Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

19.05.2021 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. 165 СК України, просить позбавити батьківських прав, відповідача [PERSON] , який є батьком їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Ірпінь, Київської області, Україна. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, не піклується про його здоров`я, моральний та духовний розвиток, в добровільному порядку ніякої матеріальної допомоги сину не надає. Ухвалою судді Славутицького міського суду Київської області від 26.05.2021 року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено по даній справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 05.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач і її представник, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, у судовому засіданні дали пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, та Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області - Зубець А.М., позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, особисто під розпис, причини неявки до суду не повідомив. Письмову заяву про відкладення розгляду справи до суду не надав. У підготовчому засіданні відповідач був присутній, відзиву на позовну заяву інших доказів і клопотань не надав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.2016 року. Від даного шлюбу сторони мають сина, [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Ірпінь, Київської області, Україна, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , згідно якого батьками дитини зазначено - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 17 квітня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, рішення набрало законної сили 22.05.2021 року (а.с. 73). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 08.01.2020 року, виданої управлінням адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради, [PERSON] , [INFO] зареєстрований разом із позивачем по справі, за адресою [ADDRESS] (а.с.18). З Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.092019 року та Договору купівлі продажу квартири від 17.09.2019 року [PERSON] , позивач у справі набула у власність двох кімнатну квартиру, загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 24.9 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] , про що зареєстровано в реєстрі за №1068(а.с.15-17). З довідки про доходи №224 від 11.05.2021 року [PERSON] , позивач у справі, працює на ДСП «Чорнобильська АЕС», її середньо місячний дохід за шість місяців 2021 року становить біля 22797гривень (а.с.14). Відповідно до акту обстеження умов проживання №01-22/45 від 09.6.2021 року, дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом із своєю матір`ю, умови проживання задовільні, для дитини створені всі умови для проживання, навчання, дозвілля та гармонійного розвитку (а.с.46). Як вбачається з актів обстеження №01-22/43 від 08.06.2021 року та №01-22/51 від 29.07.2021 року, з метою з,ясування обставин по суті, стосовно позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , було проведено обстеження умов проживання [PERSON] - відповідача по справі, батька малолітньої дитини. Встановлено, що [PERSON] , який проживає зі своїми батьками за адресою [ADDRESS] ., не бере участі у вихованні малолітньої дитини, байдуже відреагував на питання щодо виконання ним батьківських обов,язків відносно сина. Ніде не працює. Не займається вихованням свого сина, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зовсім не дбає про матеріальне становище дитини (а.с.67-71). Згідно інформаційних довідок про вихованця [PERSON] , він відвідував і відвідує дитячі садочки « Маріте » та « Джерельце ». З дитячих садочків [PERSON] забирає тільки мама. Тато, в садочку не з`являвся і дитиною не цікавився (а.с.20,21). Відповідно до Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування прийшов до висновку, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків і вважають за доцільне позбавити його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.65). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , та [PERSON] , пояснили, що відповідач [PERSON] , ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини [PERSON] , оскільки він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Веде себе агресивно по відношенню до дитини і колишньої дружини. Така поведінка відповідача призвела до втрати родинного зв`язку з дитиною. Відповідач самоусунувся від виховання сина, фактично переклавши свої батьківські обов`язки на матір дитини. Суд, вирішуючи спір згідно встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадах. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також санкція за протиправну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Як зазначено у ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст. 18 вказаної Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року, у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У той же час, як вбачається зі змісту рішень Європейського суду з прав людини «Z та інші проти Сполученого Королівства» від 10 травня 2001 року та «A. проти Сполученого Королівства» від 23 вересня 1998 року, в контексті вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава повинна приділяти особливу увагу захисту дітей від поганого поводження з боку інших осіб, у тому числі шляхом здійснення своєчасних превентивних заходів. Беручи до уваги стандарти Європейського суду з прав людини інтереси малолітньої дитини превалюють над потребами збереження сім`ї. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законов України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення від виконання батьківських обов`язків передбачає систематичне невиконання обов`язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, словом не робиться нічого для задоволення життєво важливих потреб дитини). Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України, даних у п. п. 15, 16 постанови № З від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема:не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу до осіб, які умисно не виконують батьківських обов`язків, а тому повинні бути вагомі підстави для вжиття саме цього заходу. Як зазначено у ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3, ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, учасником якої є Україна, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Досліджені в судовому засіданні письмові докази та показання свідків [PERSON] , і [PERSON] , свідчать про те, що відповідач [PERSON] , ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема:не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не дає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, що є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дитини. Зазначені обставини в сукупності зрештою призвели до втрати родинного зв`язку дитини з батьком. Відповідач самоусунувся від виховання сина, фактично переклавши свої батьківські обов`язки на матір дитини. Крім того, судом не встановлено об`єктивних причин, які б унеможливлювали піклування відповідача про фізичний і духовний розвиток свого сина, навчання та підготовку до самостійного життя, медичний догляд та лікування, спілкування з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; інтерес до внутрішнього світу та усіх сторін життя. Наведене підтверджує винну поведінку відповідача в ухиленні від виховання своєї дитини. Оскільки в судовому засіданні встановлений факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно сина [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги позивача про позбавлення батьківських прав, підлягають задоволенню. Зазначені обставини дають підстави для висновку про наявність реального порушення прав дитини внаслідок неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачем. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в інтересах дитини необхідно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . СУДОВІ ВИТРАТИ. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений нею судовий збір в сумі 908,00 гривень.

Outcome: approved