Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

18.08.2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Так, 1/2 частина будинку належить їй на підставі рішення Первомайського міського народного суду Миколаївської області від 20.06.1990 року, справа № 2-468. Інша частина будинку належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 14.04.1993 року державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області за реєстровим номером 2-521. Право власності на житловий будинок було зареєстроване Первомайським МБТІ, про що свідчить Виписка підтвердження чинності запису щодо реєстрації права власності, відповідно до якої 08.04.1993 року зареєстровано право власності на 1/2 частину за рішенням суду, і 17.05.1993 року на підставі договору дарування. Отже, з цього моменту [PERSON] стала законним власником вказаного вище житлового будинку. В подальшому позивачка вирішила оформити земельну ділянку, на якій розташований даний житловий будинок, але виявилося, що це неможливо, оскільки 18.03.1993 року Первомайського міською радою Миколаївської області було видано державний акт на право приватної власності на землю (без серії та номеру), зареєстрований в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за № 452. Відповідно до державного акту, власниками земельної ділянки площею 0,0515 га по [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, на даний час укладення договору купівлі-продажу 1/2 частини даної земельної ділянки неможливо, оскільки позивач є власником житлового будинку в цілому, що унеможливлює проведення реєстрації права власності за відповідачем на частину ділянки. Згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Так, земельна ділянка площею 0,0515 га фактично перейшла у власність позивача з моменту реєстрації права власності на житловий будинок, відповідно до умов ст. 120 ЗК України. В зв`язку з вище викладеним, позивачка вважає, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, єдиним правовим способом захисту її законних прав та інтересів буде визнання в судовому порядку за нею права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0515 га, що знаходиться по [ADDRESS] . Сторони в судове засідання надали заяви з проханням слухати справу у їх відсутність, позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, а відповідач позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 статті 200 ЦПК України, визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Первомайського міського народного суду Миколаївської області від 20.06.1990 року, справа № 2-468 та на підставі договору дарування, посвідченого 14.04.1993 року державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області за реєстровим номером 2-521. Право власності було зареєстровано за позивачем Первомайським МБТІ, про що свідчить Виписка підтвердження чинності запису щодо реєстрації права власності № 573/06-01-06 від 02.07.2020 р. Право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0515 га, що розташована по [ADDRESS] , відповідно до державного акту, зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] . На даний час укладення договору купівлі-продажу 1/2 частини даної земельної ділянки неможливо, оскільки позивач є власником житлового будинку в цілому, що унеможливлює проведення реєстрації права власності за відповідачем на частину ділянки. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України, ухваленій у справі за № 6-2цс15 від 11.02.2015 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved