Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

17 лютого 2017 року позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи його тим, що 21 січня 2009 року померла його мати [PERSON]. На день смерті їй належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: с. Лісний Хлібичин, вул. Грушевського, 83, Коломийського району, Івано-Франківської області. На дане майно відкрилася спадщина за заповітом, укладеним в його користь. Він прийняв спадщину після смерті матері, однак державний нотаріус Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину по причині відсутності правовстановлюючого документу, яким підтверджується належність спадкового майна спадкодавцеві. Про вказане нотаріус надала йому постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Оскільки він фактично прийняв спадщину, інших спадкоємців немає, то просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті матері [PERSON] - на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: с. Лісний Хлібичин, вул. Грушевського, 83, Коломийського р-ну, Івано-Франківської області. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Ліснохлібичинської сільської ради теж подав заяву, згідно якої з позовом згідний та просить суд розглядає справу у його відсутності. Зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Коломийської районної ради 12.01.1988 року, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: с. Лісний Хлібичин, вул. Грушевського (раніше Леніна), 83, Коломийського району, належав на праві власності колгоспному двору, головою якого був [PERSON]. Господарство, в якому знаходиться вищевказане нерухоме майно станом до 15.04.1991 року відносилося до суспільної групи - колгоспний двір. З введенням в дію з 15.04.1991 року Закону України Про власність колгоспні двори ліквідовано і згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 20 від 22.12.1995р. Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991р. мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991р. не втратили права на частку в його майні. Власність колгоспного двору регулювалася - ст.ст. 120 - 126 ЦК УРСР (редакції 18.03.1963 року) і згідно ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР (редакції 18.03.1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Станом на 01.04.1991 року вищевказане господарство відносилося до суспільної групи - колгоспний двір і його членами були [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ліснохлібичинської сільської ради за № 119 від 01.02.2017 року. Таким чином, після ліквідації колгоспних дворів [PERSON] і [PERSON] стали співвласниками майна колишнього колгоспного двору і кожному з вказаних осіб належала 1/2 частина вищевказаного нерухомого майна. 25 травня 2004 року помер [PERSON], про що складений відповідний актовий запис за № 19. Після його смерті згідно вимог ст. 1261 ЦК України відкрилася спадщина за законом, оскільки [PERSON] заповітів не складав. До спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] відносилися: його дружина - [PERSON] і його син - [PERSON]. Вказану спадщину згідно вимог ст. 1268 ЦК України прийняла дружина спадкодавця [PERSON], яка на день смерті спадкодавця постійно проживала з ним у вищевказаному будинку, що стверджується довідкою виконавчого комітету Ліснохлібичинської сільської ради за № 120 від 01.02.2017 року. Таким чином вона стала власником всього вищевказаного нерухомого майна. 04.09.2006 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого заповіла сину [PERSON] все своє майно, яке належатиме їй на день смерті. Даний заповіт посвідчений секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради за реєстровим номером 74. Він не скасовувався і не відмінявся, що зазначено в довідці виконавчого комітету Ліснохлібичинської сільської ради за № 119 від 01.02.2017 року. 21 січня 2009 року померла мати позивача - [PERSON], про що складений відповідний актовий запис за № 4. Після її смерті згідно вимог ст. 1233 ЦК України відкрилася спадщина за заповітом, укладеним в користь позивача. [PERSON] відповідно до ст.ст. 1269-1270 ЦК України прийняв вказану спадщину, оскільки в шестимісячний строк після смерті спадкодавця подав до державного нотаріуса Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки правовстановлюючий документ на нерухоме майно, що підтверджує право власності померлого на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, виданий тільки на голову двору, частки померлого голови двору та інших членів колгоспного двору не виділено. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки згідно вимог ст. 1268 ЦК України позивач прийняв спадщину, інших спадкоємців та осіб, передбачених законом, зокрема малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена немає, а представник відповідача не заперечує проти задоволення позову, то суд приходить до висновку, що необхідно визнати [PERSON] право власності на спадкове майно - на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: с. Лісний Хлібичин, вул. Грушевського, 83, Коломийського р-ну, Івано-Франківської області. Наведене стверджується: копіями свідоцтв про смерть /а.с.5, 14/, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії /а.с.6/, копією свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок /а.с.7/, випискою з інвентаризаційних матеріалів /а.с.8/, копією технічного паспорта /а.с.911/, довідками Лінохлібичинської сільської ради від 01.02.2017 р. /а.с.12-13/, копією свідоцтва про одруження /а.с.15/, копією заповіту /а.с.16/, копією свідоцтва про народження /а.с.17/, копією звіту про ринкову вартість житлового будинку /а.с.18-40/, копією спадкової справи /а.с.52-63/. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.,ст. 120-126 ЦК України (в редакції 1963 р.) ст.,ст. 16, 328, 392, 1233, 1261, 1268 ЦК України та

Outcome: approved