Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

18.11.2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернувся представник позивача, адвокат Лозовий Ігор Олександрович з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю(а.с. 1-3). Свій вимоги позивач обґрунтовує наступним. В лютому 2008 року позивач придбала трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Власниками зазначеної квартири були відповідачі по справі: [PERSON] та її донька [PERSON] . Оскільки будинок [ADDRESS] ) представляє собою будинок барачного типу в якому знаходиться три квартири, двома іншими власниками квартир в зазначеному будинку є [PERSON] та [PERSON] , треті особи по справі. Право власності на трикімнатну квартиру в будинку [ADDRESS] яка належала [PERSON] та [PERSON] підтверджувалось свідоцтвом про право власності на житло від 20.11.2002 року, на підставі якого останні володіли 18/50 часками зазначеного будинку. Оговоривши умови і ціну зазначеної трикімнатної квартири, 19.02.2008 року позивач разом з відповідачами звернулася до державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семенової І.М., яка і оформила договір купівлі продажу на зазначену квартиру. Під час підписання договору купівлі продажу позивач передала відповідачам оговорену суму вартості трикімнатної квартири яку у них покупала. Після оформлення договору купівлі продажу відповідачі передали позивачу ключі від квартири, вивезли свої речи і зазначеного часу позивач володіла цією квартирою. Таким чином, з 19.02.2008 року по теперішній час позивач володіла і проживала в трикімнатній квартирі, яка розташована в будинку [ADDRESS] . За цей час позивач вже тричі робила в квартирі капітальні ремонти, оплачувала поточні платежі за користування комунальними послугами. На початку 2020 року позивач вирішила виділити свою квартиру в будинку [ADDRESS] в окрему одиницю. Однак під час перевірки юристом, останній повідомив, що згідно договору купівлі продажу від 19.02.2008 року позивач володіє 18/100 частками житлового будинку [ADDRESS] , тобто згідно договору купівлі продажу увесь цей час позивач володіла тільки половиною трикімнатної квартири в зазначеному будинку, хоча увесь цей час володіла всією квартирою і покупала у відповідачів всю квартиру і за всю квартиру сплатила відповідачам кошти. Позивач вважає, що оскільки з 19.02.2008 року і до теперішнього часу, тобто більше 10 років добросовісно, відкрито і безперервно володіє чужим майном, а саме 18/100 частками будинку [ADDRESS] , що належали в рівних частках відповідачам [PERSON] та [PERSON] , як своїм власним, а тому за нею може бути визнано право власності на зазначену нерухомість у порядку набувальної давності. Позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Лозовий І.О. в судове засідання не з`явилися, просять розглянути цивільну справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги, про що надали до суду відповідну заяву (а.с. 42). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги визнали повністю, не заперечували проти задоволення позовних вимог(а.с. 44-46). Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності, не заперечували проти задоволення позовних вимог(а.с. 49-51). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.11.2002 року Виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради, зареєстрованим в Слов`янському інвентарбюро 16.12.2002 року за № 93, відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] (а.с.47), були власниками в рівних долях кожна 18/50 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до договору купівлі-продажу 18/100 частин житлового будинку, посвідченого 19.02.2008 року державним нотаріусом Краснолиманської ДНК Семеновою І.М. за реєстровим № 862, позивач по справі [PERSON] , придбала у власність 18/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.7), що належали продавцям [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках кожній на праві приватної особистої власності та були отримані ними згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданого 20.11.2002 року Виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради, зареєстрованим в Слов`янському інвентар бюро 16.12.2002 року за № 93. Договір купівлі-продажу зареєстрований в КП «БТІ м. Слов`янська» 24.02.2008 року за реєстровим № 93(а.с.9). Відповідно до довідки КП «БТІ» м. Слов`янська від 11.02.2020 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «БТІ м. Слов`янськ», власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є: [PERSON] на 18/50 часток, на підставі договору купівлі-продажу № 862 від 19.02.2008 року, [PERSON] , на 9/50 часток, на підставі договору дарування № 403 від 15.02.2003 року, [PERSON] , на 11/50 часток, на підставі свідоцтва про право власності від 06.06.2011 року(а.с.13, 18,20). Довідкою КП «БТІ» м. Слов`янська від 11.02.2020 року також підтверджено, що у витязі для відчуження від 07.02.2008 року була допущена помилка у долі відчужування(замість 18/50 часток було надруковано 18/100 часток), внаслідок чого у договорі купівлі-продажу від 19.02.2008 року теж вказана невірна доля(а.с.13). Таким чином матеріалами справи встановлено, що при укладенні договору купівлі продажу спірних часток будинку, було невірно зазначена частка. У зв`язку із тим, що позивач своїми діями безперервно та добросовісно володіє та користується 18/50 частками житлового будинку в повному обсязі, за весь час користування ніхто не оскаржував її право на володіння та користування цим майном, а тому позивач вважає себе власником 18/100(18/50/2) часток житлового будинку за набувальною давністю. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п.п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02. 2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до положень статтей 335, 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13 Постанови) Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.14 Постанови). Суд враховує, що відповідно до частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем доведений факт набуття нею права власності на спірні частки житлового будинку за набувальною давністю, оскільки вона з 2008 року, тобто понад 10 років, добросовісно, відкрито та безперервно користується частками житлового будинку, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підтримує частки житлового будинку в належному стані, несе з цього приводу витрати, що під час судового розгляду визнано відповідачами, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних [PERSON] .

Outcome: approved