Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

18.06.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа - Зміївська міська рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] в якому зареєстрований відповідач. Однак більше ніж 3 роки [PERSON] у вказаному будинку не проживає, мешкає за іншою адресою. Реєстрація відповідача позбавляє [PERSON] отримати пільги по сплаті комунальних послуг. Учасники справи в судове засідання не з'явились. Позивач [PERSON] у поданій заяві просив провести розгляд без його участі. Позов підтримав та просив його задовольнити. На фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягав. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі. Наслідки визнання позову [PERSON] зрозумілі. Представник третьої особи - Зміївської міської ради Харківської області у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис у розписці, причину неявки суду не повідомив. У відповідності до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України не вбачається. У зв'язку з неявкою учасників судового засідання, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису. Суд, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, дійшов до наступного висновку. Відповідно до копії договору від 26.01.1984 року, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Зазначене підтверджується Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з житловою площею не більше 60 кв. метри, посвідченого Готвальдівською нотконторою під № 576, 13.03.1984 року. (а.с. 7 - 8) З копії довідки про склад сім'ї, виданої Зміївською міською радою Харківської області 15.06.2018 року за № 4309 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], [INFO], який є сином позивача. (а.с. 9) Актом обстеження від 15.06.2018 року, який складений депутатом Зміївської міської ради Харківської області [PERSON] в присутності свідків: [PERSON], [PERSON] підтверджується, що в будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON], однак з квітня 2015 року [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає. (а.с. 12) Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У зв'язку з тим, що в будинку позивача зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає, [PERSON], як власник, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, позивач, як власник майна має право безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, зокрема, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 402 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач з квітня 2015 року не проживає без поважної причини за місцем своєї реєстрації, визнав позов в повному обсязі, визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved