Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

17 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання та утримання свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], не піклується про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Посилаючись на викладене, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, до суду не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, вважав його таким, що відповідає інтересам позивачки. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається зі свідоцтва про народження (а. с. 6), позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, крім інших, один із батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для особи, що позбавляється таких прав, так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батька чи матері в кращу сторону неможливо і лише за наявності вини в діях батьків. Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не створюють умов отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В судовому засіданні встановлено, що з 2008 року з боку відповідача не було жодного випадку прояви уваги до сина, зустрічі з ним, надання будь-якої допомоги і тим більше виховання. Це свідчить про те, що жодних батьківських обов'язків по відношенню до свого сина [PERSON] не виконував і не виконує. Викладене підтверджується висновком органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації від 16 квітня 2018 року, яким визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам дитини. Проаналізувавши наведене вище, суд вважає позов [PERSON]обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved