Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

17 травня 2021 року [PERSON] звернувся до Южного міського суду Одеської області з вказаним позовом в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Одеського апеляційного суду від 22.02.2021 року у справі № 504/791/14-ц, зокрема встановлено, шо квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Таким чином позивач вважає, що йому на законних підставах належить 1/2 частка трикімнатної квартири, загальною площею 76,7м2 і житловою площею 51,4м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Після вирішення даного питання правовий статус спірної квартири зміниться із спільної сумісної власності на спільну часткову власність, із чим категорично не погоджується [PERSON] , що змушує позивача вирішувати дане питання у судовому порядку. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 21.05.2021 було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.07.2021 задоволено заяву представника відповідача - адвоката Буценко В.Є., підготовче засідання відкладено на 16.07.2021. Ухвалою суду від 16.07.2021 задоволено заяву представника відповідача, підготовче засідання у справі відкладено на 29.07.2021. 23.07.2021 подано відзив на позовну заяву, згідно якого з урахуванням визначного у позовній заяві предмета позову виключно щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири № 76 за відсутності вимоги про проведення її поділу, представник відповідача вважає, що суд має відмовити у задоволенні зазначеної позовної вимоги у повному обсязі. 29.07.2021 закрито підготовче провадження та задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Буценко В.Є. про витребування доказів. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Толкачова О.А. підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Буценко В.Є. проти задоволення позову заперечував з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Крім того, представник відповідача звернувся із клопотанням про застосування судом передбаченої законом позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. Представник відповідача стверджує, що про порушення свого права позивач дізнався ще під час шлюбу, а саме у 2007 р. та на початку 2008 р. коли [PERSON] заперечувала його права на набуту під час шлюбу квартиру та стала перешкоджати йому цією квартирою користуватися. Проте в силу частини 2 статті 72 СК України позовна давність почала обчислюватись лише з наступного дня після набрання рішенням суду про розірвання шлюбу чинності - 03.03.2008 та сплинула 03.03.2011. Суд встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, дослідивши докази, заслухавши думку учасників процесу приходить до наступного. Постановою Одеського апеляційного суду від 22.02.2021 у справі № 504/791/14-ц, яка набрала законної сили позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 04 травня 2011 року, виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області, на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області №2098 від 21 січня 2010 року. Визнано недійсним договір дарування квартири від 08 червня 2011 року ВРК №679227, укладеного між [PERSON] та [PERSON] про безоплатне дарування трикімнатної квартири під номером [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебаном М.І. та зареєстрованого в реєстрі за №995, з поверненням сторін у первісний стан. Припинено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Цією ж постановою встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2002 року АЕР №653205, посвідченого державним нотаріусом та зареєстрованим у реєстрі за №951. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, спірна квартира визнана об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, вказані обставини не доказуються при розгляді даної справи, а вирішується лише питання щодо визнання права власності на Ѕ частку вказаної квартири. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент набуття спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення передбачає ст. 60 СК України, згідно з якою, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім цього, згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». З огляду на вказане, у позивача наявне право в судовому порядку захистити своє невизнане право власності на частку в спільному майні подружжя, а тому суд приходить до висновку, що позивач має право на Ѕ частину спірної квартири. При цьому у даній справі представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. Вирішуючи дане клопотання суд приходить до наступного. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 (№ 61-7759св21), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Южного міського суду Одеської області від 21.02.2008. 28.04.2010 [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 02.07.2010 повернуто позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року за [PERSON] визнано право особистої приватної власності на вказану квартиру У подальшому, ухвалою Южного міського суду Одеської області від 16 червня 2011 року, заочне рішення від 18 січня 2011 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку, в рамках якого [PERSON] подано зустрічний позов про визнання за ним права власності на 1\\2 частку спірної квартири. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 06 червня 2012 року в задоволенні позову [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру відмовлено, а зустрічний позов [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири задоволено. При розгляді вказаної справи [PERSON] не повідомила суд першої інстанції про отримання нею 04 травня 2011 року свідоцтва про право власності на спірну квартиру та відчуження її 08 червня 2011 року своєму сину [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2012 року рішення Южного міського суду Одеської області від 06 червня 2012 року скасовано, у позовах сторонам відмовлено з тих підстав, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки нового власника квартири [PERSON] без залучення його до участі у справі. У жовтні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області із позовними вимогами про визнання договору дарування недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вказував, що під час дії заочного рішення суду від 18 січня 2011 року, яким за [PERSON] визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру, остання на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала спірну квартиру своєму сину [PERSON] . Уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги та посилаючись на відсутність у [PERSON] права на відчуження нерухомого майна, [PERSON] просив суд визнати договір дарування від 08 червня 2011 року та свідоцтво про право власності [PERSON] №1643 від 04 травня 2011 року на спірну квартиру недійсними, повернувши сторони договору у первісний стан. Постановою Одеського апеляційного суду від 22.02.2021 у справі № 504/791/14-ц, яка набрала законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 04 травня 2011 року, виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області, на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області №2098 від 21 січня 2010 року. Визнано недійсним договір дарування квартири від 08 червня 2011 року ВРК №679227, укладеного між [PERSON] та [PERSON] про безоплатне дарування трикімнатної квартири під номером [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебаном М.І. та зареєстрованого в реєстрі за №995, з поверненням сторін у первісний стан. Припинено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Спірна квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. 08.04.2021 державний реєстратор відмовив [PERSON] у державній реєстрації права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Таким чином, посилання представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності суд оцінює критично в силу того, що тривав судовий розгляд щодо спірної квартири. Оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 22.02.2021 визнано недійсним договір дарування спірної квартири від 08 червня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з поверненням сторін у первісний стан, і на момент звернення [PERSON] до суду 17.05.2021 із позовною заявою про визнання права власності на 1/2 частку квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності, спірне майно перебувало у спільній сумісній власності сторін, то позивачем [PERSON] не було пропущено строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] стягненню підлягає сума сплаченого ним судового збору у розмірі 5152 грн.

Outcome: approved