Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

17 березня 2011 року ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості посилаючись на те, що згідно з кредитним договором № 139-пк-2007 від 18.10.2007 року позивач надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти в розмірі 11.000,00 грн. строком до 17.01.2010 року зі сплатою 0,0001 % річних за користування кредитом. Одночасно з кредитним договором з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором1 банком було укладено договір поруки № 139-дп-2007 від 18.10.2007 р. з [PERSON] Своїм підписом на договорі поруки [PERSON] засвідчила, що ознайомлена з кредитним договором № 139-пк-2007 від 18.10.2007 р. і згодна з його умовами. Попри взяті на себе зобов'язання відповідачі не виконують умови кредитного договору та договору поруки, внаслідок порушення та невиконання відповідачами умов кредитного договору та договору поруки, у них виникла заборгованість перед банком, яка станом на 26.10.2009 року складає 62.759,15 грн., а саме: прострочена заборгованість по кредиту - 3.516,08 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам - 2.527,19 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 22.294,42 грн.; пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 8.331,93 грн.; прострочена заборгованість по комісії - 5.390,00 грн.; пеня за несвоєчасне погашення комісії - 20.699,53 грн. На підставі зазначеного відповідачам були направленні листи з вимогами виконати зобов'язання перед банком, які виникли внаслідок порушення умов кредитного договору, зазначені повідомлення банку отримані, але проігноровані, заборгованість перед банком не сплачена. Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму заборгованості, що виникла внаслідок порушення зобов'язань за кредитним договором № 139-пк-2007 від 18.10.2007 року у розмірі 62.759,15 грн., а також судові витрати (а.с.3-5). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2012 року позовні вимоги - задоволено, з відповідачів солідарно на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 26.10.2009 року в розмірі 62.759,15 грн. (а.с.44-45). Додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетров-ської області від 04 листопада 2014 року визначено складову частину простроченої заборгованості: по кредиту в сумі 3.516,08 грн.; по відсоткам в сумі 2.527,19 грн.; по комісії в сумі 5.390,00 грн.; пеню за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 22.294,42 грн.; пеню за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 8.331,93 грн.; пеню за несвоєчасне погашення комісії в сумі 20.699,53 грн. (а.с.105-106). В апеляційній скарзі (а.с.67-68) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки: - апелянт не був належним чином повідомлений про дату час розгляду справи, а про наявність позовних вимог стало відомо у лютому 2013 року вже після відкриття виконавчого провадження; - в позові невірно розраховано суму заборгованості з відсотків в розмірі 36,6 % замість 0,0001 %, як це передбачено в п.2.1. та п.4.1. договору; - позовні вимоги про стягнення пені заявлені з порушенням строків позовної давності. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що позивач та [PERSON] уклали кредитний договір, виконання якого забезпечено договорами поруки, укладеними з відповідачем [PERSON] Внаслідок порушення умов кредитного договору з боку позичальника виникла заборгованість. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи здійснено та судове рішення ухвалене судом першої інстанції у відсутність відповідачів. Відповідно до внесених до ст.311 ЦПК України змін, які набрали чинність з 30 липня 2010 року, не повідомлення судом першої інстанції будь-кого з осіб, які беруть участь у справі, належним чином про час і місце судового засідання, не є для суду апеляційної інстанції підставою для скасування судового рішення. Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Тому доводи апеляційної скарги про розгляд справи у відсутність відповідача самі по собі не є підставою для скасування судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що за кредитним договором № 139-пк-2007 від 18.10.2007 року позивач надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти в розмірі 11.000,00 грн. строком до 17.01.2010 року зі сплатою 0,0001 % річних за користування кредитом (а.с.6-7). Згідно з умовами кредитного договору № 139-пк-2007 від 18.10.2007 року, викладеними в п.2.1. та п.4.1. договору, кредит надано відповідачу [PERSON] на умовах сплати 0,0001 % річних за користування кредитом. Разом з тим в п.4.9. кредитного договору передбачено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 36,0 % річних у разі несвоєчасного виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором з погашення кредиту та сплати процентів та комісії. Тому доводи апеляційної скарги про невірний розрахунок суми заборгованості з процентів в розмірі 36,6 % замість 0,0001 % за наявності боргу за кредитним договором є безпідставними. Згідно з розрахунком банку заборгованість за кредитним договором станом на 26.10.2009 року становить 62.759,15 грн., в тому числі прострочена заборгованість по кредиту в сумі 3.516,08 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам в сумі 2.527,19 грн.; прострочена заборгованість по комісії в сумі 5.390,00 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 22.294,42 грн.; пеня за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 8.331,93 грн.; пеня за несвоєчасне погашення комісії в сумі 20.699,53 грн. (а.с.20). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач надані банком відомості про розмір заборгованості станом на на 26.10.2009 року не спростував. Згідно цього розрахунку станом на 26.10.2009 року пеня за несвоєчасне погашення кредиту становить 22.294,42 грн., пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 8.331,93 грн., пеня за несвоєчасне погашення комісії в сумі 20.699,53 грн. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Банк звернувся до суду 17 березня 2011 року з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості з пені, розрахованої станом на 26.10.2009 року, з пропуском строку позовної давності в один рік. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В заяві про перегляд заочного рішення суду відповідач [PERSON] просив застосувати строк позовної давності (а.с.51). Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь банку пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків та комісії підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову банку в цій частині. З матеріалів справи вбачається, що 18.10.2007 року між банком та [PERSON] укладений договір поруки № 139-дп-2007, за яким [PERSON] є поручителем за кредитним договором (а.с.10). Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Укладений з [PERSON] договір поруки № 139-дп-2007 від 18.10.2007 року не містить умови про строк припинення поруки. В кредитному договорі встановлений строк повернення кредиту 17.01.2010 року. Відповідно до цього порука відповідача [PERSON] перед банком припинена протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Тому рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову банку до відповідача [PERSON] як з поручителя. В решті доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними. Тому в іншій частині суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і по становив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову. З огляду на це підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed