Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

18.09.2017 року [PERSON] звернувся до Баранівського районного суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей до [PERSON]. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що 18.09.1999 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Рішенням Баранівського районного суду від 10.04.2017 року шлюб між ними було розірвано, а дітей залишено на утримання позивача. Позивач зазначає, що йому самостійно важко утримувати двох дітей без допомоги відповідача, а тому, зважаючи на вищевикладене вирішив звернутися до суду із даним позовом. Позивач в судове засідання не явився, надіслав заяву в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка в судове засідання не явилася, будучи належно повідомленою в порядку передбаченому п.4 ч.5 ст.74 ЦПК України. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. Згідно свідоцтва про народження серії 1-ТП №126755 та серії І-ТП № 282754 відповідач є матрію, а позивач батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 5,21). Рішенням Баранівського районного суду від 10.04.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, а дітей до їх повноліття, залишено на виховання позивача (а.с. 7). Згідно доводів позивача, відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріальну допомогу добровільно не надає, місце роботи йому невідоме. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідно до положень ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частин 1-2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою ВРУ № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вимоги даної статті, позивач просить стягнути аліменти з відповідачки в частці від заробітку ( доходу) при цьому не надав суду доказів про доходи відповідачки, які б давали можливість сплачувати аліменти в такому виді. Тому за таких обставин,

Outcome: partial