Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

18 травня 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] та [PERSON], в якій вони просили ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні їх права власності на квартиру [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити їм перешкоди у користуванні належними їм частинами вказаної квартири та вселити їх до належної їм на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] 20 липня 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON], в якій вона просила припинити право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS], визнавши за нею, право власності на 1/4 частину даної квартири та стягнути з неї в користь [PERSON] вартість 1/4 частини квартири. Під час судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] [INFO] року померла. Ухвалами Рожнятівського районного суду від 26 квітня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні залишено без розгляду, залучено до участі у розгляді цивільної справи за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення - [PERSON], [INFO], проживаючого [ADDRESS], в інтересах якого діє опікун [PERSON], [INFO], який проживає в смт.Брошнів-Осада,в якості правонаступника померлої [INFO] року позивачки [PERSON]. В позовній заяві, поданій опікуном [PERSON]- [PERSON] містяться вимоги ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідачів не чинити [PERSON], [INFO] та його законному представнику (опікуну) [PERSON] перешкоди у користуванні належною на праві власності [PERSON] 1\\2 частиною квартири [ADDRESS]. Вселити [PERSON], [INFO] до належної йому на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS]. Вимоги позовної заяви [PERSON] обґрунтував тим, що розпорядженням Рожнятівської РДА № 270 від 10 жовтня 2017 року його призначено опікуном малолітнього [PERSON], який є власником 1/2 частини спірної квартири [ADDRESS]. Однак відповідачка [PERSON], яка є власником іншої 1/2 частини спірної квартири, та квартиронаймач - відповідачка [PERSON] чинять перешкоди малолітньому [PERSON] в реалізації його права власності (володіння, користування, розпорядження), не йдуть на контакт і не хочуть порозумітися і в категоричній формі відмовляються пускати дитину до квартири, доступу до квартири не дають, двері не відчиняють, про що категорично ствердили в попередньому судовому засіданні та заявили, що він зможе проживати в цій квартирі тільки після досягнення повноліття. У зв'язку з вищевикладеним він, як опікун малолітнього [PERSON], вважає дії відповідачів незаконними та такими, що порушують законні права та інтереси дитини як власника щодо здійснення права власності на житлове приміщення, тому змушений звернутися в суд з позовом про вселення. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, суду пояснила про те, що якщо дитина бажає користуватися квартирою, то вона не заперечує проти цього, однак оскільки малолітній [PERSON] сам не може користуватися квартирою та проживати в ній, а тільки разом з опікуном, яким є [PERSON], то вона їх не впускає в квартиру і не буде впускати до досягнення дитиною повноліття. Аналогічні по суті пояснення дала суду відповідачка [PERSON], яка крім того пояснила, що вона вважає себе одноосібним користувачем та фактичним власником спірної квартири. Малолітня дитина в квартирі не проживає після смерті матері і не може сама проживати в силу свого віку. Опікуна вона дійсно не впускає і не впустить в квартиру ніколи. Коли дитині виповниться дитині 18 років то тоді нехай приходить в квартиру і користується. Оскільки у них з позивачем неприязні відносини, вона не вбачає можливим їхнє проживання разом в квартирі. Представник служби у справах дітей вважає вимоги [PERSON]підставними, та просить дати можливість користування квартирою малолітньому, який є власником її ? частини. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи суд, вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Сторони підтвердили суду, що інших доказів на підтвердження чи заперечення позову, крім тих що є в матеріалах даної справи не існує. Судом встановлено, що син позивачки за первісним позовом [PERSON] - [PERSON], [INFO] є власником ? частини квартири [ADDRESS] (а.с.100,101). На даний час опікуном [PERSON] призначено [PERSON] ( а.с.70) Згідно матеріалів справи, а саме висновків поліції (а.с.12,13,15-16) та акту від 03 березня 2017 року (а.с.17) [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], не впускала в квартиру співвласників [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні [PERSON]також підтвердила, що вона не дозволяє малолітньому [PERSON] та його опікуну [PERSON] користуватися квартирою. З наданих в судовому засіданні пояснень [PERSON], яка є власником іншої частини квартири, судом встановлено, що ця відповідачка також відмовляється впускати малолітнього [PERSON] в належну йому частину квартири. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частина 1 ст. 368 ЦК України передбачає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що [PERSON] не має можливості користуватися належною йому частиною квартири, оскільки відповідачі створили йому перешкоди в користуванні квартирою. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. l ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч.7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України від 03.09.2014 № 6-84цс14). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши подані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що відповідачі створили перешкоди неповнолітньому [PERSON] в користуванні належною йому частиною квартири, а тому подані в його інтересах опікуном [PERSON] вимоги є підставними і підлягають до задоволення, шляхом вселення [PERSON] в належну йому на праві спільної часткової власності квартиру.

Outcome: approved