Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

17 вересня 2012 року позивач звернувся з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що згідно з кредитним договором № 490016888 від 07.12.2006 року, укладеним між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та [PERSON], відповідачу був наданий кредит в сумі 27347 доларів США 72 центи терміном до 07.12.2012 зі сплатою 12% річних. У забезпечення зазначеного кредитного договору 07.12.2006 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 490016888-П, згідно з умовами якого остання зобов'язалась нести відповідальність перед банком солідарно зі [PERSON] по кредитному договору. Оскільки [PERSON], отримавши передбачені кредитним договором кошти, ухиляється від взятих на себе зобов`язань по погашенню кредиту та сплати відсотків, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів наявну заборгованість по кредиту в сумі за кредитом - 162607,48 гривень, по відсотках - 68961,74 гривню, пеня - 166533,88 гривні, та стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 3219,00 гривень. Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено в повному обсязі (т. 1 а.с. 125-126). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 1 а.с.136-142). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а рішення суду скасувати, задовольнивши частково позовні вимоги, виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 07.12.2006 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 490016888 про надання кредиту у сумі 27347,72 доларів США зі сплатою 12,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом на купівлю транспортного засобу з кінцевим строком повернення 07.12.2012 року. В забезпечення вказаного кредитного договору між банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 07.12.2006 року № 490016888-П. У зв'язку із несвоєчасним та неповним виконанням відповідачами кредитних зобов'язань виникла заборгованість по кредиту в сумі - 162607,48 гривень, по відсотках - 68961,74 гривню, пеня - 166533,88 гривні. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не довів обставини, на які він посилається як на підстави своїх вимог, а саме до матеріалів справи не було додано жодних документів, які б підтверджували виконання позивачем, як кредитодавцем, кредитного договору та перерахування на його виконання грошових коштів у визначеній договором сумі на рахунок ТОВ «Гранд Авто» № [NUMBER] у ДФ АКІБ «УКРСИББАНК», МФО 306856, коштів в сумі 138106,00 грн., тобто не доведено фактичне надання кредиту [PERSON] у визначеній сумі та валюті. Разом з тим, позивачем не доведено дотримання передбаченої п. 5.2. кредитного договору процедури підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, застосованої позивачем при розрахунку суми заборгованості, а саме не надано доказів прийняття відповідного рішення компетентним органом банку та належне повідомлення про це банком відповідача за місцем реєстрації його проживання шляхом вручення відповідного повідомлення та нового графіку повернення, також не доведено отримання згоди відповідачки [PERSON], як поручителя, на таке підвищення відсоткової ставки, що дає підстави для висновків про припинення договору поруки згідно з положеннями ч.1 ст.559 ЦК України та п.5.4. договору поруки та відсутність боргових зобов'язань [PERSON] перед позивачем. Крім того, суд дійшов висновку, що спір за укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] кредитним договором, вже був предметом розгляду судової справи в порядку наказного провадження в Шевченківському районному суді м. Києва, за результатом розгляду якої було винесено судовий наказ від 27.05.2010 року по справі № 2-н-2010/10 на користь ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення з [PERSON] та [PERSON] 337309 (триста тридцять сім тисяч триста дев`ять) гривень 00 копійок, який Шевченківським районним судом м. Києва був змінений 02.12.2010 року. Надана до матеріалів справи копія наказу від 02.12.2010 року не містить відомостей, щодо набрання ним чинності, а позивачем не надано відомостей щодо стану виконання чи то невиконання ні первинного наказу від 27.05.2010 року по справі № 2-н-2010/10 на користь ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення з [PERSON] та [PERSON] коштів, ні зміненого наказу від 02.12.2010 року про стягнення коштів тільки зі [PERSON]. Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду 1 інстанції. Так, з матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачами кредитних зобов'язань, які виникли на підставі кредитного договору № 490016888 від 07.12.2006 року та договору поруки від 07.12.2006 року № 490016888-П, укладених між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та [PERSON] й [PERSON] відповідно, згідно до умов якого було надано кредит у сумі 27347,72 доларів США зі сплатою 12,00% річних, які з 01.09.2008 року були збільшені до 14,5 % (т.1 а.с. 156-170), на суму залишку заборгованості за кредитом на купівлю транспортного засобу з кінцевим строком повернення 07.12.2012 року, станом на 07.07.2012 року у відповідачів перед позивачем виникла заборгованість по кредиту в сумі - 162607,48 гривень, по відсотках - 68961,74 гривню, пеня - 166533,88 гривні. Згідно з п. 5.2. кредитного договору банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом у односторонньому порядку у випадку прийняття компетентним органом банку рішення про зміну розміру процентів. У такому разі банк повинен надіслати позичальнику рекомендованим листом на адресу місця його проживання відповідне повідомлення та змінений графік не пізніше ніж за двадцять днів, до дати зміни відсоткової ставки. Зазначені умови договору позивачем було виконано та направлено відповідачу повідомлення щодо підвищення відсоткової ставки до 14,5 %, про що наявні листи та повідомлення про їх вручення (т.1 а.с. 156-170). Крім того, якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини 2,3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів про належне повідомлення боржника), оскільки фактичні дії свідчать про прийняття пропозиції. Таким чином, відповідачем правомірно було збільшено відсоткову ставку за договором, та відповідно обґрунтовано зроблено розрахунок заборгованості за кредитним договором. Також з матеріалів справи вбачається, що судовий наказ від 27.05.2010 року по справі № 2-н-2010/10, яким на користь ПАТ «Альфа-Банк» було стягнуто солідарно зі [PERSON] та [PERSON] заборгованість по кредитному договору було змінено ухвалою від 02.12.2010 року про стягнення коштів тільки зі [PERSON], а ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.02.2011 року, змінений судовий наказ було скасовано та роз'яснено ПАТ «Альфа-Банк» що заявлені вимоги про стягнення суми можуть бути розглянуті в позовному провадженні. Отже, посилання в рішенні суду 1 інстанції на те, що спір щодо кредитного договору між сторонами по справі вже був предметом розгляду судової справи в порядку наказного провадження в Шевченківському районному суді м. Києва, є безпідставним. Щодо висновків суду 1 інстанції про припинення поруки [PERSON], оскільки, на думку суду, не доведено отримання згоди відповідачки [PERSON], як поручителя, на підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, що є підставою для її припинення, виходячи з положеннями ч.1 ст.559 ЦК України та п. 5.4. договору поруки, то на думку колегії судді зазначені висновки є безпідставними. Так, застосовуючи ч.1 ст.559 ЦК України, суд посилався на п. 5.4. договору поруки, яким передбачено, що у разі збільшення обсягу відповідальності Боржника за основним договором передбачена договором поруки, порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду про таке збільшення. Однак суд 1 інстанції не звернув увагу та не врахував положення ст.. 2 договору поруки, а саме п. 2.1, згідно якого у відповідності з договором поруки, поручитель поручається за виконання боржником й наступних обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому… Таким чином, порука не може бути припинена з зазначених в запереченнях та в рішенні суду підстав, оскільки відповідачка на зміну умов основного зобов'язання, як поручитель, вже надала свою згоду, про що свідчить п. 2.1 вищевказаного договору поруки. Також колегія суддів не погоджується з висновками суду 1 інстанції про не доведеність обставини, щодо виконання позивачем кредитного договору та перерахування на його виконання грошових коштів у визначеній договором сумі, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, в тому числі й випискою по особовому рахунку (т.1 а.с. 28-29), заявою відповідача про зупинення провадження по справі (т.1 а.с. 39-40), в якій відповідач зазначає, що за кредитним договором № 490016888 було надано кредит для придбання автомобіля, який ним було придбано, а потім угнано, заявою відповідача на переказ готівки на рахунок автосалону (т.1 а.с. 155), придбанням автомобілю та обставинами зазначеними самим відповідачем у позовній заяві до страхової компанії та відповідними рішеннями по вказаній справі. Так, з тексту позовної заяви, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2011 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2012 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.11.2012 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2013 року, вбачається, що позивач [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ «АСК «Інго Україна», третя особа ПАТ «Альфа-Банк, про стягнення страхового відшкодування, в яких зазначено, що 07.12.2006 року між [PERSON] та позивачем було укладено кредитний договір для придбання автомобіля, який ним й було придбано (т. 1 а.с. 145-153, 237-246). Отже, підстави з яких суд 1 інстанції дійшов висновку щодо необхідності відмовити в задоволенні позову, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційній інстанції та спростовуються матеріалами справи. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі належним чином не виконували умови кредитного договору й у них перед позивачем дійсно утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню, тому рішення суду щодо відмови у задоволенні позову не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовані обставини справи, що мають значення для справи та не доведено обставини, що мають значення для справи, що, згідно із п. п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування й ухвалення нового рішення. Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані наступними нормами матеріального права. Так, статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 549, 611 ЦК України однією з форм відповідальності за порушення зобов'язання є сплата неустойки. Згідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. В силу ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. 07.12.2006 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 490016888 про надання кредиту у сумі 27347,72 доларів США зі сплатою 12,00% річних, які з 01.09.2008 року були збільшені до 14,5 % (т.1 а.с. 156-170) на суму залишку заборгованості за кредитом на купівлю транспортного засобу з кінцевим строком повернення 07.12.2012 року. В забезпечення вказаного кредитного договору між банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 07.12.2006 року № 490016888-П. У зв'язку із несвоєчасним та неповним виконанням відповідачами кредитних зобов'язань у них виникла заборгованість по кредиту, яка, згідно з розрахунком позивача станом на 07.07.2012 року становить: по кредиту - 162607,48 гривень, по відсотках - 68961,74 гривню, пеня - 166533,88 гривні. З розрахунком заборгованості станом на 07.07.2012 року, наявним в матеріалах справи, щодо суми заборгованості по кредиту - 162607,48 грн. та по відсотках - 68961,74 грн. погоджується й колегія суддів та вважає, що в цій частині позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути в солідарному порядку зазначену суму заборгованості. Підстав для припинення поруки [PERSON] й відповідно відмови в задоволенні позовних вимог до неї про стягнення заборгованості за кредитом та відсоткам, колегія суддів не вбачає з вищенаведених підстав. Враховуючи, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року, яке набрало чинності з моменту його проголошення і на теперішній час є чинним, визнано недійсним пункт 3.4 кредитного договору № 490016888 від 07.12.2006 року, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], а зазначеним пунктом договору було визначено розмір пені за договором з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів пені в сумі 166533,88 грн. задоволенню не підлягають й у зазначеній частині позову слід відмовити. Враховуючи положення ст.. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача також слід стягнути сплачений позивачем судовий збір з кожного по 1157 грн. 85 коп.

Outcome: partial