Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

18.11.2019 [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрована з 2005 року також його колишня невістка, вона ж відповідач по справі [PERSON] , однак, остання не проживає в зазначеному будинку вже понад рік, хоча ніяких перешкод в користуванні житлом ні позивач, ні члени його родини відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача в даному будинку порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, останній не може оформити субсидію, що і стало підставою для звернення до суду. Ухвалою від 29.11.2019 відкрито спрощене провадження у справі та призначено судове засідання на 20.12.2019, відповідачу надано термін для подання відзиву на позовну заяву (а.с.26). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за місцем реєстрації та останньою відомою адресою місця проживання відповідача, було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.33,34,46,49), однак, в судове засідання вона так і не з'явилася. Третя особа [PERSON] про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином (а.с.42,43,45), через канцелярію надала письмові пояснення (а.с.42). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач являється власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Радомишльського районного нарсуду Житомирської області від 13.07.1977 та довідкою про наявність зареєстрованого майна від 22.10.2019, виданою КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.14-15,19). Згідно Довідки № 808 ПП «Житлоремсервіс-9» від 17.10.2019, в будинку [ADDRESS] разом із [PERSON] зареєстровані: син - [PERSON] , бувша невістка [PERSON] , онук [PERSON] (а.с.17). Із свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 06.03.2019 (а.с.16). 25.10.2019 депутатом Радомишльської міської ради Житомирської області Туровець Л.І. в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] складено Акт обстеження соціального стану, з якого вбачається, що [PERSON] , зареєстрована вбудинку [ADDRESS] з 2005 року, однак, фактично не проживає з січня 2018 року (а.с.48). Факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] з початку 2018 року підтверджено письмовими поясненнями сусідки [PERSON] та третьої особи [PERSON] (а.с.40-41,42,43). Позивач заперечує проти реєстрації відповідача за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають йому в реалізації права володіння та користування належним йому на праві власності майном, отримати субсидію. У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 688/63/15ц (6-709цс16). Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом обставини є підставою для задоволення позову, оскільки право власності презюмується статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та нормами ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст. 15, 16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом не пов`язана, взаємних прав та обов`язків не має; після розірвання шлюбу з сином позивача вибула із зазначеного будинку, має інше житло, в якому проживає разом із дитиною, суд приходить до висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України. Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 734/387/15ц (№ 6-2931цс16). Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги позивача як власника житлового будинку законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідача в належному йому житловому будинку, порушує його право власності, створює перешкоди в користуванні власністю. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved