Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

19 березня 2020 року до суду надійшла зазначена заява. В своїй заяві, заявник просить: визнати безвісно відсутньою [PERSON] , [INFO] . Свою заяву заявник обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28.01.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 13.05.2014 року рішенням Зарічного районного суду міста Суми визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] . Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 15.02.2018 року зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у спілкуванні з неповнолітнім сином та встановлено [PERSON] порядок його участі у вихованні сина [PERSON] у формі систематичних побачень з сином. Як зазначає заявник, 08.05.2018 року Зарічним ВДВС міста Суми ГТУЮ у Сумській обл. відкрито виконавче провадження №56354736, щодо виконання рішення Зарічного суду м. Суми від 15.02.2018 року. Проте, в рамках виконавчого провадження старшому державному виконавцю Зарічного ВДВС м. Суми не вдалося встановити місце знаходження [PERSON] . Ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 14.01.2019 року, подання старшого державного виконавця Зарічного ВДВС м.Суми ГТУЮ у Сумській обл. задоволено, оголошено розшук боржника [PERSON] . Заявник повідомив, що починаючи з 2014 року він не бачив свого сина [PERSON] . З метою реалізації прав та обов`язків батька щодо виховання сина, заявник вживав всіх можливих заходів, але [PERSON] створювала постійні перешкоди у їх реалізації, а саме: постійні переводи дитини по різним навчальним закладам, переїзди в іншу місцевість на постійне проживання разом з сином, зміна номеру телефону. Заявник зазначає, що для пошуку свого сина, протягом п`яти років направлялися сотні інформаційних запитів до учбових закладів, правоохоронних органів, закладів охорони здоров`я, як результат таких запитів заявнику стало відомо, що дитина постійно змінює навчальні заклади. Наприкінці 2014 року заявник звернувся до Сумського МВ УМВС України в Сумській області з проханням сприяти відновленню його батьківських прав та забезпечити виконання рішення на побачення з сином, проте представники правоохоронних органів повідомили заявнику, що дане питання повинно розглядатись в приватному порядку в суді. Натомість, 05.12.2019 року заявник звернувся до ГУ НП в Сумській обл. з заявою про розшук особи, зниклої безвісти ( [PERSON] ), проте правоохоронні органи факти викладені в заяві проігнорували, в розшук [PERSON] не оголосили та повідомили, що вживаються вичерпні заходи щодо його пошуку, зокрема зроблено запит до відповідних органів виконавчої влади з метою з`ясування факту отримання останнім паспорта громадянина України. Однак, співробітники ГУ НП в Сумській обл., не вбачають достатніх підстав для оголошення сина в розшук, оскільки останній за рішенням суду проживає з матір`ю, яка володіє про його стан здоров`я та місцезнаходження, а від [PERSON] заяв до правоохоронних органів про зникнення дитини не надходило. Таким чином, метою визнання [PERSON] безвісно відсутньою є набуття заявником права і обов`язків єдиного законного представника неповнолітнього сина, для безперешкодного та ефективного пошуку останнього в тому числі для відновлення порушених прав дитини.Тому заявник звернувся із даною заявою до суду. Представник заявника в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, до суду подав клопотання про розгляд даної заяви у їх відсутність зазначивши, що вимоги заяви підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи. А тому суд продовжив розгляд справи у відсутність сторін, оскільки їх неявка не є перешкодою для вирішення заяви. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження, серії [NUMBER] . Як зазначив заявник в заяві, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28.01.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 13.05.2014 року рішенням Зарічного районного суду міста Суми визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] . Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 15.02.2018 року зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у спілкуванні з неповнолітнім сином та встановлено [PERSON] порядок його участі у вихованні сина [PERSON] у формі систематичних побачень з сином. Як зазначає заявник, 08.05.2018 року Зарічним ВДВС міста Суми ГТУЮ у Сумській обл. відкрито виконавче провадження №56354736, щодо виконання рішення Зарічного суду м. Суми від 15.02.2018 року. Проте, в рамках виконавчого провадження старшому державному виконавцю Зарічного ВДВС м. Суми не вдалося встановити місце знаходження [PERSON] . В той же час суду не надано зазначених вище рішень та постанов про відкриття виконавчого провадження, як і не надано доказів оголошення боржника в розшук. Як вбачається з матеріалів справи, заявник з 2014 року звертався до правоохоронних органів із заявами про встановлення місця проживання його сина - [PERSON] , 2005 року народження. 05.12.2019 року [PERSON] звернувся до Сумського відділу поліції (м.Суми) Головного управління Національної поліції в Сумській області та просив оголосити в розшук [PERSON] , [INFO] . Суду не надано доказів чи оголошено в розшук дитину. В той же час як вбачається з матеріалів справи, 22.01.2019 року Сумський відділ поліції (м.Суми) Головного управління Національної поліції в Сумській області оголосив в розшук [PERSON] , [INFO] та станом на 22.12.2019 року остання перебуває у державному розшуку. Згідно довідки №74 від 25.02.2014 року виданої ТОВ «Оселя» - [PERSON] дійсно проживала в [ADDRESS] . Суду не надано доказів місця проживання [PERSON] станом на час розгляду справи судом. 03.04.2016 року та 10.04.2016 року [PERSON] , прибувши за адресою [ADDRESS] , не зміг реалізувати свої права на зустріч з сином через те, що нікого не було вдома, про що було складено відповідні акти в присутності свідків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. Отже, зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. В той же час згідно із статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як вбачається з висновку по матеріалам ЖЄО - 22926 від 01.09.2014 року щодо розгляду заяви [PERSON] про встановлення місця знаходження його сина [PERSON] - під час перевірки було встановлено, що [PERSON] , [INFO] мешкає за адресою: [ADDRESS] разом з сім`єю: дідом [PERSON] , бабусею [PERSON] та матір`ю [PERSON] . У зв`язку з сімейними обставинами громадянка [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] вимушена переїхати до міста Харкова на постійне мешкання. Заявник не надав суду доказів за якою адресою [PERSON] проживала в м.Харків. Стаття 307 ЦПК України визначає, що суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Суд направляв судові повістки про виклик в судове засідання батьків [PERSON] згідно інформації, яка міститься в матеріалах справи, проте судові повістки повертались з відміткою поштового відділення «За закінченням терміну зберігання». Суду не було надано інформації щодо інших родичів чи співробітників, які можуть дати свідчення про місце перебування [PERSON] , як і не було надано інформацію про відповідні організації за останнім місцем проживання відсутньої (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи для можливості отримати відомості щодо [PERSON] . За таких обставин, належних та допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування [PERSON] за місцем постійного її проживання протягом одного року суду не надано, а факт відсутності спілкування заявника з сином та [PERSON] , сам по собі ще не є доказом того, що [PERSON] безвісно відсутня. Суд вважає, що факт відсутності даних про місце перебування особи, яка перебуває в державному розшуку, у органу, що здійснює такий розшук, не свідчить про можливість визнання розшукуваної особи безвісно відсутньою, а тому заява є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed