Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

18 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS] з 20 серпня 1997 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію з місця проживання та копією її паспорту про реєстрацію місця проживання. На даний час позивач зареєстрована разом зі своєю донькою - [PERSON] , 1990 року народження, яка не проживає у зазначеній кімнаті з 2007 року та проживає постійно у Російській Федерації у м. Москва, є громадянкою Російської Федерації, змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » в зв`язку з реєстрацією шлюбу. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у вищевказаній справі та призначено судове засідання. У визначений вказаною ухвалою суду строк, відповідач [PERSON] своїм правом, передбаченим Цивільним процесуальним кодексом України, не скористалася та відзив на позовну заяву не надала. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Хворов В.В. у судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду з заявою, в якій просить розгляд справи проводити без його та позивача участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити з наведених в позовній заяві підстав, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу її реєстрації, а також відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - порталі судової влади України. Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, в судове засідання без поважних причин двічі не з`явилася, відзиву чи заперечень щодо позовної заяви суду не надала. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до копії ордеру про заняття житлової площі в гуртожитку № [NUMBER] від 11 серпня 1997 року, виданого гр. [PERSON] , їй надана житлова площа 18 кв.м. в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , тобто вона є основним квартиронаймачем вказаного житлового приміщення (а.с. 5). Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи № 750073 від 28 жовтня 2019 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20 серпня 1997 року (а.с.3). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 4 ЖК Української РСР передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. За змістом статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 521/10070/14, відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За змістом статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до пункту 36 рішення Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). [PERSON] , [INFO] , відповідно до копії ордеру про заняття житлової площі в гуртожитку № [NUMBER] від 11 серпня 1997 року, за адресою: [ADDRESS] , є основним квартиронаймачем вказаного житлового приміщення, відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи № 750073 від 28 жовтня 2019 року, зареєстрована та проживає за вказаною адресою з 20 серпня 1997 року, тобто понад 22 роки. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 (зі змінами), у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , від 27 березня 1990 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про народження вчинений запис № 523 від 27 березня 1990 року (а.с. 6). Згідно копії акту про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного 04 листопада 2019 року Головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Хімселище» Винокуровим С. в присутності осіб, що проживають в сусідніх кімнатах, а саме: [PERSON] , адреса проживання: [ADDRESS] , та [PERSON] , адреса проживання [ADDRESS] , за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 01 вересня 2007 року по день складання акту фактично не проживає [PERSON] , [INFO] , особистих речей в кімнаті немає, зі слів матері, [PERSON] проживає у м. Москва Російської Федерації (а.с. 4). Згідно актів опитування сусідів: від 16 січня 2020 року, 19 березня 2020 року, 12 квітня 2019 року, 07 травня 2020 року, складених Головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Хімселище» Винокуровим С. , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає більше десяти років, особистих речей її в кімнаті немає, за свідченнями сусідів, остання проживає за межами України. Власником кімнати є її мати - [PERSON] , [INFO] . Згідно копії свідоцтва про шлюб, виданого Богородським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви 21 вересня 2013 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що складений актовий запис № 1550 від 21 вересня 2013 року. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до копії паспорта № [NUMBER] , виданого 17 листопада 2017 року ТП № 2 ОУФМС Росії по Московскій області по міському округу Балашиха, [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Російської Федерації (а.с. 11). Доказів, які б свідчили про те, що відповідач після звернення позивача до суду з даним позовом знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Крім того, відповідачем не надано жодного доказу, який свідчить про її проживання в кімнаті [ADDRESS] з 2007 року, або вчинення перешкод будь-якими особами в її проживанні за зареєстрованим місцем проживання. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведений факт постійної відсутності відповідача - [PERSON] , [INFO] , без поважних причин в кімнаті [ADDRESS] . Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Виходячи з викладеного, враховуючи, що факт реєстрації відповідача в кімнаті [ADDRESS] , порушує право, позивача, яка має намір здійснити приватизацію вказаного житла, на вільне користування та розпорядження вказаним майном, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції №0.0.1526558191.1 від 18 листопада 2019 року позивачем - [PERSON] при поданні позовної заяви до Соснівського районного суду м. Черкаси про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням сплачено судовий збір в сумі 768 гривень 40 копійок. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений нею при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 768 гривень 40 копійок. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.47 Конституції України, згідно ст.ст.15, 16, 310,311 ЦК України, ст.ст.4,9,71,72, ЖК Української РСР та

Outcome: approved