Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

18 січня 2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ Лізингова компанія Авто Лайф про захист прав споживача та стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 05 січня 2017 року між ним та відповідачем укладений договір фінансового лізингу №1495, за умовами якого відповідач, як лізингодавець, зобов'язаний придбати та передати йому, як лізингоодержувачу, трактор Беларус 892 вартістю 284 000 грн. на умовах, визначених договором. Позивач на виконання умов договору сплатив 95 000 грн., вважаючи їх передплатою за придбання трактора. Те, що призначення даного платежу є комісією за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору, він не знав, оскільки вважав це частиною оплати за транспортний засіб. У договорі така комісія передбачена, але до підписання договору він не мав можливості детально ознайомитися з умовами договору, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила його, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала до швидшого підписання договору, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. У телефонному режимі питання передачі трактора вирішити не вдалося, представник відповідача сказала, що за такою ціною трактора немає, позивач має звернутися з заявою про повернення коштів. Позивач вважає, що його введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після детального вивчення підписаного договору позивач зрозумів, що сплачені кошти йому не будуть повернуті, розірвати договір неможливо, оскільки він не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що, на його думку, є порушенням його прав як споживача. На думку позивача [PERSON], вказаний договір є недійсним у силу його нікчемності. В обґрунтування наявності підстав для визнання договору недійсним [PERSON] посилається на те, що договір містить несправедливі умови, визначені ст.18 Закону України Про захист прав споживачів. Так, відповідно до умов, викладених у п.12.1 оспорюваного договору фінансового лізингу, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та п.4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Позивач, як лізингоодержувач, сплатив 95 000 грн., з яких, виходячи з зазначеного в п.12.1, поверненню підлягає 25 500 грн., відповідач отримує як штраф 69 500 грн. Така умова суперечить положенням Закону України Про захист прав споживачів та є несправедливою в розумінні п.4 ч.3 ст.18 зазначеного Закону. В оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача відносно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, визначені Законом України Про фінансовий лізинг, положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Позивач вважає несправедливим сплату Комісії за організацію Угоди, виходячи з визначення термінів договору. Підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 Закону України Про захист прав споживачів, а тому не може включатися в ціну договору. Частиною 2 ст.16 Закону України Про фінансовий лізинг визначено, що можуть включати лізингові платежі, серед них не передбачений лізинговий платіж, пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. У порушення ст.808 ЦК України договір лізингу не містить будь-яких відомостей про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у разі порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також позивач вважає, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним через порушення ч.1 ст.227 ЦК України, оскільки відповідач при укладенні договору не мав ліцензії від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу. Крім цього, всупереч положенням ст.ст.628, 799, 806 ЦК України договір за участю позивача, як фізичної особи, не був посвідчений нотаріально, що відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України вказує на його нікчемність. Таким чином, посилаючись на несправедливі умови спірного Договору, відсутність у відповідача при укладенні Договору ліцензії та недотримання обов'язкової нотаріальної форми договору, позивач просив визнати Договір недійсним та стягнути на його користь сплачені за договором кошти на суму 95 000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили про повне його задоволення з підстав, що у ньому викладені. При цьому позивач [PERSON] зазначив, що трактор йому так і не був поставлений. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачеві у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. На відміну від позивача, відповідач належним чином виконує зобов'язання за договором. При укладенні договору між сторонами досягнута згода щодо усіх істотних його умов. Оспорюваний договір є договором непрямого лізингу, а тому не вимагає нотаріального посвідчення. На думку представника відповідача, з його боку не було жодних дій, що свідчать про введення позивача в оману, навпаки посилання позивача про це без надання жодних доказів свідчать про його намір ухилитися від взятих на себе зобов'язань. Також у запереченнях відповідач посилався на відсутність підстав для застосування до правовідносин між сторонами у справі Закону України Про захист прав споживачів, оскільки у даному випадку цей Закон є загальним, а Закони України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг і Про фінансовий лізинг є спеціальними до цих правовідносин. Позивачем не наведені несправедливі умови договору, які порушують спеціальне законодавство. Дисбаланс прав та обовязків сторін у Договорі відсутній. На момент укладення договору відповідач не порушив вимоги законодавства щодо наявності ліцензії на такий вид діяльності як фінансовий лізинг. Також, на думку представника відповідача, позивач не обґрунтував підстави для визнання Договору лізингу недійсним вцілому, а не окремих його положень. Заслухавши позивача [PERSON] та його представника [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи між [PERSON] і ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» 05 січня 2017 року укладений договір фінансового лізингу № 1495, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати та передати позивачу транспортний засіб - трактор Беларус 892.2, об`ємом двигуна 4.75, дизель, з механічною коробкою передач, повнопривідний. Позивач у свою чергу зобов'язався до отримання предмету лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі. Відповідно до квитанції ТВБВ 10010/022 філії Кіровоградського обласного управління АТ Ощадбанк позивач [PERSON] сплатив відповідачу 95 000 грн., призначення платежу - комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 1495 від 05.01.2017 року. За умовами розділу І Договору лізингу предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений у ст.1.1 та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), в якому визначаються детальні особливості Предмету Лізингу. Як вбачається з додатку № 2 до Договору лізингу, в ньому повно не зазначено особливості предмету лізингу, а саме не зазначені рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо. Згідно п.5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п. 1.1 даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети. Відповідно до умов п. 8.2 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 18884,89 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 525000,00 грн. на дату підписання договору. У пункті 8.3 договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Пунктом 8.5 вказаного договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. Додаток №3 до договору не долучений. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу, як вбачається з його змісту, за своєю правовою природою є змішаним договором відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно статті 799 ЦК України, яка регулює загальні положення щодо договору найму транспортного засобу, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений п. 3.12 глави 5 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», від 22 лютого 2012 року № 296/5. Відповідно до положень ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Положеннями ч.2 ст.215 ЦК України також встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Враховуючи наведені вимоги закону, а також те, що договір фінансового лізингу від 05 січня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», нотаріально посвідчений не був, такий договір є недійсним. Така правова позиція визначена, зокрема у правовому висновку в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 р. у справі 6-648цс16. Відповідно до положень ч.2 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд також вважає обґрунтованими посилання позивача щодо закріплення в договорі умов, які є несправедливими, що також є самостійною підставою для визнання договору недійсним. У статті 18 Закону України Про захист прав споживачів, зокрема в частині 3, визначені несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. Згідно ч.5 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Згідно правової позиції Верховного Суду України від 08 червня 2016 р. у справі № 6-330цс16 умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. У спірному договорі фінансового лізингу (п.12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 40 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Окрім того, умовами договору передбачене право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачене. Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що положення вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» 05.01.2017 року, обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «;Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а тому є несправедливими. Посилання позивача на відсутність у відповідача ліцензії для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу як на підставу для визнання недійсним правочину у ході судового розгляду підтвердження не знайшло. У цій частині його посилання спростовані запереченнями представника відповідача та наданою в їх обґрунтування копією Довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про взяття на облік юридичної особи. З вказаної довідки вбачається, що відповідач з 21.04.2016 р. має право надавати послуги з фінансового лізингу. З урахуванням зазначеного позивач [PERSON] у цій частині позовні вимоги не довів, а тому договір фінансового лізингу не підлягає визнанню недійсним з підстави відсутності у відповідача відповідної ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу. Таким чином, оцінивши усі надані докази у їх сукупності, давши їм належну оцінку, суд дійшов висновку, що у ході судового розгляду позивач довів обґрунтованість своїх позовних вимог щодо недійсності правочину через відсутність його нотаріального посвідчення та включення до умов договору несправедливих умов. Враховуючи, що відповідач у справі недійсність договору не визнає, договір підлягає визнанню недійсним за рішенням суду як спосіб захисту порушеного права позивача. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Зважаючи на те, що позивачем на виконання нікчемного правочину на користь відповідача сплачені кошти у розмірі 95 000 грн., що підтверджене квитанцією, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Зазначене є підставою для задоволення позову. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати на суму 1 590 (одну тисячу п'ятсот дев'яносто) грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Outcome: approved