Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

18 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням суду від 20 лютого 2014 року, яке набрало чинності 13 травня 2014 року, з відповідача на його користь стягнуто суму боргу за договорами позики у сумі 14155,00 гривень. Рішення суду відповідачем до сьогодення жодним чином не виконується. Просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат від суми боргу та 3 % річних за період з 13 травня 2014 року по 01 березня 2016 року. Також просив у відповідності до ст.ст. 152, 217 ЦПК України, ст. 60 СК України застосувати забезпечення відшкодування грошової суми шляхом стягнення 50% від всього майна відповідача, зобовязавши виконавчу службу реалізувати це майно. Крім того, просив притягнути [PERSON] до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] уточнив свої основні позовні вимоги, в остаточній редакції яких просив стягнути з відповідача суму інфляційних втрат від суми боргу та 3 % річних за період з 13 травня 2014 року у загальній сумі 12902,12 гривень. Крім того, доповнив позов вимогою, якою просить накласти арешт на все майно, що знаходиться за місцем проживання відповідача, до виконання судового рішення про стягнення 50% всього майна відповідно до ст. 60 СК України, а також автомобіль у відповідності до ст. 152 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення з приводу позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула. Судові виклики надсилались відповідачеві за місцем проживання та були повернуті на адресу суду за закінченням термінів зберігання. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 лютого 2014 року, яке набрало чинності 13 травня 2014 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики від 29 жовтня 2012 року у сумі 6000,00 гривень, за договором позики від 10 грудня 2012 року у сумі 8155,00 гривень, а разом 14155,00 гривень. Як вбачається з листа Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області від 30 грудня 2015 року, рішення суду не виконано, так як боржник [PERSON] усіляко намагається уникнути його виконання. Відповідно до ст. 526 ЦК України \~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із правовою позицією Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 17 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. В сенсі наведеної норми та викладених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу за весь час прострочення, а саме за період з 13 травня 2014 року по 13 червня 2016 року. Розраховуючи 3 % від простроченої суми неповернутого боргу суд виходить з наступного: 3 % х 763 дні / 365 днів * 14155,00 гривень = 887,69 гривень. Розраховуючи суму боргу з урахування індексу інфляції за період прострочення виконання грошового зобовязання з 13 травня 2014 року по 13 червня 2016 року відповідно до офіційних даних, розміщених на веб-ресурсі Міністерства фінансів України, суд виходить з наступного: 1,768 (сукупний індекс інфляції за період прострочення) * 14155,00 гривень = 25031,19. Отже, сума інфляційних втрат за предявлений період прострочення становитиме 10876,19 гривень (25031,19 гривень 14155,00 гривень). Підсумовуючи наведене та частково задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму інфляційних витрат у розмірі 10876,19 гривень та 3 % річних у розмірі 887,69 гривень. Вирішуючи позов в решті позовних вимог, а саме про застосування забезпечення відшкодування грошової суми, шляхом стягнення 50% від всього майна відповідача, накладення арешту на все майно, що знаходиться за місцем проживання відповідача, до виконання судового рішення про стягнення 50% всього майна відповідно до ст. 60 СК України, а також автомобіль у відповідності до ст.ст. 152, 217 ЦПК України, зобовязавши виконавчу службу реалізувати це майно, а також притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення, суд виходить з наступного. Ініціюючи вказане питання перед судом, позивач обмежився загальним формулюванням щодо обсягу майна, на яке, за його думкою, має бути накладений арешт. Фактичні дані про обсяг та найменування майна, про його належність певній особі відсутні, що унеможливлює вирішити питання щодо забезпечення позову. Крім того, порядок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, в тому числі порядок виявлення у власності боржника певного майна, джерел доходу, грошових коштів на рахунках банків і фінансових установ тощо, а також порядок звернення стягнення на таке майно і його реалізації, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження». В аспекті положень даного Закону вирішення порушених позивачем перед судом питань віднесено до компетенції державних виконавців відповідних державних виконавчих служб і мають вирішуватися в ході виконання судового рішення шляхом проведення певних виконавчих дій. Вирішення ж питання про порушення відносно відповідача [PERSON] кримінального провадження врегульовано ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України і відноситься до виключної компетенції слідчого і прокурора. З урахуванням наведених обставин суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог у цій частині, а тому відмовляє у їх задоволенні. Разом із тим, у відповідності до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial