Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

19 березня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що з 03 травня 2012 року по 28 лютого 2014 року він працював у відповідача на посаді монтажника та був звільнений за згодою сторін. Під час звільнення відповідач у справі не в повному обсязі розрахувався з ним, не виплативши йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 4387грн. та 4080грн. за відрядження, а всього на загальну суму 8467грн., які він просив стягнути з відповідача. Крім цього, до 10 березня 2014 року він не отримував будь-яких доходів і за десять днів просив стягнути 1284грн.80коп. заборгованості по затримці розрахунку, 128грн.48коп. за один день. Також просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 2000грн. 31 березня та 01 квітня 2014 року представник позивача за дорученням зменшив суму позовних вимог, посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі у сумі 4387грн. та 4080грн. за відрядження відповідачем відшкодовані у добровільному порядку, в іншій частині позову просив суд про його задоволення. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, але у своїй заяві просили суд справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги в частині відшкодування заробітної плати за час затримки розрахунку 1284грн.80коп. та моральної шкоди у сумі 2000грн. підтримали у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився повторно, про день, час слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно. Про причини неявки суд не повідомив. Судом ухвалено слухати справу за відсутності сторін в порядку заочного розгляду на підставі ст.ст. 224, 226 ЦПК України. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ст.ст.116-117, 237-1 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплати усіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В силу ст.ст.16, 23, 1167 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Вирішуючи спір між сторонами суд виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Як вбачається з копії трудової книжки (а.с.4) [PERSON] з 03 травня 2012 року по 28 лютого 2014 року працював у відповідача на посаді монтажника та був звільнений за згодою сторін наказом №46-к від 28 лютого 2014 року. Середньоденна заробітна плата позивача за період роботи у відповідача склала 128грн.48коп., що підтверджується довідкою відповідача про середню заробітну плату (а.с.3) від 28 лютого 2014 року. На підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 8467грн. позивач послався на ту обставину, що відповідач не надає йому довідки про заборгованість. Не надав відповідач такої довідки та інші документи, що стосуються роботи і звільнення позивача, також і суду на його вимогу, але вказану заборгованість позивач, сплатив у добровільному порядку під час знаходження справи у суді, про що свідчить заява [PERSON] та його представника про зменшення позовних вимог. Як свідчить копія трудової книжки на а.с.4 [PERSON] після його звільнення з 10 березня 2014 року розпочата виплата допомоги по безробіттю. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за час затримки розрахунку за десять днів. Суд вважає, що ця вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню у межах заявлених вимог із розрахунку середньоденної заробітної плати у сумі 128грн.48коп. Суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1284грн.80коп. Підлягають до задоволення і вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, але частково, так як після звільнення позивач внаслідок неправомірних дій відповідача, який своєчасно не розрахувався з ним при звільненні, зазнав психічних страждань та змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням обставин справи, моральних та психічних страждань, принципу розумності та справедливості, суд встановлює розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 300грн. Наведені позивачем доводи відповідач не спростував і не надав жодних заперечень та під час знаходження справи у суді добровільно сплатив позивачеві борг по заробітній платі, що суд розцінює як визнання відповідачем його вини у затримці розрахунку. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок по сплаті судового збору на користь держави у сумі 243 грн.60коп. та судових витрат на користь позивача за надання йому правової допомоги у розмірі 350грн.

Outcome: partial