Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

19 вересня 2016 року до суду звернулася [PERSON] із позовом, відповідно до вимог якого просить розірвати шлюб із [PERSON], зареєстрований виконавчим комітетом Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області, 20 квітня 2014 року, актовий запис №3. Крім цього, просить із відповідача стягувати аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позову посилається на те, що 20 квітня 2014 року було зареєстровано шлюб із відповідачем, від якого 27.08.2014 року народився син [PERSON]. Через тривалі напружені стосунки, що склалися між нею та відповідачем, а також психологічно обтяжливе подальше перебування у зареєстрованому шлюбі, ініціатор позову має однозначне і рішуче бажання стосунки із [PERSON] розірвати. Крім цього, матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON] у добровільному порядку не надає. Поряд з цим, позивачка навчається на денній формі навчання третього (випускного) курсу Кременецького медичного училища на умовах оплатного договору. Визначивши розмір аліментів, вважає, що відповідач повинен сплачувати такі у твердій грошовій сумі. У судове засідання позивачка та її повноважний представник не зявилися, останній надав суду письмову заяву, розгляд справи просить проводити у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повній мірі та просять задоволити. На винесення заочного рішення не заперечують (а.с.25). Відповідач у судове засідання неодноразово не зявлявся, хоча про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Про причини, що унеможливили його прибуття у судове засідання, суд не повідомив. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Так, судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі (а.с.5), у них 27 серпня 2014 року народився син [PERSON] (а.с.7), який проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні (а.с.8). Судом встановлено, що позивачка та відповідач, у силу сталих напружених стосунків, на протязі тривалого часу, не спілкуються, відповідно суд приходить до висновку, що спільних інтересів між ними не має. Судом встановлено, що позивачка та відповідач на протязі останнього часу, зокрема з 09.09.2016 року, не підтримують шлюбних відносин та не спілкуються, щодо утримання дитини, відповідач матеріальної допомоги не надає, відповідно суд приходить до висновку, що спільних інтересів між ними не має. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Враховуючи те, що позивачка з відповідачем не мають наміру підтримувати шлюбні відносини, до примирення, а відповідно до порозуміння сторони не дійшли, суд вважає, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам ініціатора позову. Приймаючи до уваги вищевказане, суд приходить до висновку, що при такій ситуації, яка склалася на останній час, позивачка правомірно визнає, що зберігати сімю не має резону, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, обовязок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Виходячи з норм вказаної статті, приймаючи до уваги, що неповнолітній син [PERSON] проживає разом із позивачкою та перебуває на повному її матеріальному утриманні і домовленості між нею та відповідачем про способи виконання обовязку утримувати дитину не досягнуто, суд вважає вимогу позивачки про стягнення із відповідача аліментів на сина правомірною. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Піддавши аналізу матеріали справи, суд приходить до висновку, що стан здоровя [PERSON] задовільний, йому не заподіяне каліцтво та джерел самостійного доходу він не має. Окрім цього, суд вважає, що і у відповідача стан здоровя, задовільний. Дані обставини судом враховані при визначенні розміру аліментів. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене та рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, від так підлягають до задоволення. У відповідності до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, слід зауважити, що при наявності у позивачки доказів про документальне підтвердження додаткових витрат на особливі потреби дітей, вона не позбавлена у майбутньому заявити вимогу про збільшення розміру аліментів. У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача стягнути судові витрати.

Outcome: approved