Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

17 листопада 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що їм на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. В цьому будинку з 1999 року зареєстрована донька [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] До 2005 року відповідачка проживала разом з ними. У зв'язку з тим, що відповідачка знайшла собі цивільного чоловіка, вона виїхала з будинку та забрала свої речі. З цього часу вона не проживає в вказаному будинку. На теперішній час у позивачів виникла необхідність знати відповідачку з реєстрації, однак в добровільному порядку вона не бажає цього робити. У зв'язку з цим просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, від неї не надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди представника позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 24 квітня 1987 року, даними КП БТІ станом на 01 січня 2013 року право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] мають позивачі - [PERSON] та [PERSON] (а.с.9, 26). За даними реєстраційної служби будь-яке речове право на будинок ні за ким не зареєстроване(а.с.18-19). У відповідності до домової книги, сторони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8 ). У відповідності до довідки, виданої керівником комітету мікрорайона «ЖД № 2» від 11 листопада 2014 року, за адресою: [ADDRESS], відповідачка [PERSON] не проживає з 2005 року та особистих речей відповідачки у будинку не має (а.с. 10). Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення. На момент проживання спільно з позивачами відповідачка [PERSON] була членом сім'ї, зазначене відповідає приписам ч.2 ст.64 ЖК УРСР, в якій зазначено, що до членів сім'ї наймача належать чоловік наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство, також ст.. 3 СК України,зазначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Оскільки відповідачка проживала разом з позивачами та була членом сім'ї, то згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Суд також стягує з відповідачки на користь позивачів понесені ними та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору(а.с.1).

Outcome: approved