Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

19 листопада 2013 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява. Позивач в позовній заяві та її представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Мегабанк», найменування якого було змінено на ПАТ «Мегабанк», та [PERSON] був укладено кредитний договір № 113-0ЗП/2007, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 200 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,7% та строком - до 29 жовтня 2017 року. В забезпечення виконання вимог вказаного кредитного договору між банком, [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 113-03П/2007-З від 30 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 49, за умовами якого в іпотеку банку була передана квартира [ADDRESS], та накладено заборону на її відчуження. Оскільки [PERSON] вважає, що вказаний договір іпотеки був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», у зв'язку з чим просила суд визнати його недійсним, скасувати заборону на відчуження квартири, що становить предмет іпотеки (а. с. 2-5). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволенні у повному обсязі, посилався на їх необґрунтованість та безпідставність. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] надіслала на адресу суду заяву про розгляд даної цивільної справи за її відсутності, в заяві також вказала, що спірний договір іпотеки був нею посвідчений відповідно до всіх вимог діючого законодавства України (а. с. 28). Треті особи - [PERSON], [PERSON], у судове засіданні не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 жовтня 2007 року між ВАТ «Мегабанк», найменування якого було змінено на ПАТ «Мегабанк», та [PERSON] був укладено кредитний договір № 113-0ЗП/2007, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 200 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,7% та строком - до 29 жовтня 2017 року (а. с. 6-8). Також було встановлено, що в забезпечення виконання вимог вказаного кредитного договору між банком, [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 113-03П/2007-З від 30 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 49, за умовами якого в іпотеку банку була передана квартира [ADDRESS], а також було накладено заборону на її відчуження (а. с. 13-15). Згідно даного іпотечного договору вартість предмета іпотеки становить 408 656,00 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2012 року по цивільній справі № 2-10303/11 позовні вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Мегабанк», [PERSON] і [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання не дійсним іпотечного договору і договору про внесення змін та доповнень до договору, в обґрунтування яких позивач посилалась на необізнаність щодо укладання іпотечного договору 113-03П/2007-З від 30 жовтня 2007 року, були залишені без задоволення, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2012 року вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін та вступило в законну силу (а. с. 37-39, 40-41). Згідно ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України «договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору». Всупереч вимогам договору та законодавства відповідач [PERSON] свої зобов'язання по кредитному договору належним чином не виконує. У відповідності зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Згідно з п. 5.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» «відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом». Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» «звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом». Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою (іпотекою), заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст. 590 ЦК України «звернення стягнення на предмет заставі здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом». Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні, та приймаючи до уваги судове рішення від 02 квітня 2012 року, ухвалене за наслідками розгляду позову [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору з мотивів, нібито, введення її в оману щодо предмету договору, яким у задоволенні такого позову було відмовлено у зв'язку з недоведеністю таких обставин та встановленням підписання іпотечного договору без порушення істотних умови договору, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Приймаючи таке рішення суд також виходив з того, що позивач вважає, що згідно умов договору вона є солідарним відповідачем з позичальником за кредитним договором ([PERSON]), з чим суд не поме погодитись, оскільки відповідальність позивача за невиконання основного зобов'язання позичальником обмежена предметом іпотеки, що вказано в самому договорі, тож міркування щодо можливої реалізації предмета іпотеки у разі порушення основного зобов'язання для погашення боргу позивачем є лише передчасним міркуванням позивача та немає відношення до визнання іпотечного договору недійсним. Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», судові витрати по даній цивільній справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed