Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

19 грудня 2013 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та просить визнати односторонній правочин, яким є довіреність від 03 грудня 2007 року , видана відповідачем на його ім'я на право експлуатації та розпорядження автомобілем ВАЗ 2109, 1993 року випуску,удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі - продажу даного транспортного засобу; визнати за ним право власності на вказаний автомобіль та зняти з нього арешт, накладений постановою відділу державної виконавчої служби Світловодського міськрайонного управління юстиції № 36094386 від 05 березня 2013 року. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 грудня 2007 року він придбав у [PERSON] автомобіль ВАЗ 2109, 1993 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] за 3700 доларів США, що в еквіваленті до національної грошової одиниці склало 18658 грн. При цьому між ним та відповідачем було досягнуто згоди про те, що відчуження транспортного засобу буде оформлено шляхом видання довіреності на право володіння, користування та розпорядження цим майном, так як відповідачу терміново були потрібні кошти, а оформлення договору - купівлі продажу транспортного засобу в установленому законом порядку потребувало тривалого часу. Після оформлення довіреності він передав [PERSON] обумовлену суму коштів, а [PERSON] йому - свідоцтво про право власності на автомобіль, ключі від нього та безпосередньо сам автомобіль. З цього часу він безперервно користується придбаним автомобілем без жодних претензій з боку відповідача. Вважає, що довіреність є удаваним правочином, оскільки насправді був вчинений правочин купівлі - продажу, на встановлення наслідків якого була спрямована їх воля як сторін договору. Привести у відповідність до бажаних наслідків вчинений правочин він в позасудовому порядку не має можливості, так як відповідно до постанови ВДВС Світловодського МРУЮ від 05 березня 2013 року на спірний транспортний засіб було накладено арешт за борги відповідача. Позивач вважає свої права порушеними та з підстав ст.. 60 Закону України «Про виконавче провадження» просить скасувати накладений арешт. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав з підстав, наведених у позові. Пояснив, що при покупці автомобіля було оформлено не договір купівлі - продажу, а за вимогою відповідача довіреність, при цьому останній запевняв, що згодом вони все переоформлять у встановленому законом порядку. Проте в подальшому від переоформлення автомобіля відповідач відмовляється, тепер виявилось, що автомобіль за борги [PERSON] попав під арешт, тому він просить визнати довіреність удаваним правочином та захистити його права, як власника транспортного засобу. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, надав заяву, в якій визнав позовні вимоги та зазначив, що дійсно 03 грудня 2007 року між ним та позивачем фактично був укладений договорі купівлі - продажу транспортного засобу, проте ця угода з його ініціативи була оформлена як довіреність, оскільки він не бажав витрачати додаткові кошти на переоформлення.Просив розгляд справи провести без його участі. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби до суду не з'явився, надав письмові заперечення з приводу вимог [PERSON], у яких зазначив про те, що з 12 вересня 2012 року на виконанні у ВДВС Світловодського МРУЮ знаходиться виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу в сумі 50570 грн. 00 коп. В ході проведення виконавчих дій було з'ясовано, що за боржником зареєстровано на праві власності автомобіль ВАЗ 2109, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 05 березня 2013 року на підставі ст.. 57 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника . Вважає, що дії державного виконавця є законними, направлені на забезпечення заходів щодо фактичного виконання рішення суду. Просить відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № 784475 від 06 червня 2006 року, за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб ВАЗ 2109 , 1993 року випуску, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. (а.с. 8) З копії письмової розписки від 03 грудня 2007 року вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 3700 доларів США за куплений ним автомобіль марки ВАЗ 2109, 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. (а.с. 7) Проте в установленому законом порядку договір - купівлі продажу транспортного засобу оформлений не був, а, як встановлено в судовому засіданні, відповідачем [PERSON] було видано довіреність на ім'я [PERSON] на право користування та розпорядження вказаним автомобілем строком на 20 років. (а.с. 6) Ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином суд приходить до переконання, що генеральна довіреність на автомобіль з правом розпорядження ним за власним розсудом , видана [PERSON] на ім'я позивача з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. В даній ситуації існують два правочини: один удаваний - односторонній правочин довіреність , а інший той, який сторони дійсно мали на увазі - договір купівлі - продажу. У п. 25 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до правил ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як вбачається з копії виконавчого листа № 1, виданого Світловодським міськрайонним судом 11 березня 2010 року, [PERSON] є солідарним боржником перед ВАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором на суму 50517 грн. 20 коп. (а.с. 25) 14 вересня 2012 року за даним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження, що підтверджується копією постанови державного виконавця № 34232466 (а.с. 26) Постановою державного виконавця від 05 березня 2013 року на автомобіль марки ВАЗ 2109 , 1993 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований за боржником [PERSON] було накладено арешт. (а.с. 28) Дії державного виконавця в повній мірі відповідали вимогам ст.. 57 Закону України «Про виконавче провадження» та були направлені на забезпечення реального виконання судового рішення. Разом з тим, як встановлено судом, транспортний засіб марки ВАЗ 2109 ще 03 грудня 2007 року був проданий [PERSON] [PERSON], а відтак накладення арешту на даний автомобіль порушує права позивача як власника транспортного засобу, які були набуті позивачем фактично задовго до виникнення у відповідача у січні 2010 року боргових зобов'язань за судовим рішенням. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а його права власника транспортного засобу, які порушені внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] - захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved