Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

18.10.2016 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини свого сина [PERSON],03.11.2011 р. н.. Свої вимоги позивач обґрунтовує такими обставинами. [PERSON] впродовж певного часу перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], без реєстрації шлюбу, за твердженнями позивача, такі стосунки тривали майже шість років, вони з відповідачем жили разом у квартирі за адресою [ADDRESS], вели спільне господарство. Син позивача [PERSON], народився 03.11.2011 року в м. Красний Лиман Донецької області, батьком дитини є [PERSON]. За твердженнями позивача, у березні 2015 року вона припинила фактичне спільне проживання з відповідачем через систематичні прояви з його боку насильства в сімї. 25.10.2015 року [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином виїхала до м. Дрогобича Львівської області, де працевлаштувалась та фактично мешкає дотепер, дитина також проживала з нею, відвідувала дошкільний освітній заклад. У грудні 2015 року [PERSON] зателефонував [PERSON] і попросив її привезти сина [PERSON] до м. Красний Лиман на Новорічні та Різдвяні свята, позивач погодилась, вони досягли домовленості при цьому, що дитина повернеться до м. Дрогобича до 15.01.2016 року, однак в подальшому відповідач не виконав цієї домовленості і не повернув сина матері, самовільно залишивши дитину проживати у себе. Позивач у січні 2016 року знову приїхала до м. Красний Лиман (на сьогодні м. Лиман) Донецької області, щоб побачитись із сином, [PERSON] дозволив їй побачення з дитиною в обмін на її паспорт громадянки України, щоб не дати їй змоги виїхати за межі міста. [PERSON], якій треба було повертатись на роботу, подала до Лиманського відділення поліції заяву про втрату паспорта громадянки України і отримала тимчасовий документ, що засвідчував її особу, а відтак, разом зі своїм сином виїхала до м. Дрогобича. 25.03.2016 року [PERSON] разом з дитиною повторно приїхала до м. Лиман Донецької області для отримання паспорта громадянки України у місцевому підрозділі Державної міграційної служби України; в цей день відповідач на вокзалі у м. Лиман силоміць відібрав у неї дитину і знову самовільно залишив проживати сина у себе. 15.06.2016 року [PERSON] знову приїхала до м. Лиман Донецької області, відвідала дитячий освітній заклад, в якому перебував її син [PERSON], та забрала дитину додому, попередньо попередивши про це вихователя. [PERSON] того ж дня знову силоміць забрав собі сина у позивача з салону автобуса сполученням «Краматорськ- Харків» і самовільно в подальшому залишив дитину проживати у себе. [PERSON] вказує, що у неї з відповідачем виник спір стосовно визначення місця проживання дитини, вважає, що син перебував на її утриманні, батько за час їхнього окремого проживання ніколи не надавав коштів на утримання дитини, зараз одружився, створив нову сімю, він постійно перебуває на роботі і не має часу приділяти увагу вихованню та забезпеченню добробуту дитини. Позивач вважає, що примусове розлучення її з дитиною внаслідок таких дій відповідача заподіює шкоду [PERSON], позначається на його фізичному та психічному здоровї, зазначає, що син повинен жити з матірю, просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею. Крім того. 24.12.2016 року [PERSON] надала до суду додаткове обґрунтування своєї позовної заяви, просила суд відібрати дитину у відповідача [PERSON] та повернути їй, допустити негайне виконання такого судового рішення. 12.12.2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Вказана зустрічна позовна заява подана до початку розгляду по суті цивільної справи за первісним позовом та ухвалою суду від 17.01.2017 року прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічну позовну заяву відповідач мотивує такими обставинами. [PERSON] визнає, що впродовж певного часу перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON]., без реєстрації шлюбу, такі стосунки тривали з 2010 року по жовтень 2015 року, вони з позивачем жили разом у квартирі за адресою [ADDRESS], вели спільне господарство. Відповідач визнає своє батьківство відносно малолітнього [PERSON], 03.11.2011 р. н., народженого у м. Красний Лиман Донецької області. [PERSON] повідомляє, що дитина мешкала як разом зі своєю матірю [PERSON], в тому числі у м. Дрогобичі Львівської області, так і з ним, у м. Лиман Донецької області. За твердженнями відповідача, із розмов з сином йому стало відомо, що [PERSON] не бажає зараз мешкати зі своєю матірю, оскільки та мало йому приділяла уваги, багато разів залишала самого вдома, недостатньо піклувалася про нього. Відповідач зазначає, що на теперішній час він створив нову сімю, зареєстрував шлюб з [PERSON], вони мешкають разом у квартирі за адресою [ADDRESS],малолітній [PERSON] також проживає з ними, у сина склались добрі стосунки з дружиною відповідача та її малолітньою донькою від першого шлюбу; органом опіки і піклування Лиманської міської ради встановлена наявність добрих умов для проживання малолітнього [PERSON] у житлі його батька; [PERSON] не має судимостей, не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, фізично та психічно здоровий, працевлаштований, і він, і його дружина отримують регулярні доходи у виді заробітної плати; син [PERSON] здоровий, відвідує дошкільний дитячий заклад, добре характеризується вихователями, має бажання проживати разом зі своїм батьком у м. Лиман. [PERSON] звертає увагу суду, що [PERSON] не має постійного проживання, мешкає в квартирі у м. Дрогобичі Львівської області лише тимчасово, отримує мінімальну заробітну платню, якої не вистачить на утримання дитини та забезпечення їй повноцінного розвитку, позивач притягувалась до адміністративної відповідальності за вживання спиртних напоїв у громадських місцях, її спосіб життя негативно позначається на вихованні сина. Відповідач вказує, що у нього з позивачем виник спір стосовно визначення місця проживання дитини, вважає, що син має проживати разом з батьком у м. Лиман Донецької області, та просить ухвалити відповідне судове рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представники [PERSON] та [PERSON]В.(а.с.9-11, 73-74) підтримали заявлені позовні вимоги повністю, просили первісний позов задовольнити, у задоволені зустрічного позову відповідача відмовити, на підтвердження своєї позиції навели аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] (а. с. 52-55) в судовому засіданні заперечували проти позову [PERSON], просили відмовити у задоволенні первісного позову, вважали його необґрунтованим, на підтвердження своєї позиції навели аргументи, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві. Представник органу опіки і піклування Лиманської міської ради Донецької області [PERSON] (а.с.58) в судовому засіданні зазначив про наявність висновку органу опіки і піклування Лиманської міської ради, згідно з яким можливо визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком, вказав? що, на його думку, найбільш відповідатиме віку дитини та її інтересам визначення місця проживання дитини саме разом з батьком. Представник органу опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області [PERSON]В.(а.с. 102) в судовому засіданні зазначила про наявність висновку органу опіки і піклування Дрогобицької міської ради, згідно з яким можливо визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матірю, у вирішенні питання щодо можливості задоволення первісного позову чи зустрічного позову покладалася на розсуд суду. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст.61 ЦПК України). Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та подані сторонами документи, всебічно й повно зясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. Як було визнано в судовому засіданні і позивачем, і відповідачем,[PERSON] впродовж певного часу перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], без реєстрації шлюбу, вони жили разом у квартирі за адресою [ADDRESS], вели спільне господарство, мають спільну дитину;сторони в 2015 році припинили фактичні шлюбні відносини з причин різних поглядів на влаштування особистого життя, нерозуміння один одного; малолітня дитина після припинення стосунків між батьками проживала разом з матірю, перебувала на її утриманні. Малолітній [PERSON] народився 03.11.2011 року у м. Красний Лиман Донецької області, його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-НО № 693726(повторним), виданим 27.01.2016 року відділом ДРАЦС Краснолиманського МУЮ у Донецькій області (а.с.18). Батьківство дитини сторонами не оспорюється. Мати дитини [PERSON], 21.05.1991 р. н., є громадянкою України, зареєстрована за адресою [INFO] (колишня назва Краснолиманський район), смт. Ямпіль, вул. Урожайна, буд. 11-А(а. с. 7), фактично мешкає як внутрішньо переміщена особа з районів проведення АТО за адресою [ADDRESS](а. с. 8), внесена до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, працевлаштована, отримує доходи у виді заробітної плати, позитивно характеризується за місцем роботи (а. с. 19-22). Згідно з довідкою Лиманської міської ради Донецької області від 16.06.2016 року № 1073 малолітній син позивача [PERSON], 03.11.2011 р. н., мешкав разом зі своєю матірю в смт. Ямпіль Лиманського району (а.с.12). Як вбачається з актів обстеження умов проживання позивача, складених 02.07.2016 року та 07.12.2016 року комісією Служби у справах дітей Дрогобицької міської ради Львівської області, [PERSON] мешкає у найманому житлі, квартира забезпечена усім необхідним для проживання, меблями, побутовою технікою тощо, санітарно-гігієнічні умови добрі, є все необхідне для належного проживання та виховання дитини(а.с.13,94). 12.02.2016 року [PERSON] укладено договір із Благодійним греко-католицьким дитячим садком «Ангелятко» (м. Дрогобич) щодо навчання та виховання малолітнього [PERSON], 03.11.2011 р. н. (а.с.14-15). Син позивача відвідував зазначений дитячий заклад у період з 12.02.2016 року по 18.03.2016 року, що підтверджено довідкою від 25.03.2016 року № 16 (а.с.16). [PERSON] та його мати адміністрацією дитячого закладу характеризуються позитивно, мати створила всі умови для розвитку та навчання дитини, завжди цікавилась у вихователів розвитком свого сина, його станом здоровя, скарг з боку хлопчика на матір не було жодного разу (а.с.91). Як вбачається із висновку фахівця-педіатра Дрогобицької міської поліклініки від 18.03.2016 року(а.с.17), [PERSON], 03.11.2011 р. н., перебував впродовж певного часу на обліку у лікаря-педіатра зазначеного медичного закладу. Відповідачем надано до суду акт, складений 27.11.2016 року мешканцями будинку № 37-А по вул. Чапаєва (вул. [PERSON]), у м. Лиман Донецької області, згідно з яким малолітній [PERSON],03.11.2011 р. н., з 2011 року і дотепер перебуває на утриманні його батька [PERSON], натомість [PERSON] з 2014 року не бере участі у вихованні дитини, матеріальної допомоги не надає (а.с.133). Оцінюючи цей доказ, суд критично ставиться до викладеної у згаданому документі інформації про [PERSON], оскільки вона є суперечливою порівняно з іншими відомостями у справі. Так, сторони визнали, що стосунки між ними фактично припинились у березні 2015 року, позивач разом з дитиною певний час мешкала в іншій квартирі за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Івана Лейка, 16/65, довідка Лиманської міської ради Донецької області від 16.06.2016 року № 1073 (а.с.12)підтверджує проживання позивача разом з дитиною у смт. Ямпіль Лиманського району, довідка Дрогобицької міської ради Львівської області від 04.02.2016 року підтверджує, що [PERSON] разом з дитиною є внутрішньо переміщеними особами і мешкали у м. Дрогобичі(а.с.8); син позивача відвідував дитячий дошкільний заклад у м. Дрогобичі Львівської області у період з 12.02.2016 року по 18.03.2016 року, що підтверджено довідкою від 25.03.2016 року № 16 (а.с.16), [PERSON] та його мати адміністрацією дитячого закладу характеризуються позитивно, мати створила всі умови для розвитку та навчання дитини, завжди цікавилась у вихователів розвитком свого сина, його станом здоровя, скарг з боку хлопчика на матір не було жодного разу (а.с.91). З огляду на це, твердження мешканців будинку № 37-А по вул. Чапаєва (вул. [PERSON]), у м. Лиман Донецької області про те, що [PERSON] з 2014 року не бере участі у вихованні дитини, матеріальної допомоги не надає, викликають обґрунтовані сумніви у суду в їхній достовірності. Також відповідач надав акт від 24.11.2016 року, складений мешканцями будинку № 37-А по вул. Чапаєва (вул. [PERSON]), у м. Лиман Донецької області, згідно з яким [PERSON] за час проживання у цьому будинку з 2011 року по 2014 рік «…зарекомендувала себе з найгіршого боку…»(а.с.139). Суд критично оцінює зазначений доказ, оскільки викладена у документі інформація є неконкретною(не зазначено, в чому саме полягала негідна поведінка позивача), спростовується іншими документами по справі (позитивною характеристикою позивача з місця роботи(а.с.22), позитивною характеристикою позивача адміністрацією дитячого дошкільного закладу у м. Дрогобичі(а.с.91), позитивним висновком органу опіки і піклування Дрогобицької міської ради щодо [PERSON] як матері малолітнього [PERSON](а.с.96)). Зі змісту акта від 28.11.2016 року № 02-18/345, складеного комісією Лиманської міської ради, вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO] (колишня назва Краснолиманський район), смт. Ямпіль, вул. Урожайна, буд. 11-А, 21.05.2016 року разом зі своїм малолітнім сином [PERSON],03.11.2011 р. н., але за вказаною адресою фактично не мешкає з 2011 року; декілька разів [PERSON] зявлялась за місце реєстрації на короткотривалий час (а.с.143). Суд критично оцінює зазначений доказ, оскільки викладена у документі інформація спростовується іншими документами по справі (та ж Лиманська міська рад у довідці від 16.06.2016 року № 1073 вказала, що малолітній син позивача [PERSON], 03.11.2011 р. н., мешкав разом зі своєю матірю в смт. Ямпіль Лиманського району (а.с.12), на сторінці 11 паспорта громадянки України на імя [PERSON] міститься позначка Краснолиманського МС ГУ ДМС України у Донецькій області про реєстрацію [PERSON] у смт. Ямпіль з 28.05.2008 року(а.с.7, зворотній бік), а не з 21.05.2016 року; згаданий акт містить інформацію про те, що «…декілька разів [PERSON] зявлялась за місце реєстрації на короткотривалий час…» і водночас про те,що «..за вказаною адресою фактично не мешкає з 2011 року»). Згідно з відомостями, отриманими з бази даних «Адмінпрактика» місцевого відділення поліції(а.с.144), [PERSON] притягувалась 25.01.2016 року до адміністративної відповідальності за ст. 178 КУпАП, щодо неї було застосовано 26.01.2016 року адміністративне стягнення у виді попередження. Суд оцінює наданий документ критично, оскільки він не містить будь-яких засвідчувальних підписів, найменування посад тих службових осіб територіального органу поліції, які є відповідальними за формування змісту документа. Крім того, згідно зі ст. 39 КУпАП, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Інформації про скоєння [PERSON] адміністративних правопорушень впродовж року з 26.01.2016 року сторонами до суду не надано, отже, є підстави вважати позивача такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Батько дитини [PERSON], 08.05.1988 р. н., є громадянином України, зареєстрований та фактично проживає за адресою [INFO] (колишня назва м. Красний Лиман), вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS], внесений до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (а.с.109-110), позитивно характеризується за місцем проживання (а.с.111), працевлаштований, отримує регулярні доходи у виді заробітної плати, зарекомендував себе сумлінним, дисциплінованим та відповідальним фахівцем (а.с.112-114), є фізично та психічно здоровим, не перебуває на диспансерному обліку у лікарів КУОЗ «Краснолиманська міська лікарня», періодично проходить медичні профілактичні огляди, визнаний придатним до професії у вересні 2016 року (а.с.116-120,122,124). За повідомленням Служби у справах дітей Лиманської міської ради Донецької області від 29.11.2016 року № 15-19/971 питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], 03.11.2011 р. н., не розглядалося (а.с.126). Згідно з повідомленням Лиманського відділення поліції Словянського ВП ГУ НП України в Донецькій області від 29.11.2016 року № 19205/302/05-16 матеріали відносно [PERSON] в період з 2010 року по 2015 рік на розгляді в територіальному органі внутрішніх справ(поліції) не перебували (а.с.128). Також відповідачем надано до суду повідомлення Краснолиманського відділення поліції Краматорського ВП ГУ НП України в Донецькій області від 27.01.2016 року № 1242/302/05-2016 (а.с.129), зі змісту якого вбачається, що певна заява [PERSON] була зареєстрована та розглянута, при цьому не було виявлено ознак кримінального правопорушення. Тексту такої заяви відповідач не надав, з приводу чого була подана заява, зі змісту повідомлення зясувати неможливо. Постановою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 05.05.2015 року по справі № 236/1463/15-п, яка набрала законно сили, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, із застосуванням відносно нього адміністративного стягнення у виді 30 годин громадських робіт(а.с.100). Суддею було встановлено, що 19.04.2015 року о 07 год.00 хв. [PERSON] перебував у квартирі за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, вул. Івана Лейка, 16/65, та на побутовому ґрунті влаштував сварку зі своєю співмешканкою [PERSON] , висловлювався на її адресу брутальною лайкою, чим скоїв насильство в сімї. Згідно зі ст. 39 КУпАП, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Інформації про скоєння [PERSON] адміністративних правопорушень впродовж року з 05.05.2015 року сторонами до суду не надано, отже, є підстави вважати відповідача таким, що не була підданий адміністративному стягненню. Твердження позивача [PERSON] про неодноразові випадки застосування до неї насильства, заподіяння тілесних ушкоджень з боку [PERSON] не були підтверджені жодними іншими доказами в судовому засіданні. [PERSON] у червні 2016 року зареєстрував шлюб із [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії І-НО № 444995, виданого 08.06.2016 року Краснолиманським МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с.134). Дружина відповідача [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання, працевлаштована, отримує регулярні доходи у виді заробітної плати, за місцем роботи відзначена як сумлінний та відповідальний працівник (а.с.137,138). Допитана в судовому засіданні як свідок за клопотанням відповідача [PERSON] пояснила, що вона перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з червня 2016 року, фактично мешкають разом з січня 2016 року; син відповідача [PERSON] на теперішній час проживає разом з батьком, у них добрі відносини з [PERSON], останній часто забирає сина з дитячого садка, відпочиває з дитиною, вони разом гуляють, [PERSON] болісно переживає всі події, повязані з судовим процесом щодо визначення місця проживання дитини, він дуже любить свого сина; [PERSON] також просить, щоб батько не віддавав його жити в іншому місті, оскільки в м. Лимані є його друзі, його брат та сестра, він не бажає розлучатися з ними; [PERSON] приходила відвідувати дитину у нетверезому стані,влаштовувала сварки з [PERSON] та [PERSON]; на день народження [PERSON] у 2016 році [PERSON] прислала посилку для сина, більше жодним чином уваги до дитини не виявляла; [PERSON] розповідав, що мама його часто залишала вдома одного, коли ходила у своїх справах, він боїться залишатись один у кімнаті, мама карала його фізично за непослух; [PERSON] зараз цілком здоровий, відвідує дитячий садок, заняття з англійської мови; рідна донька [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] має той же вік, що й [PERSON], мешкає разом з ним в одній кімнаті, стосунки між дітьми як у брата з сестрою, [PERSON] та [PERSON] приділяють однаково увагу обом дітям, утримують їх матеріально та сприяють їхньому духовному розвитку; до [PERSON] відповідач за час спільного проживання жодного разу не виявляв неповаги, ставився шанобливо, навіть голос не підвищував, проявів насильства в сім`ї з боку [PERSON] не було; також свідку достеменно відомо,що коли [PERSON] у березні 2016 року приїздила до м. Лиман разом з сином, то [PERSON] забрав малолітнього [PERSON] від матері, залишив жити у власній родині. Суд критично оцінює негативні характеристики з боку свідка [PERSON] на адресу позивача [PERSON], оскільки свідок є дружиною відповідача [PERSON], в судовому засіданні повідомила, що в усьому підтримує свого чоловіка, бажає, щоб малолітній [PERSON] залишився проживати зі своїм батьком,а відтак, суд має обґрунтовані сумніви у достовірності негативних характеристик, наданих таким свідком. До того ж, надаючи негативні характеристики позивачу, свідок посилалась на нібито почуті нею слова інших людей «…Роман мені розповідав…», «…Ілля нам скаржився на маму…», «…вихователі дитячого садочка [PERSON] та [PERSON] повідомили нам…». Отже, свідок сприймала характеристики позивача з чужих слів, що викликає певні сумніви в обєктивності показань; інші незацікавлені в результатах розгляду справи особи з приводу негативних характеристик позивача допитані не були, клопотання щодо допиту їх як свідків від сторін до суду не надходили. Згідно з довідкою Лиманської міської ради від 25.11.2016 року № 9809/18-08 до складу сімї [PERSON] (мешканців квартири за адресою Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. К. Гасієва (колишня назва вул. Чапаєва)[ADDRESS]) входять його мати [PERSON], його сестра [PERSON], його племінник [PERSON] (а.с.140). Згідно з довідкою Лиманської міської ради від 25.11.2016 року № 9808/18-08 до складу сімї [PERSON] (мешканців квартири за адресою Донецька область, м. Лиман (колишня назва м. Красний Лиман), вул. Івана Лейка, 13/9) входять її донька [PERSON], її мати [PERSON] (а.с.141). За змістом акта від 29.11.2016 року, складеного комісією Служби у справах дітей Лиманської міської ради(а.с.145), за місцем проживання відповідача [PERSON] створені задовільні умови для проживання та виховання малолітніх дітей. Як вбачається з довідки ДНЗ № 7 Лиманської міської ради від 24.11.2016 року № 52, малолітній [PERSON], 03.11.2011 р. н., відвідує цей заклад з 2013 року і дотепер, достатньо розвинутий, характеризується позитивно; адміністрація дитячого закладу також надала добрі характеристики батьку дитини та його дружині(а.с.131). Згідно з довідкою Амбулаторії ЗПСМ КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги імені [PERSON]» від 29.11.2016 року [PERSON], 03.11.2011 р. н., цілком здоровий(а.с.132). Відповідачем надано до суду висновок № 137 від 02.12.2016 року психолого-психіатричного дослідження особистості [PERSON], 03.11.2011 р. н., згідно з яким малолітній [PERSON] не виявляє ознак будь-якого психічного розладу, психічно здоровий, у нього відсутні будь-які виражені індивідуально-психологічні особливості, девіації, які б суттєво впливали на його поведінку, його особистість відзначається комунікабельністю, пластичністю, емотивністю, загальним позитивним настроєм, рівень його психологічного розвитку відповідає його віку; батько дитини [PERSON] є психічно здоровим, у нього відсутні будь-які виражені індивідуально-психологічні особливості, які б негативно впливали на процес виховання дитини, його особистість відзначається емоційною збалансованістю, достатньо високою продуктивністю, вираженим позитивним ставленням до формування родини та виховання дітей; у [PERSON] достатньо сформоване уявлення щодо структури своєї родини, в структурі сімейних уявлень дитини присутній певний негативний аспект, пов'язаний з образом матері; для хлопчика найбільш суттєвим є значимість його стосунків з батьком і членами родини, в якій він проживає на теперішній час, проживання його у цій родині є для хлопчика природнім, гармонійним, не шкодить його психологічному комфорту; на теперішній час психічний та психологічний стан [PERSON] є добрим, будь-якої допомоги з боку фахівців психіатрів чи психологів дитина не потребує (а.с.147-154). Суд висловлює своє критичне ставлення до поданого відповідачем доказу та викладеної у ньому інформації через таке. За змістом ст. 5 ЦПК України суд зобовязаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом та судом. Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 53 ЦПК України експертом є особа, якій доручено провести дослідження матеріальних об'єктів, явищ і процесів, що містять інформацію про обставини справи, і дати висновок з питань, які виникають під час розгляду справи і стосуються сфери її спеціальних знань. Згідно зі ст. 54 ЦПК України спеціалістом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних засобів і може надавати консультації під час вчинення процесуальних дій з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок. І експерт, і спеціаліст за змістом наведених норм ЦПК залучаються до участі в справі за ухвалою суду. Відповідно до ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Якщо сторони домовилися про залучення експертами певних осіб, суд повинен призначити їх відповідно до цієї домовленості. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу. Відповідачем надано до суду висновок № 137 від 02.12.2016 року психолого-психіатричного дослідження особистості [PERSON], 03.11.2011 р. н.,складений на підставі направлення адвоката, який здійснював представництво інтересів відповідача в подальшому при розгляді справи в суді, фахівці у галузі психіатрії та психології у згаданому висновку надавали відповіді на запитання, поставлені представником відповідача(без надання можливості стороні позивача долучитися до формулювання таких питань), дослідження особистості малолітнього [PERSON] здійснювалось в присутності його батька, за відсутності матері, що не може повністю виключати вплив батька та результати такого дослідження та поведінку під час дослідження малолітнього сина, який звик довіряти батькові й уперше опинився в обстановці медичного дослідження. Позивач, яка та той час мешкала у м. Дрогобичі Львівської області, була фактично позбавлена можливості ставити питання фахівцям, звертатись до конкретного фахівця,заявити відвід конкретному фахівцеві з мотивів його можливої необєктивності тощо. В судовому засіданні ні позивачем, ні відповідачем не заявлялось клопотання перед судом про призначення психолого-психіатричної експертизи чи про залучення до участі у справі спеціаліста психолога. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Україною 17.07.1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), яка набрала чинності для України 11.09.1997 року. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 вказаної Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав у своїх рішення увагу на необхідність дотримання принципів рівності та змагальності судочинства при призначенні експерта. Призначення експерта, так само як і виконання інших гарантій, закріплених у статті 6 § 1 Конвенції, дотримання принципу змагальності стосується проваджень, що розглядаються «судом»; жодний загальний чи абстрактний принцип не може бути висунутий з положення щодо того, що у випадку, коли судом призначений експерт, сторони зобовязані мати можливість відвідувати зустрічі, які проводить експерт або бути ознайомлені із документами, що були взяті ним до уваги. Важливо, щоб сторони мали можливість належним чином приймати участь у провадженнях (рішення Єввропейського суду у справі «Mantovanelli v. France» (Мантованеллі проти Франції), від 18.03.1997 року, § 33, заява № 21497/93). Відсутність безсторонності експерта, разом з його посадою і роллю у провадженнях, можуть надати перевагу одній стороні, але зашкодити іншій, порушуючи принцип рівності сторін (рішення Європейського суду у справі «Sara Lind Eggertsdottir v. Iceland» ([PERSON] проти Ісландії),від 05.07.2007 року, § 53, заява № 31930/04); так, експерт може займати переважне місце у провадженнях і здійснювати відповідний вплив на рішення суду. Наведене дозволяє суду в розглядуваній справі оцінити наданий відповідачем [PERSON] висновок № 137 від 02.12.2016 року психолого-психіатричного дослідження особистості [PERSON], 03.11.2011 р. н., як доказ, що його було здобуто з порушенням принципів рівності та змагальності учасників процесу. Після припинення фактичних шлюбних відносин сторони почали проживати окремо, однак у них виник спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. [PERSON] в червні 2016 року зверталась до Лиманського відділення поліції Словянського ВП ГУ НП України в Донецькій області з приводу незаконних, на її думку, дій [PERSON] стосовно малолітньої дитини, 03.11.2011 р. н., відповідні відомості були внесені 16.06.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань; постановою слідчого від 22.08.2016 року кримінальне провадження було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України (через відсутність події кримінального правопорушення)(а.с.23,25-26). Сторони визнали в судовому засіданні, що і з боку позивача мали місце випадки самовільного вирішення подальшої долі дитини (переїзд до м. Дрогобича Львівської області без згоди батька дитини, облаштування дитини до дитячого дошкільного закладу без згоди батька), і відповідач дозволив собі двічі самовільно прийняти рішення про проживання дитини саме разом з ним у м. Лиман Донецької області, відгороджуючи дитину від спілкування з матір`ю, оскільки чомусь вирішив, що дитина має спілкуватись з матір`ю лише за місцем проживання батька та під контролем батька. Відповідно до ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. З огляду на це, суд вбачає у таких діях і позивача, і відповідача ознаки зловживання їхніми батьківським правами. Органом опіки і піклування Лиманської міської ради Донецької області надано до суду висновок від 07.12.2016 року № 39 про можливість визначення проживання малолітнього [PERSON],03.11.2011 р. н., разом з його батьком [PERSON] (а.с.59). Органом опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області надано до суду висновок від 23.12.2016 року № 3-28/12365 про можливість визначення проживання малолітнього [PERSON],03.11.2011 р. н., разом з його матірю [PERSON] (а.с.96). Вирішуючи по суті спір, який виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з Принципом 6 Декларації прав дитини, схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20.11.1959 року, малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації. Крім того, суд враховує викладену у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року по справі № 6-2445цс16 правову позицію, згідно з якою малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю;оскільки мати дитини має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, то не можна стверджувати про існування виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пп. 1 і 2 ч.1 ст. 355 ЦПК, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Розглядаючи спір між сторонами, суд не вбачає існування саме такої виняткової ситуації, за якої матір слід було б розлучити з дитиною. [PERSON] не ухиляється від виконання своїх обовязків щодо виховання дитини, відповідачем не було доведено випадків жорстокого ставлення з боку позивача до власної дитини, випадків експлуатації дитини позивачем,наявності у позивача хронічного захворювання на алкоголізм чи наркоманію, інших дій чи бездіяльності з боку позивача, які б загрожували здоровю дитини та її розвиткові. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне встановити місце проживання малолітнього [PERSON],03.11.2011 р. н., разом з його матірю [PERSON]. Відповідно до ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пп. 2-5 ч.1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Позивачем не доведено в суді, що залишення малолітнього [PERSON] у його батька [PERSON] є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання; натомість батько дитини позитивно характеризується за місцем роботи та за місцем проживання, отримав позитивні висновки щодо свого батьківства від органу опіки і піклування Лиманської міської ради. Отже, суд відмовляє у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] в частині відібрання дитини і задовольняє цей позов в частині визначення місця проживання дитини разом з позивачем. Нормами ст. 367 ЦПК України передбачені категорії судових справ, ухвалюючи рішення в яких суд допускає негайне виконання судових рішень. Необхідність негайного виконання рішення суду про встановлення місця проживання дитини з одним із батьків законом не визначена. Суд повністю відмовляє у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки задоволення первісного позову в частині визначення місця проживання дитини з її матір`ю повністю виключає можливість задоволення зустрічного позову. Питання про розподіл між сторонами судових витрат у справі суд вирішує наступним чином. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати;якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.1 ст. 88 ЦПК України). При цьому згідно з п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну Позивачем [PERSON] при зверненні до суду із позовом сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. за вимогою немайнового характеру щодо визначення місця проживання дитини (а.с.2), вимога про відібрання дитини була повязаною з першою вимогою і випливала з неї. Ураховуючи часткове задоволення судом вимог немайнового характеру за первісним позовом щодо визначення місця проживання дитини разом з її матірю та відмову у задоволенні решти заявлених позовних вимог, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору в розмірі 275,60 грн.; судові витрати, здійснені [PERSON] при звернені з зустрічним позовом(а.с. 104), суд відносить на рахунок відповідача.

Outcome: partial