, вважає, що з відповідача слід стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Тому підтримуючи вищевикладене просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Ухвалою суду від 06 травня 2021 року дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України роз`яснено учасникам справи про її розгляд без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, також було надано строк для подання відповідачем відзиву на позов. Вказану ухвалу та копію позовної заяви з додатками було направлено відповідачу Дочірнє підприємство «Дніпропетровський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанії «Автомобільні дороги України», які воно отримало 19.05.2021 року. З метою ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення у даній цивільній справі, ухвалою суду від 14 червня 2021 року за клопотанням позивача було витребувано у відповідача довідку про розмір несплаченої [PERSON] заробітної плати щомісячно з інформацією про нарахування компенсації за невчасно виплачену заробітну плату, яку вони отримали 08.07.2021 року. Станом на 26.08.2021 року ухвалу суду від 14 червня 2021 року не виконали та відзив на позов до суду не подавали. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Судом встановлено, що з 30 жовтня 1989 року по 16 червня 2020 року позивач перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Дніпропетровський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», ідентифікаційний код юридичної особи 31950828, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7, 8). Із копії трудової книжки серії [NUMBER] від 24.04.1984 року вбачається, що 16 червня 2020 року [PERSON] був звільнений з роботи за ст.36 п.1 КЗпП України за згодою сторін, Наказ №15 від 16.06.2020 року (а.с. 8). Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також, відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Отже, судом встановлено, що станом на 16 червня 2020 року заборгованість перед [PERSON] по виплаті йому заробітної плати становить 31847 (тридцять одна тисяча вісімсот сорок сім) грн. 39 коп., із яких: за червень 2019 року - 7951,30 грн., за липень 2019 року - 7988,55 грн., за серпень 2019 року - 1595,33 грн., за вересень 2019 року - 2177,13 грн., за жовтень 2019 року - 1973,60 грн., за березень - 1310,41 грн., за квітень - 4703,60 грн., за травень 2020 року - 4147,47 грн. (а.с. 9, 14), які підлягають стягненню з відповідача Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» на користь позивача. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів У країни від 08.02.1995р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Отже, заробітна плата позивача за квітень 2020 року - 5916,48 грн. та заробітна плата за травень 2020 року - 5216,94 грн. = 11133,42 грн. : 40 р.дн. (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи) = 278,00 грн. - розмір середньоденної заробітної плати. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення (з 16 червня 2020 року) до моменту звернення до суду пройшло: з 16 червня 2020 року до 19 жовтня 2020 року, 86 робочих днів, тому за відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розмірі 23908,00 грн. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Згідно з частинами першою та п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, відбулося порушення прав позивача у сфері трудових відносин, а саме невипалата заробітної плати протягом тривалого часу та непроведення вчасного розрахунку при звільненні, що свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. Вирішуючи питання про повернення позивачу вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди та визначаючи розмір такого відшкодування, суд виходить з характеру та обсягу страждань позивача, їх тривалості, істотності вимушених змін у життєвих стосунках, також з урахуванням принципів виваженості, розумності та справедливості визначає розмір моральної шкоди в сумі 5 000 грн. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Виходячи з викладеного, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved