Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

17 січня 2018 року, позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовною заявою до відповідача [PERSON], треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позові посилається на те, що йому та третім особам у справі, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло. В цій квартирі також зареєстрований його син [PERSON], який в вересні 2014 року виїхав на навчання за кордон, забрав з квартири всі свої речі і надалі більше не підтримував стосунки з родиною та не проживав за місцем реєстрації, про що надав докази. Фактичне місце проживання чи перебування відповідача йому не відоме. На даний час, він вирішив розпорядитись належною йому та третім особам квартирою та продати її, про що не заперечують треті особи, які надали йому відповідні довіреності на право розпорядження зазначеною квартирою та на право представництва їх прав та інтересів. Просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в [ADDRESS], а судові витрати по сплаті судового збору покласти на нього. В судове засідання позивач не з'явився, проте від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки суду не надав. Треті особи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки суду не надали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межахзаявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та третім особам у справі [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с.5). Як вбачається з довідки про склад сім'ї від 26.12.2017 року КЖРЕП №6, в цій квартирі також зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.7), який у вересні 2014 року виїхав на навчання за кордон, забрав з квартири всі свої речі і надалі більше не підтримував стосунки з родиною та не проживав в спірній квартирі, що підтверджується актом КЖРЕП №6 від 15.01.2018 року (а.с.8). Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Тобто позивач вправі самостійно вирішувати питання взяття на реєстрацію та зняття з реєстрації фізичних осіб у житловому приміщенні, користуватися житлом, яке належить на праві приватної власності. Так, у відповідності зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). На даний час, факт реєстрації відповідача в квартирі, позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на розпорядження своїм майном. Крім того, вказані обставини призводять до переплати за комунальні послуги, за зайву, не проживаючу в квартирі особу. Згідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно зазначених норм закону, враховуючи те, що відповідач фактично, у спірному будинку не проживає з вересня 2014 року а у позивача виникають проблеми з сумами надмірно сплачених комунальних послуг і дані обставини наносять позивачу значних фінансових втрат, створюють перешкоди в користуванні та розпорядженням власністю, то суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача на користування та розпорядженням своїм майном, шляхом визнання відповідача такими, що втратив право на користування житловим приміщенням в [ADDRESS] На підставі наведеного та

Outcome: approved