Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

18.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 червня 2015 року вона уклала із ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу №01144, за умовами якого товариство взяло на себе зобовязання придбати предмет лізингу МТЗ 82.1 у власність і передати їй у користування. Для цього вона, як їй пояснила в усній формі представник відповідача, мала сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 119 700 грн., після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. У цей же день нею було перераховано на рахунок відповідача через банкомати «Приват Банку» вказану суму з зазначенням в квитанціях призначення платежу «договір №01144». Представник компанії не надала їй можливості ознайомитися зі змістом договору, пославшись на те, що її чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу та у договорі записано все те, що вона пояснила їй. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. На неодноразові звернення позивачки, компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланнями на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума 49 000 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Після вивчення змісту договору стало зрозумілим, що сплачені кошти не повернуть та немає можливості розірвати договір, оскільки ним не передбачено розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача. Тому позивачка вважає, що обставини укладення договору свідчать про нечесну підприємницьку практику з боку товариства, а сам договір не відповідає вимогам закону, у звязку з чим вона просила визнати цей договір недійсним і стягнути з товариства на її користь сплачені кошти в сумі 119700 грн. та сплачену банківську комісію в розмірі 808 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовну заяву та просила її задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, надіслав письмові заперечення, у яких просив в задоволенні позову відмовити, вважаючи, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом і ґрунтується виключно на припущеннях позивачки, без належного ознайомлення з нормами Закону, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача. На думку представника відповідача, обставини, на які посилається відповідачка як на підставу своїх вимог, або свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між нею та відповідачем, а також посилається на норми закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин. Суд, заслухавши пояснення позивачки, вивчивши письмові заперечення відповідача та матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що ТОВ «Євролізинг Україна» і [PERSON] 29 червня 2015 року уклали договір фінансового лізингу №д01144 за умовами якого (пункти 3.1.1, 3.1.2) товариство зобовязалося придбати та передати на умовах лізингу у користування [PERSON] майно предмет лізингу, визначений у п. 1.1 цього договору транспортний засіб МТЗ-82.1, яка зобовязується до отримання предмету лізингу, на умовах та в порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі, прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням та сплачувати лізингові платежі та інші платежі (пункти 3.3.1,3.3.2,3.3.3), згідно з умовами цього договору (а.с.26-31). У пункті 1.1 договору зазначено, що предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб МТЗ-82.1. На виконання договору [PERSON] на рахунок товариства сплатила 29 червня 2015 року суму в розмірі 119 700 грн., зазначивши призначення платежу: договір д01144 (а. с.34,35). Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (частина 1). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Поняття фінансового лізингу надається у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору ф-нансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктами 3.1.1, 3.1.2 договору відповідач взяв на себе зобовязання придбати і передати позивачці майно транспортний засіб, тобто даний договір є договором непрямого лізингу. Відповідно до частини 1 ст.807 ЦК України і частини 1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Стаття 184 ЦК України річчю, визначеною індивідуальними ознаками називає таку річ, яка наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними (частина 1). Частиною 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотною умовою договору лізингу є предмет лізингу. Відповідно до частини 1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. У визначенні термінів договору фінансового лізингу, зазначено, що предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений в п. 1.1 договору (автомобіль, сільськогосподарська техніка, комерційна, будівельна техніка та ін.), що підлягає обовязковій реєстрації в органах, які зобовязані проводити таку реєстрацію та у Специфікації яка міститься у Додатку №2 даного догвоору. У пункті 1.1 договору зазначено, що предметом лізингу по договору є транспортний засіб МТЗ-82.1, вартість якого вказана у додатку № 1: 21 777,78 дол.США або 490 000 грн. (а.с.32). Специфікація у додатку № 2 до договору містить лише: марку транспортного засобу МТЗ, модель 82.1, кількість 1, ціна 21 777,78 дол.США (а.с.33). Індивідуальними ознаками транспортного засобу, зокрема, являються: марка, модель, тип, обєм двигуна, тип пального, колір, дата випуску, вартість тощо. Зі змісту договору і додатку №2 до нього (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу - транспортний засіб, не визначений, оскільки відсутні його технічні й індивідуальні характеристики, рік випуску, продавець тощо. Отже, укладений сторонами договір фінансового лізингу не містить обовязкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак транспортного засобу, який наділений тільки йому властивими ознаками, що вирізняють цей транспортний засіб із поміж інших однорідних транспортних засобів. У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізонгодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни (пункт 10.5 договору). Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу, що належить до сплати згідно з цим договором, до чергової дати платежу (пункт 10.6 договору). Також п.10.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені лізингоотримувачем платежі не повертаються. Договором фінансового лізингу у пункті 3.2 визначені права лізингодавця. Пунктом 3.2.6 договору надано право лізингодавцю на розірвання договору в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Пунктом 3.2.7 надано право лізингодавцеві в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізинг одержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 ст.12 цього договору, відповідно якої поверненню підлягають 60% авансового платежу та/або частина авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Такі умови договору беззаперечно є несправедливими з огляду на те, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингодавця є неотримання транспортного засобу лізингоодержувачем, та ще й при цьому понесення ним неоправданих витрат. На порушення ч.1 ст.524 ЦК України, валютою укладеного договору є не гривня, а іноземна валюта. Визначення ціни договору у національній валюті з подальшим автоматичним її коригуванням залежно від курсу іноземної валюти суперечить п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року №1998, згідно з яким формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці, за винятком обґрунтованого врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни. Крім того, валютні ризики покладено виключно на позивача. Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими являються також умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11). Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (частина 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (частина 2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (пункт 10 частини 3). Наведений у частині 3 статті 18 Закону перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (частина 4). Як вбачається із матеріалів справи укладений сторонами 29 червня 2015 року договір фінансового лізингу є досить обємним на 6 аркушах мілким шрифтом; є юридично складним і утрудненим для одноразового сприйняття при читанні, у звязку з чим для його прочитання, детального вивчення і зрозуміння його положень потребується досить тривалий проміжок часу. Позивачка по справі не має юридичної освіти, тобто являється юридично необізнаною, у тому числі із таким видом договору як фінансовий лізинг, при укладенні договору потребувала певного часу для ознайомлення із умовами цього договору, якого представник компанії їй не надала. Такі обставини не були враховані представником компанії при укладенні договору фінансового лізингу. Відповідно до правил пункту 2 частини 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно положень 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється (частина 1). Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина 1). Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману, зокрема, стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (пункт 3). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У частині третій зазначеної статті міститься перелік форм підприємницької діяльності, заборонених як таких, що вводять в оману, який не є вичерпним. Відповідач, укладаючи із позивачкою договір фінансового лізингу, ввів його в оману, приховавши призначення платежу в сумі 119 700 грн. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно загальних вимог необхідних для чинності правочину, викладених у частині 1 статті 203 ЦК Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У частинах 2, 3 ст.216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Отже відповідач має повернути позивачці отримані за недійсним договором лізингу від 29.06.2015 р. № 01144 кошти у сумі 119 700 грн. За правилами статі 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, а тому суд приходить до висновку про законність вимог позивачки і часткового задоволення заявленого нею позову, відмовивши в стягненні на її користь суми сплаченої банківської комісії, так як ці кошти не є сумами розрахунку за оспорюваним нею договором лізингу. Відповідно до частин 1, 3, 5 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За правилами статі 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору; його розмір, порядок сплати, повернення і звільнення встановлюються законом. Відповідно до частини 3 статі 22 Закону україни «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно вимог частин 3 ст.88 ЦПК України судовий збір в дохід держави стягується із відповідача в розмірі 1795,50 грн.

Outcome: partial