Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

19.02.2019 р. позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 10000,00 грн., починаючи стягнення з дня подання позову до суду і до повноліття дитини, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також аліменти на її утримання, як дружини, з якою проживає дитина, що має вади фізичного або психічного розвитку, в твердій грошовій сумі 5000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною 6-ти років. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що їх спільний син має вади фізичного та психічного розвитку і перебуває повністю на утриманні позивача, його утриманням займається вона та її мама. Дитина постійно потребує нагляду з боку дорослих та спеціальних умов для існування в цілому, оскільки страждає затримкою розвитку. На його лікування і розвиток йдуть значні кошти, адже дитині необхідна особлива дієта, відвідування басейну, здійснення лікувальної фізичної культури, спеціального масажу. У зв`язку з необхідністю постійного догляду дитини, позивач позбавлена можливості працювати та належним чином забезпечувати себе і сина. Оскільки відповідач не цікавиться сином, його фізичним і духовним розвитком, не допомагає матеріально, позивач звернулась з позовом до суду. 02.05.2019 р. відповідачем подано відзив на позов, в якому він частково заперечує проти вимог позивача, вказуючи, що він приділяє увагу вихованню і забезпеченню свого сина, надає кошти на його лікування. З його ініціативи були проведенні обстеження. Він бере активну участь у вихованні дитини. Зазначає, що проживає в одній квартир з позивачем, її матір`ю та дитиною. Впевнений, що кошти, які просить стягнути позивач, будуть витрачені на її особисті потреби. При цьому, він віддав позивачу свій торгівельний кіоск, з якого вона має прибуток. Також вказує, що на його утриманні перебуває ще дочка [PERSON] , за навчання якої він сплачує кошти. У зв`язку з зазначеним вважає, що позов слід задовольнити частково, а саме - стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісяця. Ухвалою судді Корнієнка С.В. від 20.02.2019 р. відкрито провадження у справі, однак ухвалою від 23.04.2019 р. справа прийнята до провадження судді Кравченко Л.М. та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. 18.06.2019 р. позивачем подано відповідь на відзив, в якому позивач заперечує факти, викладені відповідачем щодо дарування їй торгівельного кіоску, оскільки його вона орендує у ПП «Лорго». Звертає увагу, що відповідач, судячи з наданих ним доказів, лише двічі звертався до медичних установ для проведення певних обстежень, тому не можна говорити, що він це робить постійно. Наявність у відповідача іншої дитини не звільняє його від відповідальності утримувати сина, а визначений ним розмір аліментів в розмірі 1000,00 грн. суперечить інтересам дитини. Тому позивач підтримує поданий нею позов і просить задовольнити його в повному обсязі. Ухвалою суду від 20.09.2019 р. у відсутності сторін, які належним чином були повідомлені про розгляд справи, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 08.11.2019 р. Відповідач в судове засідання, призначене на 08.11.2019 р., не з`явився, подавши заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з неможливістю його адвоката за станом здоров`я приймати участь у розгляді справи. В судове засідання, призначене на 20.12.2019 р. відповідач знову не з`явився, подавши заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку перебуванням його адвоката у відрядженні. При цьому, ні доказів укладення договору про правову допомогу з певним адвокатом, ні доказів поважності причин його неможливості прибуття в судові засідання суду надано не було. Разом з тим, з метою недопущення порушення прав відповідача на доступ до правосуддя, судом в черговий раз було відкладено розгляд справи на 27.02.2020 р. Однак, 27.01.2020 р. відповідач знову не з`явився в судове засідання, подавши заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з виїздом його з України в період з 26.01.2020 р. по 02.04.2020 р., надавши копію електронного білету на англійській мові, що унеможливлює його дослідження в судовому засіданні та з`ясування підтвердження поважності причини його неявки в судове засідання. У зв`язку з черговою заявою відповідача про відкладення розгляду справи, позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи у відсутності відповідача, оскільки такі його дії спрямовані на затягування судового процесу ухилення від виконання обов`язку по утриманню свого сина. Розгляд справи просить проводити без сторони позивача. Дослідивши подані заяви сторін, судом враховується наступне. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частині 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частина 2 та 5 статті 12 ЦПК України визначає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно пункту 2 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Частина 1 статті 44 ЦПК України визначає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», слідує, що в силу вимог ч. 1 статті 6 Конвенції про захисти прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст. 6 даної Конвенції. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В). З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 р. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. З матеріалів справи вбачається, що з саме за клопотаннями відповідача двічі відкладалось судове засідання у вказаній справі, причому в своїх заявах відповідач вказував про наявність адвоката, який представляє його інтереси у вказаній справі, тобто зазначений адвокат мав можливість представляти інтереси свого клієнта в судовому засіданні, у разі неможливості його бути присутнім особисто. Однак, представник відповідача до суду жодного разу не з`явився, відповідач доказів поважності причин своєї неявки (чи його представника) в попередні судові засідання не надав, у зв`язку з чим чергове клопотання про відкладення судового засідання судом розцінюється як затягування судового розгляду справи. При цьому слід зауважити, що вказаний спір про стягнення аліментів на дитину, який відноситься до категорії тих, що розглядаються у короткі строки, перебуває в провадженні суду з 19.02.2019 р. Враховуючи дані обставини, надані відповідачем пояснення по суті спору - викладені у відзиві на позов, тривалість перебування справи в провадженні суду, належного повідомлення відповідача про час розгляду справи та наявність (за словами самого відповідача) особи, уповноваженої ним на представництво його інтересів у суді, суд вважає за можливе закінчувати розгляд справи в відсутності відповідача та його представника. Враховуючи, що сторони у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] є відповідно матір`ю і батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 14.02.2019 р., виконаного депутатом Васильківської міської ради Київської області Березанською Евеліною Юріївною , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею проживає її син [PERSON] , [INFO] , та матір [PERSON] , [INFO] . Крім того, за даною адресою також іноді мешкає [PERSON] , який є співвласником Ѕ частини квартири. Дитина знаходиться повністю на утриманні матері та бабусі, вихованням також займається мама та бабуся. [PERSON] потребує особливого догляду, постійного нагляду з боку дорослих та спеціальних умов для існування вцілому, оскільки дитина страждає затримкою розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до консультативного висновку спеціаліста КЗ КОР «Київська обласна дитяча лікарня» [PERSON] , [INFO] , встановлено діагноз: затримка психомовного розвитку, аустичні риси. Рекомендовано: ЕКГ, МРТ головного мозку, консультація сурдолога, консультація генетика КОКЛ, консультація психіатра в КОКЛ. Відповіднго до проведених досліджень, у [PERSON] виявлено змінення біоритміки мозку у вигляді затримки основної активності (а.с.9-13). Відтак, судом достовірно встановлено збільшені (порівняно з іншими дітьми) потреби дитини, обумовлені постійними обстеженнями, лікуванням, розвитком, а також необхідність у зв`язку з цим постійного перебування мами поруч, що значним чином впливає на її матеріальне становище, здатність працювати. Як вказує відповідач, він має дочку [PERSON] , [INFO] , на навчання якої він сплачує кошти. Однак, вказані факти не звільняють відповідача від обов`язку по утриманню малолітнього, хворого сина [PERSON] . Щодо матеріального становища позивача, як стягувача, судом встановлено перебування у позивача в оренді торгівельного кіоску, однак доказів прибутку позивача суду не надано. Щодо матеріального становища відповідача, суду не надано відомостей, які б стверджували його як задовільне так і незадовільне матеріальне становище. В силу вимог п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006р. вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд вважає доведеним факт того, що малолітній син сторін у справі, проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, домовленості між сторонами щодо його утримання не досягнуто, тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.182,183 СК України, також судом враховуюється той факт, що [PERSON] за станом свого здоров`я є дитиною з особливими потребами, в тому числі і матеріальними. Дитина перебуває на утриманні позивача - матері дитини, яка у зв`язку з особливостями догляду дитини позбавлена можливості його належного фінансового забезпечення через неможливість працювати. Заперечення відповідача проти позову в частині розміру стягнення аліментів на дитину суд вважає недостатньо обґрунтованими, оскільки доводи про наявність іншої дитини та здійснення певних витрат в минулому не можуть слугувати підставою для звільнення батька від передбаченого законом обов`язку утримувати дитину до її повноліття, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 7000,00 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки цей розмір є доцільним та буде відповідати потребам дитини. Крім того, відповідачем не доведено належними доказами обставини відсутності у нього доходу, можливості працювати і сплачувати аліменти в зазначеному розмірі. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення аліментів на її утримання, судом встановлено наступне. Відповідно до ч.3 ст.84 СК України, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: перебування у зареєстрованому шлюбі з чоловіком, проживання разом із їх спільною дитиною, яка має вади фізичного або психічного розвитку, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів). Разом з тим, позивачем не надано суду доказів перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим посилання на вимоги даної норми закону є недоречним. Оскільки вимоги вказаної норми закону не поширюються на позивача, яка не є і не була дружиною відповідача, підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає. Згідно ст. 430 ч. 1 п. 1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial