Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

18.09.2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування Старокозацької сільської ради Одеської області та Білгород-Дністровського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді (далі по тексту - треті особи) про позбавлення батьківських прав (а.с.1-2). Так, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.10.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/5658/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб органу опіки та піклування Старокозацької СР та Білгород-Дністровського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді про позбавлення батьківських прав. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.39-40). Позивач - [PERSON] , в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та справу розглянути за його відсутністю (а.с.86). Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, згідно із якою погодилась з позовними вимогами [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки. Просила справу розглядати без її участі (а.с.58-59). Представник третьої особи - органу опіки та піклування Старокозацької СР в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, згідно із якою просить вказану справу розглянути за його відсутністю та винести рішення з врахуванням висновкуоргану опіки та піклування Старокозацької СР (а.с.104-105). Представник третьої особи - Білгород-Дністровського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді в судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] з 2017 року проживають за адресою: [ADDRESS] та перебувають у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується копією довідки № 86 від 11.12.2018 року про реєстрацію місця проживання особи (а.с.5). [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] (а.с.7). Походження дитини - [PERSON] , [INFO] від батька - [PERSON] визначалось за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.8). За твердженням позивача, після народження доньки відповідачка почала поводити себе неадекватно, а саме не розуміла про що говорить, часто була присутня зміна свідомості, а також почала зловживати алкогольними напоями та тютюнопалінням. Позивач вказує, що він офіційно не працевлаштований, але періодично працює у місті Одесі за наймом з метою забезпечення достойного рівня життя родини. Також докладав зусилля для збереження сімї, проте кожен зі сторін має діаметрально протилежні погляди на життя та відповідачка веде аморальний спосіб життя, не доглядає за дитиною, неодноразово залишала її на рідну сестру позивача - [PERSON] . Крім того позивач зазначив, що відповідачка декілька разів притягувалася до адміністративної відповідальності та особисто звернулася до Руськоіванівської сільської ради і Білгород-Дністровської РДА із заявами про позбавлення її батьківських прав, про що свідчить копії її заяв № Ч-43 від 28.08.2020 року та № 01-13/87 від 07.09.2020 року (а.с.29-30). На даний час вихованням доньки займається позивач та його рідна сестра. Відповідно до висновку ради опіки та піклування виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 19.04.2019 року, батько - [PERSON] життям дитини не цікавиться, не виявляє щодо неї батьківського піклування, ухиляється від виховання та утримання, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість по аліментах, у зв`язку з чим рада опіки та піклування виконавчого комітету Мологівської СР вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.28). Відповідно до рішення виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 111-VIII від 14.07.2021 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав», вирішено доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] (а.с.107-108). Дані обставини і стали підставою для звернення до суду [PERSON] із відповідною позовною заявою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину (ст.166 Сімейного кодексу України). У відповідності до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, малолітня донька - [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком - [PERSON] та знаходиться на повному його утриманні. В свою чергу, мати - [PERSON] участі у вихованні доньки не приймає та матеріально не забезпечує її. За таких обставин, суд приходить до висновку про відповідність та доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб органу опіки та піклування Старокозацької СР та Білгород-Дністровського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді про позбавлення батьківських прав, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved