Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

19.09.2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 246600 грн. та 2 % відсотків від суми позики в розмірі 177552 грн., а всього в сумі 424152 грн., який в подальшому був уточнений та просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 424026,378 грн., відсотки за користування позикою 356182,158 грн., судові витрати в сумі 3700 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. В позовній заяві позивач зазначила, що 01.10.2008 р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передала відповідачу у справі грошові кошти в сумі 20000 доларів США, що еквівалентно 115200 грн. згідно курсу НБУ на 31.10.2008 р. строком на 8 місяців зі сплатою 2% щомісячно від суми позики. На теперішній час відповідач свої зобов'язання щодо повернення суми боргу виконала не повному обсязі, а саме: за період з 2008 року по 2012 рік було повернуто різними сумами 1800 доларів США, в грудні 2012 р. повернула 1000 грн. у присутності свідків та весною 2013 р. передала для реалізації речі загальною вартістю 530 грн., а отже станом на 2013 р. повернула лише 2000 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов посилаючись на обставини, викладені в уточненому позові, зазначив, що строк позовної давності не був пропущений, оскільки в грудні 2012 року та навесні 2013 року відповідачка вчинила дії, які свідчать про визнання нею свого боргу, а отже перебіг позовної давності переривався. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що відповідачка повертала борг частинами та повернула його до 30.06.2009 р., тобто до спливу строку дії договору. Крім того, просив застосувати строк позовної давності та звернути увагу на те, що оскільки отримання позики може бути підтверджено лише письмовими доказами, то і повернення такої позики не може бути підтверджено показами свідків, а тому покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо повернення позики є неналежними доказами. Крім того, оскільки позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем, то твердження позивачки про повернення їй частини позики речами не може вважатися належним виконанням договору. Вважає що строк позовної давності сплинув 30.06.2012 р. Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 31.10.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] передала у власність [PERSON], а [PERSON] зобовязалась повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 доларів США, що еквівалентно 115200 грн., згідно курсу НБУ на 31.08.2008 р. (1 долар США=5,76 грн.) з нарахуванням 2 (двох) відсотків щомісячно від суми позики. Позика надається строком на 8 (вісім) місяців, тобто до 30.06.2009 р. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Так, на підтвердження укладання договору позики представником позивача наданий оригінал договору позики від 31.10.2008 року, а представником відповідача в судовому засіданні не заперечувалось отримання відповідачкою грошових коштів за згаданим договором. Крім того, статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Положеннями ст.. 545 ЦК України передбачено, що на підтвердження виконання зобовязання кредитор (позикодавець) на вимогу боржника (позичальника) повинен видати йому розписку про одержання виконання або повернути боржникові борговий документ. Аналізуючи в сукупності положення статей 1047, 218, 545 ЦК України, суд приходить до переконання, що підтвердженням виконання зобовязання щодо повернення позики можуть бути лише письмові докази та рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідків. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні зі сторони відповідача суду не надано належних доказів на підтвердження повернення позивачці суми позики, а примірник договору позики в судовому засіданні наданий представником позивача, тобто знаходився у позивачки, суд приходить до переконання про не доведення відповідачем виконання зобовязання за даним договором позики. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представником відповідача заявлено про застосування позовної давності, тому вирішуючи питання про дотримання позивачем строку позовної давності суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України визначено, що позивною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, в свою чергу, до цього строку не включаються. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 2.1 договору позики від 31.10.2008 року встановлений строк дії договору та відповідно і строк виконання зобовязання до 30.06.2009 року. Таким чином, перебіг позивної давності за вказаним договором почався 01.07.2009 року та закінчився 01.07.2012 року. Частинами 1 та 2 статті 264 ЦК України визначені підстави переривання перебігу позовної давності, а саме: вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або предявлення позову. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні представник позивача наполягав на перериванні перебігу позивної давності посилаючись на вчинення відповідачкою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу. На підтвердження цих обставин представником позивача надані покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що наприкінці осені 2012 р. (приблизно у листопаді 2012 року) бачили, як до позивачки під'їхав автомобіль у якому знаходився чоловік, позивач сіла до автомобілю, а вийшовши з нього тримала в руках гроші та пояснила їм, що чоловік її боржниці повернув їй частину боргу у сумі приблизно 900 грн. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що навесні 2013 р. бачили у позивачки речі, які, як вона пояснила, їй передала відповідачка для реалізації в рахунок погашення позики. Проте, покази даних свідків не можуть бути прийняти судом як належний доказ вчинення відповідачкою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, з огляду на наступне. Аналізуючи положення статті 264 ЦК України, суд приходить до переконання, що переривання перебігу позивної давності можливе лише тоді, коли визнання боргу мало місце в межах строку позовної давності. В судовому засіданні представником позивача надавались лише докази (покази свідків) на підтвердження вчинення відповідачкою дій, що свідчать про визнання нею боргу лише після спливу строку позовної давності (листопад грудень 2012 року та весна 2013 року) та не надано жодного доказу, який би підтверджував визнання відповідачкою свого боргу в період з 01.07.2009 року по 01.07.2012 року. Крім того, відповідно до ст.. 526, 527, 1049 ЦК України, зобовязання повинно бути виконано належним чином, належними сторонами та обовязок повернення позики (грошей у такій саме сумі, що були передані позикодавцем) покладений на позичальника. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] судом оцінюються судом критично, оскільки, обставини про які вони свідчили були їм відомі зі слів позивачки [PERSON], тобто жоден з них не був свідком визнання відповідачкою свого боргу або покладення нею виконання свого обовязку на іншу особу. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні не надано належних доказів на підтвердження існування обставин, які б свідчили про переривання чи зупинення перебігу позивної давності, або про існування поважних причин пропущення позовної давності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] предявлені після спливу позовної давності, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed