Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

18.11.2019 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що вона являється власником особового рахунку двохкімнатної квартири [ADDRESS] . Ѕ частина квартири належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.1996 року, інша Ѕ частина квартири на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25.12.2009 року. В квартирі також зареєстрована відповідачка у справі - її донька. З січня 2015 року вона виїхала на інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] де і проживає. В спірній квартирі відсутні речі відповідачки, її майно, вона не з`являється до квартири, не цікавиться нею та не сплачує комунальні послуги. Реєстрація місця проживання фактично відсутньої тривалий час відповідачки за спірною адресою змусило позивачку звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою. Ухвалою суду від 20.11.2019 р. відкрито провадження за даним позовом з призначенням справи до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилася, в своїй письмовій заяві позовні вимоги підтримала, та просила суд винести рішення про задоволення позову. Відповідачка в судове засідання не з`явився, надіславши до суду письмову заяву в якій просила проводити судовий розгляд без її присутності, з позовними вимогами погодилася у повному обсязі. Матеріалами справи встановлено, що позивачка у справі являється єдиним та повноцінним власником квартири [ADDRESS] . Ѕ частина квартири належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.1996 року, інша Ѕ частина квартири на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25.12.2009 року. В квартирі також зареєстрована відповідачка у справі - її донька. Як зазначила в позовній заяві позивачка, її донька з січня 2015 року виїхала на інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] де і проживає. В спірній квартирі відсутні речі відповідачки, її майно, вона не з`являється до квартири, не цікавиться нею та не сплачує комунальні послуги. Реєстрація місця проживання фактично відсутньої тривалий час відповідачки за спірною адресою змусило позивачку звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимоги усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що відповідачка без поважних причин не мешкає за адресою: [ADDRESS] , не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги. В даному житлі особистих речей немає, вона там тільки зареєстрована, про що також свідчить її письмова заява, направлена на адресу суду, суд вважає, що остання втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позову та про можливість їх задоволення. У зв`язку із задоволенням позову згідно ст.141 ЦПК України з Відповідачки також підлягають стягненню на користь позивачки понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Outcome: approved