Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

19.10.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати кредитний договір, що укладено 13.04.2007 року між [PERSON] та КС «Альянс Україна», а також визнати недійсними договори про відступлення права вимоги від 11.07.2011 року між КС «Альянс Україна» і [PERSON] «Перша кредитно-фінансова компанія» та від 15.07.2011 року між [PERSON] «Перша кредитно-фінансова компанія» і [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказані договори не відповідають вимогам закону, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» в частині надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості, а також вимогам Закону України «Про кредитні спілки». В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві обставинам. Представник відповідача [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал» в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що кредитний договір та договори про відступлення права вимоги відповідають вимогам діючого на момент їх укладення законодавства. Крім того, представник відповідача просив застосувати позовну давність. Представник відповідача КС «Альянс Україна» в судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляд позову без його участі. Також представником цього відповідача надано письмові заперечення до позову. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал», дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 13.04.2007 року між позивачем та КС «Альянс Україна» укладено договір -07кЛВ. На підставі цього договору позивач отримав кредит в сумі 7500 грн. за умови сплати відсотків за користування кредитом, а також інших передбачених договором платежів, строком до 13.10.2008 року. За договором № 1/В від 11.07.2011 року КС «Альянс Україна» передало [PERSON] «Перша кредитно-фінансова компанія» за плату право вимоги за вищезазначеним кредитним договором. 15.07.2011 року на підставі договору відступлення права вимоги № 2/В новим кредитором стало [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал». Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Позивач просить розірвати кредитний договір як такий, що укладений з порушенням права позивача як споживача фінансових послуг на отримання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості, а також як такий, що суперечить вимогам Закону України «Про кредитні спілки», оскільки позивач не є членом кредитної спілки. Вирішуючи цю позовну вимогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Зазначаючи про необхідність розірвання кредитного договору, позивач та його представник посилаються на порушення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України і вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також в позові міститься посилання на ст. 230 ЦК України, за якою правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Разом з тим, обставини, що викладені в цих статтях, є підставою для визнання договору недійсним, а не для його розірвання. Недійсність договору та його розірвання різні поняття, які мають різні підстави та різні наслідки. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Крім того, за вимогами ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Пунктом 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» також передбачено право споживача на розірвання договору і відшкодування завданих збитків, у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей. Обставин, які свідчать про істотне порушення договору другою стороною або про істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, а також наявність передбачених вищезазначеною нормою Закону України «Про захист прав споживачів» підстав для розірвання кредитного договору позивачем не наведено та доведено. Зазначені позивачем та його представником обставини можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним (в разі їх підтвердження). В той же час, позивачем не було заявлено позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним. Враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за рамки позовних вимог. Враховуючи відсутність позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним, суд приходить до висновку, що, відповідність кредитного договору вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про кредитні спілки» не може бути предметом розгляду в даний справі. При вирішенні позовної вимоги про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, суд враховує, що частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зазначаючи про недійсність договорів про відступлення права вимоги, позивач та його представник посилаються на те, що вказані договори суперечать Закону України «Про кредитні спілки», оскільки кредитні спілки не є підприємницькими організаціями та не можуть відступати право вимоги. Отже, на думку позивача та його представника, укладений СК «Альянс Україна» договір про відступлення права вимоги є нікчемним, а разом з ним є нікчемним й наступний договір, за яким новим кредитором стало [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал». Суд вважає, що таке посилання не ґрунтується на законі. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх обєднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок обєднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону кредитна спілка може укладати від свого імені договори та інші угоди, які не суперечать цьому Закону, іншим нормативно-правовим актам та статуту кредитної спілки, набувати майнові та немайнові права, мати обовязки, що випливають із законодавства України та укладених кредитною спілкою угод, бути позивачем і відповідачем у судах. В п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Обєктом договору № 1/В від 11.07.2011 року між КС «Альянс Україна» та [PERSON] «Перша кредитно-фінансова компанія» про відступлення права вимоги є належне кредитній спілці майнове право грошової вимоги до боржників, що повністю співвідноситься з поняттям «операції з фінансовими активами». Тому суд вважає, що КС «Альянс Україна» мала право укладати договір відступлення права вимоги та відсутні підстави для визнання цього договору недійсним. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 11.07.2011 року між КС «Альянс Україна» і [PERSON] «Перша кредитно-фінансова компанія», то й відсутні підстави визнання недійсним договору від 15.07.2011 року між [PERSON] «Перша кредитно-фінансова компанія» і [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал». Посилання представника позивача на те, що з наданих представником [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал» документів неможливо зробити висновок про оплату переданого права вимоги саме за кредитним договором з позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на дійсність договору від 15.07.2011 року між [PERSON] «Перша кредитно-фінансова компанія» і [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал». Крім того представниками відповідачів заявлено про застосування позовної давності. За вимогами ст. 256 ЦК України строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права (позовна давність) становить три роки. Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За вимогами частини 5 цієї ж статті якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні встановлено, що позивачем пропущено ст рок позовної давності. Посилання представника позивача на те, що позовна давність не пропущена через те, що кредитний договір не припинив свою дію, т.я. діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань, не ґрунтується на законі. Початок перебігу строку позовної давності залежить від моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, і не повязана із строком дії договору. Якщо позивач вважав своє право порушеним внаслідок укладення договорів про відступлення права вимоги, він повинен був звернутися до суду протягом трьох років з дня, коли він дізнався про зміну кредитора. В судовому засіданні встановлено, що про набуття [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал» прав кредитора в кредитному договорі позивачу стало відомо приблизно 4-5 років тому, у виконавчому провадженні стягувачем виступає саме [PERSON] «КУА Прімоколект-Капітал» та саме на користь цього товариства з доходу позивача відраховується заборгованість за виконавчим листом. Обставин, через які позивач не звертався до суду в межах позовної давності, суду не наведено та не доведено. Беручи до уваги, що позивачем не наведено та не доведено передбачених законом підстав для розірвання кредитного договору, а заявлені позивачем підстави для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги є необґрунтованими, враховуючи сплив позовної давності та відсутність підстав визнання причин пропущення позовної давності поважними, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed