Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

17 грудня 2015 року [PERSON] (надалі - Позивач) звернувся до суду з цим позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» ( надалі - Відповідач), в якому зазначив, що 14.09.2015 року в Інтернеті на торгівельному сайті «AUTO.RIA» він знайшов оголошення про продаж нового трактора МТЗ 82 Беларус 2014 за ціною 120000 гривень. Зателефонувавши за вказаним в оголошенні № [NUMBER], дізнався,що для укладення договору купівлі-продажу необхідно прибути в офіс зазначеного товариства за адресою м. Рівне, вул. Соборна, 67. 17.09.2015 року він прибув за вказаною адресою для купівлі трактора, де представник Відповідача [PERSON] підтвердила, що трактор продається товариством за ціною 120000 гривень, пояснила, що оплата здійснюється частинами, а саме 50000 авансом у день підписання договору, а решта коштів в сумі 70000 гривень сплачується на складі після отримання трактора або шляхом оформлення розстрочки. Коли він погодився на такі умови, представник Відповідача [PERSON] повідомила його, що трактор знаходиться на складі по вул. Зелена,5 в смт. Ківерці Волинської області, з завідуючим складом можна поспілкуватися по телефону за [NUMBER], а також зауважила, що доцільно негайно підписати договір купівлі-продажу та сплатити завдаток в сумі 50000 гривень, оскільки є інші бажаючі купити цей трактор на таких же умовах. Будучи впевненим у тому, що підписує договір купівлі-продажу трактора, він поставив свій підпис на наданому йому договорі №001266, сплатив по квитанції №2 від 17.09.2015 року на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» адміністративний платіж в сумі 50000 гривень за договором фінансового лізингу №001266 від 17.09.2015 року. Поїхавши після цього на склад, виявив, що за вказаною представником відповідача адресою такого приміщення ніколи не було. Після цього в телефонній розмові представник товариства запевнила його, що вийшло непорозуміння, вона помилилася адресою, а придбаний ним трактор буде доставлений за місцем його проживання. Прочитавши підписаний ним договір, зрозумів, що підписав не договір купівлі-продажу, а договір фінансового лізингу №001266, згідно якого вартість трактора була визначена не в сумі 120000 гривень, а 21276,60 доларів США, що було еквівалентно 500 000 гривень. За умовами договору відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування трактор марки/моделі МТЗ, комплектації/модифікації 82.1.26, об'єм/тип двигуна 81, тип КПП 18/4, привід 4х4 2014, вартістю 21276,60 доларів США, що еквівалентно 500 000 гривень, а він зобов'язався сплачувати лізингові та інші платежі по договору. Посилаючись на укладення цього договору внаслідок ненадання йому достовірної інформації щодо обставин, які мають істотне значення, порушення відповідачем положень п.4 ч.1 ст.4, ч.1,7 ст.15, ст.18,21 Закону України «Про захист прав споживача» , ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.229 ЦК України, ст. 6,10,11,16 Закону України «Про фінансовий лізинг» позивач просив визнати недійсним укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» і ним договір фінансового лізингу №001266 від 17.09.2015 року та стягнути з відповідача на його користь 50 000 гривень. В судовому засіданні Позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили його задовольнити. Представник відповідач, якого про час та місце розгляду справи було повідомлено судовою повісткою надісланою поштою рекомендованим листом із повідомленням разом з копіями позовної заяви та доданих до неї документів за адресою місця його знаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, в судове засідання не з'явився. Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджується, що вказане поштове відправлення вручено за довіреністю представнику відповідача 28.12.2015 року. Про причину неявки представник відповідача суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надіслав, заперечень проти позову суду не надав. Зі згоди Позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення Позивача і його представника, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши в судовому засіданні надані Позивачем докази, суд приходить до наступного. В силу ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. Відповідно до ст. 3 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Згідно із вимогами ст.60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що 17 вересня 2015 року між Позивачем та представником Відповідача [PERSON], яка діяла згідно довіреності №23 від 17.09.2015 року, було укладено договір фінансового лізингу №001266 (надалі - Договір) з додатками, які є невід'ємними частинами договору. Відповідно до укладеного договору Відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор марки/моделі МТЗ, комплектації/модифікації 82.1.26, об'єм/тип двигуна 81, тип КПП 18/4, привід 4х4 2014, зазначений у п.1.1 Договору, вартістю 21276,60 доларів США, що еквівалентно 500 000 гривень, у власність та передати предмет лізингу у користування Позивачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с.4). В день укладання договору 17.09.2015 року по квитанції №2 на рахунок Відповідача Позивач сплатив адміністративний платіж за договором фінансового лізингу №001266 в сумі 50 000 грн. (а.с.11). Разом з тим, як пояснив в судовому засіданні Позивач , представником відповідача не було роз'яснено йому призначення даного платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості трактора. Також, відповідно до пояснень Позивача, у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами Договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що є інші бажаючі купити цей трактор на таких же умовах. Поїхавши після підписання Договору на вказаний представником відповідача склад, останній виявив, що за вказаною йому адресою такого приміщення ніколи не було. Після цього, детально ознайомившись з наданим йому примірником Договору, він встановив, що вартість трактора була визначена не в сумі 120000 гривень, як було зазначено в оголошені про продаж нового трактора МТЗ 82 Беларус 2014 та підтверджено під час попередніх переговорів представником відповідача [PERSON], а в сумі 21276,60 доларів США, що було еквівалентно 500 000 гривень. Наведені обставини підтверджуються витягом із зазначеного оголошення (а.с. 12). Таким чином, як вбачається зі змісту позовної заяви, пояснень Позивача та наданих ним доказів, під час попередніх переговорів представником відповідача [PERSON] [PERSON] введено в оману щодо умов Договору. Після підписання і вивчення змісту договору Позивачу стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, трактора за ціною 120000 гривень він не отримає, що є порушенням прав Позивача як споживача. Вказані обставини відповідачем не спростовані. Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» згідно якої фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Аналіз змісту спірного Договору фінансового лізингу від 17 вересня 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 12.1 ст.12 Договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК України. Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до п.11-1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у Відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та суперечить вимогам діючого законодавства. Відповідно до ч. 2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України . Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 17.09.2015 року і ТзОВ ЛК «ВАШ АВТО», нотаріально посвідчено не було. Згідно з ч.1 ст.615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або у повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно Постанови ПВСУ від 12.04.1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» - при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону. Умова укладеного сторонами договору фінансового лізингу №001266 від 17.09.2015 року про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (а.с.4), на переконання суду, є незаконною. У відповідності до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» - лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту Договору, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до Договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 50000 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв'язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку. Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником - лізингоодержувач. Положеннями ст.8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011, справа № 1-26/2011 виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення). Виходячи з наведеного, при вирішенні спору між Позивачем та Відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 та слід врахувати, що Позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки Договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму. Оскільки позивач не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу. Згідно з ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, крім іншого, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Позивач в судовому засіданні довів, що представник відповідача [PERSON] перед складанням і підписанням Договору підтвердила, що трактор продається товариством за ціною 120000 гривень, пояснила, що оплата здійснюється частинами, а саме 50000 авансом у день підписання договору, а решта коштів в сумі 70000 гривень сплачується на складі після отримання трактора або шляхом оформлення розстрочки. Коли він погодився на такі умови, представник відповідача повідомила його, що трактор знаходиться на складі за вказаною нею адресою, дала [NUMBER] телефону його завідуючого, а також спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що є інші бажаючі купити цей трактор на таких же умовах. Будучи впевненим у тому, що підписує договір купівлі-продажу трактора, він поставив свій підпис на наданому йому Договорі , сплатив по квитанції на рахунок Відповідача адміністративний платіж в сумі 50000 гривень, після чого поїхав на склад по трактор, якого за зазначеною представником відповідача адресою не виявилось. Відповідач не надав суду доказів, які б спростовували пояснення Позивача. На переконання суду, за таких обставин позивач не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті його підписання. Так, згідно з ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст.18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в Договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Пункт 12.1. Договору лізингу №001266 від 17.09.2015 року зазначає - лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Однак, вказаний пункт Договору суперечить положенням п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надає можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору. Згідно з ч. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства. Тому дана вимога договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності. Пунктом 3 частини 1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках. Також, всупереч вимог п. 1,4 ч. 2 ст. ст.10, ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 1 ст.767, ч. 2 ст.768 ЦК України у Договорі не передбачений обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості. Відповідно до ст. 806, 807 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Положення кодексу про договір поставки (ст.712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення про купівлю-продаж. Крім цього, згідно статей 4,10,15 Закону України «Про захист прав споживачів - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. Згідно з ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №7 МФУ від 20.10.2000 року №92, основними фондами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач по справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює діяльність у сфері передачі транспортних засобів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що транспортний засіб, який буде передаватися вже є його власністю і є основними фондами відповідача. В порушення зазначених вимог в договорі не вказано, який саме транспортний засіб буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно з п.12 Постанови ПВСУ від 12.04.1996 року №5«Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» - у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Вказані порушення, відповідно до ст.10, п. 5 ч. 1 ст.21 Закону України «Про захист прав позивачів» , ст. 638 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для розірвання договору на надання послуг. Згідно з ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав позивачів», якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Відповідно, сплачені Позивачем Відповідачу кошти в сумі 50 000 грн. підлягають поверненню останнім. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що Відповідач в порушення ст. 60 ЦПК України, не надав жодних доказів на спростування вимог Позивача, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved