Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

19 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідач за цим позовом [PERSON] разом із ним зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вказане житлове приміщення, на підставі ордеру, було надано у користування його померлому батькові [PERSON] та членам його родини, яку складали - позивач та його мати [PERSON] , [INFO] . Ордер на це житлове приміщення був виданий на підставі рішення міськвиконкому за №31 від 26.01.2006 року, і починаючи з 2006 року родина почала проживати в зазначеній квартирі. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Мати позивача, після смерті свого чоловіка, виїхала з квартири, її особистих речей в квартирі немає. Зараз позивач сам проживає в квартирі, самостійно сплачує усі комунальні послуги. Вважає, що відповідач не проживаючи все досить тривалий час в квартирі, втратила інтерес до цього житлового приміщення, однак, через реєстрацію місця проживання відповідача у спірному житлі, позивач змушений нести додаткові витрати по утриманню квартири, виходячи із кількості зареєстрованих у ній осіб, а також він не може змінити особовий рахунок з померлого батька на себе та підписати договори з комунальними установами. Таким чином, не проживаючи за спірною адресою, відповідач залишається зареєстрованою у вказаній квартирі, в позасудовому порядку врегулювати це питання не можливо, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 71,72 ЖК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 серпня 2019 року відкрито провадження у справі (а.с.20-21). Відповідною ухвалою суду від 11.01.2020 року в якості третьої особи залучено Новомосковську міську раду Дніпропетровської області (а.с.33-34). Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.28), причина неявки не відома, а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи - відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с.39). Представник третьої особи - Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі ордеру [NUMBER] від 14 лютого 2006 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради №31 від 26.01.2006 року [PERSON] на сім`ю із трьох осіб: дружини - [PERSON] та сина - [PERSON] , виконавчим комітетом Новомосковської міської ради було надано право на заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.6,10). Суду подано копію свідоцтва про смерть [PERSON] , у відповідності до якого останній помер [INFO] (а.с.8). Станом на липень місяць 2019 року в зазначеній квартирі зареєстровані: позивач по справі [PERSON] та відповідач [PERSON] , що стверджується довідкою про склад сім`ї №2859 від 10.07.2019 року, а також відомостями про місце реєстрації відповідача, які надійшли з відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.19). У відповідності до ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. Так, на виконання ухвали суду про витребування доказів, Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України подано відомості про те, що [PERSON] , [INFO] , 01 серпня 2019 перетнула кордон України: виїзд 01.08.2019 о 18:28 за паспортом [NUMBER] , характеристика ТЗ [NUMBER] (а.с.45). Витребувана судом інформація доводить суду ту обставину, що станом на момент розгляду справи, [PERSON] , виїхавши за кордон України, вже більше семи місяців не проживає в наданому їй житловому приміщені. Адоказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Аналіз поданих доказів у своїй сукупності з наявністю даних про виїзд відповідача за кордон, доводять суду, що відповідач [PERSON] не проживаючи в наданому їй, як члену сім`ї наймача, житловому приміщенні, втратила інтерес до спірного житла, як до місця свого постійного проживання, тим самим втратила право користування ним, з підстав, визначених ст.71 ЖК України. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved