Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

17 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Бердянський МР ВДВС Південно-Східного управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання недійсним договору купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що від імені Продавця оспорюваний договір укладено неуповноваженою особою, оскільки директором Товарна біржа «Регіональний арбітраж» на час укладання договору був Бело гуров Г.В. , який не підписував спірний договір купівлі-продажу від 10.05.2011 року, а договір підписано невідомою неуповноваженою особою - Чухіль М.В. , яка не мала від імені юридичної особи Товарна біржа «Регіональний арбітраж» жодних повноважень. Вказаний Договір купівлі-продажу від 10.05.2011 року вчинено без наміру створення правових наслідків, оскільки відповідно до статистичної звітності Товарна Біржа «Регіональний арбітраж» за 2009-2011 р. Товарна біржа не володіла майном на суму Договорів, «укладених» з [PERSON] - більше 20000 грн. Згідно п.4 Договору купівлі-продажу від 10.05.2011 року умовою передачі товару є доставка товару яка повинна бути здійснена продавцем ТБ «Регіональний Арбітраж» на адресу покупця [ADDRESS], але [PERSON] не надав документ щодо доставки та передачі придбаного майна Покупцеві, що вказує на відсутність виконання договору. Згідно п.6 Договору покупець зобов`язується на протязі 3-х банківських днів з дня отримання товару розрахуватись з Продавцем, але в Договорі від 10.05.2011 року навіть не вказані банківські реквізити, на які повинен був сплатити Покупець. З урахуванням відсутності документу з приймання Покупцем Товару, та відсутності платіжних реквізитів в Договорі від 10.05.2011 року вказаний договір не був виконаний у частині сплати за товар. З урахуванням відсутності товару у власності продавця, відсутності волевиявлення Продавця щодо його відчуження, Продавець не мав наміру передати покупцю товар, а Покупець не мав наміри сплатити за нього, у зв`язку з чим вказаний договір є фіктивним та повинен бути визнаний недійсним. Таким чином [PERSON] , знаючи про наявність щодо нього боргів на суму більш ніж 1 000 000 грн, та примусового звернення на належний йому житловий будинок за адресою [ADDRESS] , з метою ухилення від примусового звернення на рухоме майно, яке знаходиться в ньому, у змові з сином [PERSON] , створив завідомо недостовірний договір купівлі-продажу від 10.05.2011 року та надав його ВДВС Бердянського МУЮ Запорізької області, чим порушив право TOB ІК ІФГ «Капітал» та [PERSON] на примусове виконання рішень суду щодо стягнення з [PERSON] на їх користь, що є складом кримінального правопорушення передбаченого ст.358 КК України та 382 КК України. Вважає, що її права порушені, оскільки рішення суду про стягнення з [PERSON] грошових коштів на її користь, не виконуються з 2012 року у зв`язку з ухиленням [PERSON] від виконання судового рішення. Вважає, що строк позовної давності не сплину, оскільки лише в 2018 році [PERSON] надав вказаний договір,про який раніше нікому не було відомо. Просить позовні вимоги задовольнити, визнати недійсним договору купівлі-продажу від 10.05.2011 року. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 11 січня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадженні з викликом сторін. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 19.05.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 01.02.2021 року на позовну заяву надійшли пояснення державного виконавця Бердянського МР ВДВС Південно-східного управління Міністерства юстиції Іскра О.С. про те, що 06.11.2014 року, 18.10.2019 року державним виконавцем відкрити виконавчі провадження ВП №45276768 та ВП №60187401 від 03.10.2019 року про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь кредиторів, в тому числі [PERSON] 11.12.2015 року описано та арештовано житлову будівлю за адресою: [ADDRESS] та передано на відповідальне зберігання [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . З 2015 року [PERSON] перешкоджає виконанню рішень судів, з 2016 року ухиляється від виконання рішення судів, про що були направлені подання до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області. 04.04.2018 року звернено стягнення на житлову будівлю за адресою: [ADDRESS] та змінений відповідальний зберігач з [PERSON] на [PERSON] . За дорученнями [PERSON] є представником свого сина [PERSON] . 20.05.2018 року [PERSON] надав ксерокопію договору купівлі-продажу від 10.05.2011 року та заяву, вказавши, що у вказаному будинку знаходиться майно його сина [PERSON] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином та своєчасно у відповідності до ст.128 ЦПК України. Представник позивача адвокат Манько Р.М. в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені судом не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток рекомендованою кореспонденцією на адресу, які отримував під підпис відповідно до повідомлень про отримання, відзив не надав. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судові засідання не з`явився, повідомлений про час та місце слухання справи у відповідності до ст.128 ЦПК України, причини неявки суд не повідомив, відзив не надав. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Бердянський МР ВДВС Південно-Східного управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) державний виконавець Іскра О.С. подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. 10 березня 2021 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про неможливість надати суду оригінал зазначеного договору в зв`язку з його втратою. Просить позов залишити без задоволення у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявляє відповідно до ст.267 ЦК України. Ухвалою від 20.05.2021 року було визнано явку відповідача [PERSON] обов`язковою, розгляд справи відкладений на 09.06.2021 року. 09.06.2021 року вдруге було визнано явку відповідача [PERSON] обов`язковою, розгляд справи відкладений на 04.08.2021 року. Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи. Частиною 1 ст. 121 ЦПК України передбачено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Відповідач з відзивом на позов до суду не звертався. Заяв, клопотань та заперечень суду не надходило. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов таких висновків. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Товарна біржа «Регіональний арбітраж» припинено, про що свідчить номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи (номер запису: 11031390011021412 від 28.12.2012 року), датою з няття з обліку є 16.01.2013 року, номер зняття з обліку: 100000005169563 . Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частини перша та третя статті 215 ЦК визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (див. постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі ). Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України). Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (стаття 658 ЦК України). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України). Тобто, для фіктивного правочину характерним є те, що сторони відповідно до вимог закону оформлюють укладення договору, не маючи намір створювати реальні правові наслідки. Укладаючи договір його сторони не мають намір на виникнення, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не співпадає з їх внутрішньою волею. Таким чином, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах ВерховногоСуду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, для відступу від яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суда Запорізької області у справі №2-815/11 від 01.06.2011 року на користь [PERSON] стягнуто з [PERSON] заборгованість в сумі 168 697,62 грн. 06.11.2014 року та 03.10.2019 року Державним виконавцем ВДВС Бердянського МУЮ Запорізької області відкриті виконавчі провадження виконавчого провадження №45276768 та 60187401 про стягнення з [PERSON] заборгованості. Відповідно до акту опису та арешту майна від 23 грудня 2015 року державним виконавцем було описано та накладено арешт на майно, а саме - житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 146,5 кв.м, що належить [PERSON] . 20 травня 2018 року [PERSON] звернувся до начальника Бердянського відділу ДВС з повідомленням, що у вищевказаному будинку знаходиться майно, що належить третій особі - [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, доданих до даної заяви, тобто належне [PERSON] майно в житловому будинку по [ADDRESS] , відсутнє, долучивши до своєї заяви ксерокопію договору купівлі-продажу рухомого майна від 10.05.2011 року Як вбачається з договору купівлі - продажу рухомого майна від 10.05.2011 року, укладеного між товарною біржою «Регіональний арбітраж» в особі директора Чухіль М.В. та [PERSON] , [PERSON] купив на товарній біржі рухоме майно, а саме: газонокосарку, оприскувач пластиковий, тример електричний для покосу трави, чайник електричний, піч електричну, пило смок, часи настінні, обігрівач електричний, вазу кришталеву, садовий інвентар (лопата, граблі, тяпка ), самовар електричний, самовар керамічний, чарки кришталеві, фужери скляні (а.с.12). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, ст.2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Відповідно до протоколу №4 загальних зборів засновників Товарної Біржи «Регіональний Арбітраж» від 02.01.2009 року, генеральним директором біржи призначений Бєлогуров Г.В. (а.с.13). Відповідно до ксерокопії договору купівлі-продажу від 10.05.2011 року, договір підписаний директором Чухіль М.В. , що суперечить протоколу №4 загальних зборів засновників Товарної Біржи «Регіональний Арбітраж» від 02.01.2009 року, відповідно до якого директором призначений Бєлогуров Г.В . Частиною 1 статті 16 Закону України «Про товарний біржовий ринок» зазначено, що біржовим вважається договір купівлі-продажу, укладений учасниками біржової торгівлі в ході біржових торгів та зареєстрований біржею. Договір купівлі-продажу від 10.05.2011 року (ксерокопія) не містить реєстраційного номеру договору, зареєстрованого біржею, не містить взагалі будь яких відміток про реєстрацію договору . Як вбачається з пункту 6 Договору покупець зобов`язується на протязі 3-х банківських днів з дня отримання товару розрахуватись з Продавцем, але в Договорі від 10.05.2011 року не вказані банківські реквізити на які повинен був сплатити Покупець грошові кошти за придбаний товар. Суд позбавлений провести судово-почеркознавчу експертизу та технічну експертизу вказаного договору за його відсутності. Будь-яких інших підтверджень складання вказаного договору купівлі- продажу відповідачем [PERSON] , та третьою особою на стороні відповідача [PERSON] суду не надано. Суд вважає, що за таких умовах наміру обох сторін договору: [PERSON] та [PERSON] , які є сином і батьком, між якими гарні стосунки, що підтверджується представництвом [PERSON] інтересів свого сина [PERSON] на підставі доручень, не виконувати договір встановлено, то наявні правові підстави для визнання такого договору фіктивним. Вимоги [PERSON] , викладені в письмовій заяві від 10 березня 2021 року, про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягають, з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу, договір укладений 10.05.2011 року, тобто спірні правовідносини виникли у той період, коли був чинним ЦК України у редакції 1963 року. Згідно ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності можливо, у разі якщо позовні вимоги обґрунтовані, але позивач, як з`ясовано без поважних причин пропустив строк звернення до суду. Суд приймає до уваги письмові пояснення позивачки про те, що вона дізналася про договір купівлі-продажу 10.05.2011 року лише в 2018 році, оскільки тільки 20.05.2018 року [PERSON] надав ксерокопію договору купівлі-продажу від 10.05.2011 року та заяву, вказавши, що у вказаному будинку знаходиться майно його сина [PERSON] та до цього часу про наявність такого договору біло невідомо. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто у даному випадку не пізніше травня 2021 року, тоді як позивачка звернулася за захистом свого права до суду в грудні 2020 року. Підстави пропущення строку позовної давності позивачкою є поважними. На підставі викладеного,

Outcome: approved