Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

18 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі позивач, банк, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON]С.), [PERSON] (далі відповідач-2, [PERSON]В,), про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 94\~575,81 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 липня 2008 року між позивач та відповідачем-1 був укладений кредитний договір №078-22-96/08 відповідно до якого, відповідач-1 отримала кредит у розмірі 77\~500,00 доларів США. Також того ж дня на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором був укладений договір поруки з відповідачем-2. Відповідач-1 покладені на неї зобовязання за договором не виконала, у звязку з чим станом на 06 липня 2017 року утворилася заборгованості у загальному розмірі 94\~575,81 доларів США, з яких: 1)68\~696,00 доларів США основна сума боргу; 2)25\~879,81 доларів США нараховані проценти річних. З посиланням на приписи ст.ст.11, 509, 525, 549, 553, 554, 623, 624, 625 ЦК України позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачем вищенаведену суму заборгованості а також судові витрати по справі (т.1 а.с.2-4). Представник відповідачів у письмовому відзиві на позов від 05 березня 2018 року не визнала позовні вимоги з тих підстав, що у кредитному договорів встановлені відсотки за користування кредитом у розмірі 11,4 %, в той час як банк після 10 листопада 2008 року використовує у розрахунку ставку у розмірі 11,9 %. Також посилається на неправомірне нарахування банком відсотків за користування кредитом, оскільки відповідно до п.4.5 кредитного договору, строк користування кредитом вважається таким, що закінчився 15 липня 2014 року. Крім того вважає, що порука [PERSON] припинилася, оскільки позивач не скористався своїм правом на предявлення позову до поручителя протягом 6 місяців з дня настання обовязку виконання забезпеченого зобовязання (15 липня 2014 року) (т.1 а.с.80-81). В свою чергу представник позивача у відповіді на відзиві від 03 квітня 2018 року зазначає, що зобовязання за договором припиняється лише за фактом його повного виконання. Оскільки відповідач-1 не виконала умови договору, банк правомірно продовжує нараховувати їй проценти за користування кредитними коштами. Крім того вважає некоректним посилання представника відповідача на фальшивість документів банку, оскільки ці обставини були предметом дослідження у цивільній справі №161/1480/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, а також про визнання припиненим договору поруки (т.3 а.с.49-50). У запереченні на відповідь на відзив від 14 травня 2018 року представник відповідачів фактично підтримала свою позицію, викладену у відзиві від 05 березня 2018 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги заперечила та просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 липня 2008 року у м. Луцьку між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач) (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір кредиту №078-22-96/08 (т.1 а.с.3-8). За умовами даного договору, кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 77\~500,00 доларів США зі сплатою 11,4 % процентів річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному в додатку №1 до цього договору (п.1.1 договору). Згідно затвердженого сторонами графіку, останній платіж за договором мав відбутися 30 липня 2028 року (п.п.1.1.1 договору). Кредит надавався позичальнику для придбання нерухомого майна (п.1.2 договору). У разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, НБУ, а також в разі настання іншої події, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора та яка не залежить від волі сторін, кредитор має право змінити (збільшити або зменшити) проценту ставку за користування кредитом, що визначена у п.п.1.1 договору (п.2.7 договору). Про намір змінити розмір процентів та/або комісії кредитор зобовязаний повідомити позичальнику не пізніше ніж за 10 календарних днів до дати початку їх ведення, а також надати позичальнику для укладення проекти двох примірників відповідної додаткової угоди (п.2.7.1 договору). У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків визначених в п.п.3.3.7, 3.3.8 Договору протягом більше ніж 90 календарних дів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (п.4.5 договору). У додатковій угоді №1 від 31 жовтня 2008 року сторони погодили, що з 17 листопада 2008 року процента ставка за кредитним договором встановлена на рівні 11,9% (т.1 а.с103). У додаткові угоді №2 від 05 лютого 2009 року сторони визначили, що погашення заборгованості буде здійснюватися шляхом сплати щомісяця до 05 числа ануїтетних платежів у розмірі 831,98 доларів США з терміном погашення до 30 липня 2028 року. Також сторони фактично змінили нумерацію пункту 4.5 договору на пункт 4.4 не змінивши при цьому його змісту (т.1 а.с.106-109). У додатковій угоді №3 від 15 лютого 2009 року сторони погодили сплату що погашення заборгованості буде здійснюватися шляхом сплати щомісяця до 16 числа ануїтетних платежів у розмірі 831,98 доларів США з терміном погашення до 30 липня 2028 року (т.1 а.с.110). З наданого позивачем розрахунку суми заборгованості слідує, що станом на 06 липня 2017 року заборгованості відповідача за кредитним договором становить 68\~696,00 доларів США за тілом кредитом, а також 25\~879,81 доларів США за процентами за користування кредитом (т.1 а.с.23). Надаючи правову оцінку позовним вимогам до відповідач-1, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Всупереч вимогам укладеного кредитного договору відповідач-1 не виконала взяті на себе зобовязання зі сплати основної суми заборгованості, а тому вказана заборгованість підлягає до стягнення з відповідача-1 у розмірі 68\~696,00 доларів США згідно наданого позивачем розрахунку. Відповідач-1 не надала суду доказів погашення цієї суми заборгованості. Стосовно вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд зазначає наступне. У пунктах 48-55 постанови [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 наведена наступна правова позиція. \~Відповідно до частини другої\~статті 1054 ЦК України\~до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика»)\~глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 3 червня 2008 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 3 червня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 27 числа кожного місяця. Починаючи з 4 червня 2008 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, [PERSON] Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на вказане [PERSON] Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті\~599\~та частини четвертої статті\~631 ЦК України\~він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. У розглядуваному випадку сторони у пункті 4.4 договору (з врахуванням зміни нумерації пункті відповідно до додаткової угоди №2 від 05 лютого 2009 року т.1 а.с.106-109), встановили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків визначених в п.п.3.3.7, 3.3.8 Договору протягом більше ніж 90 календарних дів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). З довідки банку слідує, що останній платіж за кредитним договором був здійснений 15 липня 2014 року (т.1 а.с.25 зворот). З врахуванням приписів п.4.4 договору, на 91 календарний день, тобто 14 жовтня 2014 року відповідач-1 повинна була здійснити повне погашення наявної заборгованості за договором достроково. Тобто, починаючи з 15 жовтня 2014 року відносини між банком та відповідачем-1 за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. В такому випадку, враховуючи правову позицію ВП ВС, яка наведена вища, банк має право починаючи з 15 жовтня 2014 року претендувати на відсотки річних, які визначені у ст.625 ЦК України, а не на відсотки, які визначені у договорі, оскільки фактично кредитні відносини між сторонами припинилися. Отже, суд визнає обґрунтованими нараховані позивачем відсотки по ставці 11,4% (11,9% з 17 листопада 2008 року згідно додаткової угоди №1 (т.1 а.с103)) лише до 14 жовтня 2018 року включно. Сума таких відсотків згідно наданого позивачем розрахунку становить 5\~641,70 доларів США. Починаючи з 15 жовтня 2014 року по 06 липня 2017 року суд здійснює розрахунок процентів річних за ставкою 3% самостійно. Розрахунок процентів Сума боргу Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів 6869615.10.2014 - 06.07.20179963 %5618.02 Отже, сума процентів за період з 15 жовтня 2014 року по 06 липня 2017 року становить 5 618,02 долара США. Враховуючи суму процентів за період до 14 жовтня 2014 року, загальна сума процентів становить 11\~259,72 доларів США, і саме цю суму заборгованості по процентам суд стягує з відповідача. Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову до відповідача-1, а саме слід стягнути з неї на користь банку заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 68\~696,00 доларів США, а також заборгованість за процентами у розмірі 11 259,72 доларів США, тобто разом 79 955,72 доларів США. Стосовно вимог до поручителя (відповідача-2), суд зазначає наступне. З матеріалів справи дійсно слідує, що 31 липня 2008 року між позивачем та відповідачем-2 був укладений договір поруки №078-22-96/08 на забезпечення виконання вимог за кредитним договором (т.1 а.с.14-15). У вказаному договорі сторони встановили, що договір припиняється з моменту виконання в повному обсязі позичальником та/або поручителем зобовязань за договором кредиту (п.6.7). У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-125цс14 наведена правова позиція, що відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, який був змінений відповідно до кредитного договору, не предявив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобовязання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобовязання за договором поруки припинилися. У розглядуваному випадку судом встановлено, що на підставі п.4.4 договору (до зміни нумерації п.4.5 договору) сторони визначили що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків визначених в п.п.3.3.7, 3.3.8 Договору протягом більше ніж 90 календарних дів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Останній платіж за кредитом було здійснено відповідачем 15 липня 2014 року. Отже починаючи з 92 дня, тобто 15 жовтня 2014 року почав свій відлік строк на предявлення позовних вимог до поручителя, який закінчився 15 березня 2015 року. З даним позовом позивач звернувся до поручителя у липні 2017 року, тобто з пропуском встановленого у ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку на предявлення вимог до поручителя. У звязку з вищенаведеним слід дійти висновку, що порука відповідача-2 за зобовязаннями відповідача-1 наразі припинена, а у задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити. Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, а саме стягує 79 955,72 доларів США із заявленої суми заборгованості 94\~575,81 доларів США з відповідача-1 на користь позивача слід стягнути пропорційно сплачений судовий збір, що становить 31 210,28 грн. (36\~917,15 грн. * (79 955,72/94\~575,81)). Крім того, на думку суду, не підлягає до задоволення заява Представника відповідачів [PERSON], щодо закриття провадження за вказаним позовом в звязку з наявністю виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № 78-22-96/08 від 31.07.2008 року у відповідності до п.2 ч.1. ст.. 255 ЦПК України. При вирішенні вказаного клопотання суд виходить із наступного. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша\~статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях\~599 - 601,\~604 - 609 ЦК. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. В судовому засіданні головуючим в сторін було зясовано, що виконання виконавчого напису не відбулося, що сума богу перед позивачем не змінилася, а тому суд вбачає відсутність підстав для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1. ст.. 255 ЦПК України. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаного клопотання.

Outcome: partial