Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

19 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що вона являється власником квартири [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 13.07.2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-1146. На момент укладення вищезазначеного договору дарування, позивачу було повідомлено, що у вказаній квартирі залишилася зареєстрована особа, яка взагалі немає ніякого відношення до власника квартири, а саме - [PERSON] , [INFO] , та яка фактично за вказаною адресою ніколи не проживала. Реєстрація відповідача в квартирі позивача стверджується довідкою про склад сім`ї №3061/17.07.2019, а не проживання відповідача стверджується відповідним актом від 17.07.2019 року. Таким чином, позивач посилаючись на вимоги ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , оскільки внаслідок укладення договору дарування від 13.07.2019 року права попереднього власника спірної квартири припинені, а у відповідача немає угоди з новим власником спірного житла на проживання. Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.22). Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причина неявки не відома, а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.21). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником квартири [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору дарування квартири, посвідченого 13 липня 2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-1146 (а.с.7), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.07.2019 року (а.с.8). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сім`ї 3061/17.07.2019 або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.9), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.16) у зазначеній квартирі зареєстрованою значиться відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] . Поряд з цим, суду подано акт №3060, складений 17 липня 2019 року головним спеціалістом відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , 1946 року народження, зареєстрована але не проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с.10). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON] , внаслідок укладення договору дарування від 13.07.2019 року, права попереднього власника спірної квартири припинені, а у відповідача немає угоди з позивачем - новим власником спірного житла на проживання, а наявність реєстрації відповідача у належній позивачу на праві власності квартирі, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved