Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

19 вересня 2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого посилаються на те, що вони являються співвласниками квартири [ADDRESS] , яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 14.07.2008 року. У зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання відповідача по справі - [PERSON] . Позивач [PERSON] зазначає, що відповідач з 22.12.2017 року перебуває у шлюбі з її донькою [PERSON] , [INFO] . Однак, з моменту укладення вказаного шлюбу і до сьогоднішнього дня відповідач за місцем реєстрації не проживав, останній є іноземцем - громадянином Республіки Азербайджан, позивачі надали свою згоду на реєстрацію місця його проживання за вищезазначеною адресою, з метою надання допомоги відповідачу дотримання і виконання вимог, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Але дочка позивача і відповідач фактично припинили сімейні відносини і підтримання будь - якого спілкування, внаслідок чого зв`язок з відповідачем зник, його фактичне місце перебування не відоме. Крім того, на сьогоднішній день строк дії посвідки відповідача на тимчасове місце проживання в Україні закінчився і для продовження строку дії посвідки відповідач не звертався до позивача, і їй навіть не відомо чи перебуває відповідач на території України. Таким чином, позивачі наполягають на тому, що відповідач не проживаючи за місцем своєї реєстрації понад один рік втратив право користування житловим приміщенням, а реєстрація відповідача в належній позивачам квартирі, перешкоджає здійсненню їхнього права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391, 405 ЦК України, позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , а також усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстрації за адресою вказаної квартири. Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивачі, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали та не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] являються співвласниками квартири [ADDRESS] , яка належить їм на підставі свідоцтва на право власності на житло Серії [NUMBER] , виданого 14 липня 2008 року Відкритим акціонерними товариством «Губиниський цукровий завод» (а.с.11), що також стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.08.2008 року (а.с.12). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відомостями відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.17) стверджується, що в зазначеній квартирі зареєстрованим значиться відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований у квартирі зі згоди позивачів. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано копію свідоцтва про шлюб (а.с.13) у відповідності до якого [PERSON], [INFO] , громадянин Республіки Азербайджан, 22 грудня 2017 року зареєстрував шлюб [PERSON] , громадянкою України, про що 27 грудня 2017 року Царичанським РВ ДРАЦС ГТУЮ в Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис №105. Однак, як зазначають позивачі у позові, з моменту укладення вказаного шлюбу і до сьогоднішнього дня відповідач за місцем реєстрації не проживав, останній є іноземцем - громадянином Республіки Азербайджан, і позивачі надали свою згоду на реєстрацію місця його проживання у належній їм квартирі з метою надання допомоги відповідачу дотримання і виконання вимог, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На сьогоднішній день строк дії посвідки відповідача на тимчасове місце проживання в Україні закінчився і для продовження строку дії посвідки відповідач не звертався. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, відповідачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Як зазначають у своєму позові [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] наявність реєстрації відповідача у належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі, заважає їм вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. При цьому, позовні вимоги позивачів про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, з огляду на те, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, а не судом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial