Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

17 грудня 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, вказавши наступне. Вона перебуває з відповідачем у шлюбі з 16 листопада 1991 року, який було зареєстровано Відділом РАЦС Куп'янського міськвиконкому Харківської області, за актовим записом № 357. Останнім часом між сторонами склалися відносини, які привели до неможливості зберігання сім'ї, відсутні взаєморозуміння та взаємоповага один до одного. Більше року не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства. Майновий спор між сторонами відсутній. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, у зв'язку з чим, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення, на підставі наявних доказів. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Перевіривши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 16 листопада 1991 року, який було зареєстровано Відділом РАЦС Куп'янського міськвиконкому Харківської області, за актовим записом № 357 (а.с. 3). Статтею 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя, на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, суд вважає позов як такий, що підлягає задоволенню, оскільки сім'я фактично розпалась, подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе, майновий спір відсутній, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне шлюб розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved