Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

19.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 01.01.2015 року, що виникла станом на 01.10.2016 року, в сумі 1533254 грн, а також 10000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу адвоката та 6890 грн у відшкодування судового збору. В обґрунтування позову послався на невиконання відповідачем умов договору позики, в частині дотримання терміну повернення суми позики і нарахованих відсотків. У судовому засіданні позивач предявлений позов підтримав і наполягав на задоволенні. Відповідач позов не визнав. Він пояснив, що реально кошти за договором позики від 01.01.2015 року не отримував, а заповнив бланк договору і розписки внаслідок застосування щодо нього з боку позивача погроз фізичного насильства і психологічного тиску, а також пошкодження належного йому майна на підтвердження реальності цих погроз. Будучи допитаним в якості свідка відповідач показав, що насправді винен позивачу грошові кошти за договором позики, який було укладено в 2010 році на суму 200000 грн і відсотки за користування цими грошовими коштами. Натепер сума боргу за договором позики 2010 року становить понад 300000 грн, проте через скрутне матеріальне становище сімї, він тимчасово не має фінансової можливості повернути вказану суму боргу позивачеві. Через це, починаючи з осені 2014 року, позивач почав погрожувати йому фізичною розправою, в разі неповернення суми позики. Погрози виходили як від самого позивача так і від інших незнайомих йому хлопців спортивного вигляду. В січні 2015 року невідомі особи розбили скло належного йому автомобіля. Побоюючись на своє життя та життя членів своєї сімї, він був змушений заповнити і підписати заздалегідь підготовлені позивачем бланки договору позики і розписки про нібито отримання позики в сумі 800000 грн. Стверджує, що заповнення цих бланків відбувалося 30.01.2015 року в його робочому кабінеті; під час заповнення бланків документів позивача та інших осіб, яких в подальшому вписано в розписку невідомою особою в якості свідків не було; ані під час заповнення бланків договору і розписки, ані в будь-який інший час він не отримував у позивача позику в сумі 800000 грн, а складання договору і розписки відбулося саме внаслідок застосування з боку позивача і не відомих йому осіб, які, на думку відповідача, діяли саме за вказівкою позивача, психологічного насильства, що супроводжувалося погрозами фізичної розправи та реального пошкодження майна. Допитана в якості свідка [PERSON] (колишня дружина відповідача) показала, в наприкінці 2014 року на початку 2015 року в її присутності відповідачу неодноразово телефонували невідомі особи. Це відбувалося як у денний так і в нічний час. З цих телефонних розмов вона зрозуміла, що у відповідача вимагають повернення боргу, який він отримав у позивача в 2010 році. Після таких розмов відповідач залишався в пригніченому стані, а одного разу розповів їй про те, що його примусили підписати договір позики на суму 800000 грн, яку він фактично не отримував. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 01.01.2015 року сторони уклали договір позики грошових коштів, з якого випливає, що позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 800000 грн, що на той час складало еквівалент 40000 доларів США (далі Договір). За умовами договору відповідач зобовязався повернути позивачеві до 31.12.2015 року суму позики еквівалентну 40000 доларів США та сплатити за користування грошовими коштами 23% річних від суми позики за весь час користування нею (пп. 2, 3, 5 Договору). Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за приписом вказаної статті, договір позики є реальним правочином, оскільки його укладення безпосередньо повязано не з фактом його підписання сторонами, а лише з фактом реальної передачі грошових коштів позикодавцем позичальнику. Тому, до моменту передачі грошових коштів договір позики вважається неукладеним. Відповідач заперечує позов з мотивів його безгрошовості, при цьому стверджує, що формуляр Договору і розписки ним було заповнено та підписано внаслідок застування з боку позивача і невідомих йому осіб, які, на думку відповідача, діяли саме за вказівкою позивача, психологічного насильства, що супроводжувалося погрозами фізичної розправи та реального пошкодження майна. Суд констатує, що за загальним правилом, визначеним частиною другою статті 1047 Кодексу, розписка позичальника є доказом укладення договору позики, що передбачає фактичне отримання позичальником грошових коштів від позикодавця. Втім, з цього правила є виключення, встановлені статтею 1051 Кодексу відповідно до якої рішення суду може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що насправді гроші не були одержані позичальником від позикодавця в тому разі, якщо договір позики було укладено, зокрема, під впливом насильства, або під впливом тяжкої обставини. Аналіз змісту положень цієї статті дає суду підстави для висновку про те, що термін «насильство», застосовано в статті 1051 Кодексу в широкому розумінні його значення тобто як фізичне так і психологічне насильство, яке виражається у погрозах застосування фізичної сили, позбавлення певних благ, моральному приниженні особи тощо. Враховуючи те, що застосування щодо відповідача з боку позивача психологічного насильства у вигляді погроз фізичною розправою і пошкодження майна (автомобіля) підтверджується показаннями свідків [PERSON] і [PERSON], які в сукупності узгоджуються між собою, а тому є доведеним, суд, з огляду на приписи статті 1051 Кодексу, вважає можливим взяти до уваги надані відповідачем докази безгрошовості Договору, а саме відеозапис обставин складання Договору і розписки, який здійснено за допомогою відеокамери відповідача (а. с. 120). З цього відеозапису вбачається, що два примірники Договору і розписки, текст яких набрано позивачем за допомогою компютера, були заповнені відповідачем в його робочому кабінеті 30.01.2015 року після 13 год. 15 хв., тому як сам відеозапис здійснювався на фоні увімкненого монітора компютера, на якому було зображення електронного сайту «Обозреватель.ua» з датою останнього оновлення 13 год. 15 хв. 30.01.2015 року; під час заповнення формулярів вказаних документів інших осіб, крім відповідача, в кабінеті відповідача не було; перед початком заповнення формулярів Договору і розписки відповідач повідомив, що робить це вимушено, внаслідок погроз з боку позивача, які супроводжувалися пошкодженням його майна, що свідчить про можливість їх реального застосування; якість відеозапису дає суду можливість встановити, що першим відповідач заповнив формуляри Договору і розписки, які в подальшому надав суду в якості доказів позивач (а. с. 43, 44), тому як в цьому примірнику Договору відповідач в пункті 1 зробив помилку в написанні прописом суми позики «вісім сот» замість «вісімсот», що підтверджується шляхом порівняння паперового примірнику Договору з відеозаписом; графи «Займодатель» відповідач не заповнював; в день заповнення формулярів Договору і розписки вказані документи позивачем не підписувалися і грошові кошти не передавалися. Крім того, як показали свідки [PERSON] і [PERSON], які вказані в розписці відповідача від 01.01.2015 року в якості свідків передачі грошей (а. с. 44), в їхньої присутності Договір і розписка не складалися, вони тільки посвідчили власноручними записами і підписами в тексті розписки фактичне отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 800000 грн, що, за їхнім твердженням, були передані 01.01.2015 року в будинку позивача. Отже, вказані свідки підтвердили внесення ними змін до тексту розписки відповідача, що не передбачено нормами цивільного законодавства України і дає підстави для висновку про її свідому фальсифікацію та, як наслідок цього, неможливість взяття цієї розписки до уваги в якості належного доказу по справі. Крім того, суд критично оцінює покази свідків [PERSON] та [PERSON], яких допитано за клопотанням позивача, тому що їхні покази, надані суду 22.03.2017 року, повністю збігаються з текстом письмової промови представника позивача в судових дебатах, яку підготовлено до того як вказані свідки було допитано судом (а. с. 153), що свідчить про завчасне узгодження змісту їхніх показань із позивачем та його представником. Водночас, зазначені свідки не змогли пояснити суду звідки взялася розписка відповідача, на якій вони проставили свої підписи та хто її складав. При вирішення даного спору суд не бере до уваги показання позивача, якого також було допитано як свідка, оскільки під час надання пояснень в якості сторони по справі (16.03.2017 року) позивач стверджував, що саме він особисто заповнював бланки Договору і розписки, а вже будучи допитаним як свідок (22.03.2017 року) показав, що частина тексту цих документів заповнена ним, а частина відповідачем. Водночас позивач не зміг пояснити причину відмінності його пояснень із показаннями. Оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що відповідачем повністю доведено факт безгрошовості Договору та його підписання саме внаслідок застосування до нього з боку позивача психологічного насильства, що свідчить про неукладеність Договору. З урахуванням тієї обставини, що неукладений договір не породжує для сторін, які його підписали, юридичних наслідків, відсутні законні підстави для задоволення цього позову.

Outcome: dismissed