Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

17 січня 2017 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 58694 грн. 15 коп. заборгованості за кредитним договором від 07.09.2010 р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань. В свою чергу відповідач, 19.07.2017р. надала до суду письмові заперечення проти позову, в яких посилалась, зокрема, на порушення позивачем строку позовної давності, вважаючи при цьому 23.10.2010р. днем коли позивач довідався про своє порушене право, а відтак, на думку відповідача, строк позовної давності в даному випадку сплинув 23.10.2013р. Крім того, у своїх запереченнях відповідач акцентувала увагу на відсутності будь-якого платіжного документа, який би підтверджував факт надання грошових коштів (кредиту) та на відсутність, серед долучених до позовної заяви доказів, копії кредитного договору від 07.09.2010, на який посилається позивач у позові. Також, відповідач зазначає, що при збільшенні відсоткової ставки позивач не попередив про таку зміну її особисто, а також неправомірно здійснив одночасне нарахування пені та штрафу, тобто у супереч ст. 61 Конституції України фактично наклав два стягнення за одне й те саме правопорушення. 29.08.2017р. позивач надав до суду письмові пояснення, в яких спростовуючи доводи відповідача, викладені в письмових запереченнях, крім іншого, зазначив, що кредитним договором був збільшений строк загальної позовної давності до 50 років, а отже при подачі позову до суду строк позовної давності не закінчився. Також, 15.08.2014р. та 15.03.2015р. відповідачу було направлено повідомлення про збільшення процентної ставки, при цьому жодних заперечень або заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до Банку не надходило. У судове засідання представник позивача не з'явився. До позову додав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, із заявою про відкладення розгляду справи до суду не зверталась. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 07.09.2010 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) шляхом приєднання до запропонованого Банком договору в цілому уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 6200 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до [PERSON] про умови кредитування Банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік. При цьому, відповідач підписала анкету-заяву від 07.09.2010 р. про приєднання до [PERSON] та правилами надання банківських послуг та [PERSON] про умови кредитування, що спростовує доводи відповідача про відсутність укладеного між нею та Банком кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З наданого позивачем розрахунку та первинного документа- банківської виписки по рахунках [PERSON] /а.с. 115-119/ вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов'язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів. Аналіз наданого розрахунку заборгованості та виписок про рух коштів за картковим рахунком відповідача дає підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 6434,24 грн., яка обчислена станом на 31.12.2016 р. та спростовує доводи відповідача про недоведеність фактичного отримання нею грошових коштів від Банку. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 45903,97 грн., суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. З розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з вересня 2010 року по серпень 2014 року включно становила 30%. Указана відсоткова ставка передбачена у [PERSON] про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 2,5 % і відповідно на рік складає - 30 % (а.с.8). За період з 01 вересня 2014 року по 01.04.2015 року відсоткова ставка становила 34,8%, а в період з 01.04.2015 по 31.12.2016 рік - 43,2%. Виходячи з таких ставок позивачем розрахована заборгованість за відсотками в сумі 45903,97 грн. Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 30 % до 34,8 % та з 34,8 % до 43,2 % у справі відсутні. Позивач у позові посилався на те, що Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 [PERSON] та правил надання банківських послуг. Як установлено судом вище зміст укладеного сторонами договору викладено в [PERSON] позичальника та [PERSON] про умови кредитування, які підписано відповідачем. [PERSON] та [PERSON] підписані 07.09.2010 на час коли була установлена Базова відсоткова річна ставка за користування кредитом на рівні 30 %. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем [PERSON] та [PERSON] не містять. За загальним правилом одностороння зміна умов зобов'язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525, частина 1 статті 651 ЦК України). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору 07.09.2010 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. [PERSON] договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Досліджуючи порядок збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому розяснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір. Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення процентної ставки 01 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року здійснено кредитором в односторонньому порядку. При цьому, суд не бере до уваги в якості належних доказів узгодження з позичальником зміни процентної ставки роздруківки з програмного комплексу банку про направлення відповідачу смс-повідомлень (а.с.120-121), оскільки як встановлено з розрахунку заборгованості і первинного документа виписки по рахунку (а.с.80-85, 115-119), після 01 вересня 2014 року та після 01 квітня 2015 року відповідач кредитними коштами не користувалась, трат не здійснювала, що свідчить про відсутність з її боку згоди на користування кредитними коштами за такими процентними ставками. Таким чином, підстави для застосування підвищеної процентної ставки відсутні. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено [PERSON] про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки(30%), тобто - 34,8 % та 43,2 %. Нарахована сума заборгованості за процентами за ставкою 30% відповідно до наданого позивачем розрахунку складає 1796,01 грн. (за період, з якої вона почала утворюватись з 17.10.2010 року до 01.09.2014 - до дати одностороннього збільшення процентної ставки). Вказану частину заявленої до стягнення позивачем зборгованості по процентах суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача. За період з 01.09.2014 по 31.12.2016 року сума належної до стягнення з відповідача заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту в розмірі 6434,24 грн. також за ставкою 30 % і складає 4555 грн. 38 коп. ((6434,24 грн. х (30%/360 днів=0,083%) х 853 дні (кількість днів прострочення за період з 01.09.2014 до 31.12.2016))/100). Отже, сума заборгованості про процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 6351,39 грн. (1796,01 грн. + 4555, 38 грн.) У відповідності до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобовязання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання. [PERSON] про умови кредитування передбачено обовязок позичальника сплатити Банку пеню у разі виникнення прострочених зобовязань. При цьому, слід зазначити, що незважаючи на те, що сума у розмірі 3084 грн. 79 коп.. позначена Банком у позові як сукупність комісії та пені, відповідно до даних, які містяться у первинному документі в банківській виписці по рахунку Позичальника (а.с. 80-85, 115-119) ця сума нарахована саме як пеня за прострочку погашення кредиту. Таким чином, станом на 31.12.2016 р. у відповідача перед Банком утворилась заборгованість за кредитом в сумі 6434 грн. 24 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 6351 грн. 39 коп., заборгованість за пенею - 3084 грн. 79 коп., а всього заборгованість на загальну суму - 15870 грн. 42 коп. На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості відповідача перед Банком у сумі 15870 грн. 42 коп., у тому числі 3084 грн. 79 коп. пені, витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем. Разом з тим, відповідач подала заяву про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог та просила відмовити у зв'язку з її спливом у задоволенні позову. Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є [PERSON] та правила надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. (п. 1.1.7.31 [PERSON]) Даючи оцінку таким доводам суд виходить із того, що згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За таких обставин, виходячи з правового аналізу частин 1, 2 статті 207, частин 1 статті 259 ЦК України, надані позивачем [PERSON] та правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані [PERSON] та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом також і наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] та правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи [PERSON] позичальника, а також те, що [PERSON] та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання [PERSON] позичальника, або в подальшому такі [PERSON] та правила надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У підписаних відповідачем [PERSON] позичальника та [PERSON] про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 1 липня 2015 року 6 - 757 цс15. Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто статтями 257, 258 ЦК України. При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 2536, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14. З інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримала три картки, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня грудня 2015 року (а.с. 114). З поданої суду позивачем виписки за картковим рахунком на ім'я відповідача вбачається, що [PERSON] активно користувалась певний час даною карткою шляхом придбання товарів, зняття готівкових коштів через банкомат в місті Шостка, поповнення цієї картки через термінал самообслуговування, тощо (а.с.115-119). Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався після закінчення строку дії картки, виданої відповідачу - тобто після 31 грудня 2015 року. При цьому, останній платіж в сумі 2 грн. 40 коп. на погашення заборгованості за кредитом за вказаним картковим рахунком [PERSON] було вчинено 28.04.2015 року, тобто до закінчення строку дії картки, що вказує на те, що строк позовної давності, який почався після 31.12.2015 року відповідно до частини першої статті 264 ЦК України не переривався. Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 17 січня 2017 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами, крім тих, до яких застосується спеціальна позовна давність. Разом з тим, відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як вбачається з розрахунку заборгованості і банківської виписки по рахунку позичальника, строк позовної давності за зобов'язаннями зі сплати пені, нарахованої до 17 січня 2016р., сплив 17.01.2017 року. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження дій відповідача, які свідчать про визнання відповідачем боргу, як-то повне або часткове визнання претензії позивача, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою пені, прохання про відстрочку виконання, позивачем представлено не було. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, а також враховуючи, що Позичальником у процесі розгляду справи було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності і до цих вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 1884 грн. 79 коп. пені, що була нарахована до 17.01.2016р. з підстав пропуску строку позовної давності. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення штрафу в сумі 3271 грн. 15 коп. (штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. 00 коп. і штраф (процентна складова) в сумі 2771 грн. 15 коп.), суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Штраф був нарахований Банком з посиланням на п. 2.1.1.7.6 [PERSON] та правил надання банківських послуг, за якими при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення 3084 грн. 79 коп. пені. При цьому, позивачем також одночасно нараховано 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 2771 грн. 15 коп. штрафу (процентна складова) за порушення строків платежів. Указане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення. Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 13985 грн. 63 коп. (заборгованість за кредитом в сумі 6434 грн. 24 коп.+ заборгованість по процентам за користування кредитом 6351 грн. 39 коп.+ заборгованість за пенею 1200 грн. 00 коп.) Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог.

Outcome: partial