Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

17 травня 2017 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38036,36 грн. Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що з 16 жовтня 1992 року працювала в [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» на Заводі металевих конструкцій заступником головного бухгалтера, а з березня 1994 року головним бухгалтером. 30 січня 2017 року її було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Після звільнення відповідачем розрахунок з нею проведений не був. Її звернення до відповідача з приводу виплати боргу по заробітній платі були залишені без належного реагування, через що вона змушена була звернутися до суду за захистом порушених прав. Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 16 травня 2017 року задоволено її позов та стягнуто з [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» на її користь борг по заробітній платі в сумі 3257 грн. 74 коп., та у відшкодування моральної шкоди 1500 грн., а всього 4757 грн. 74 коп. 19 травня 2017 року Відповідач провів з нею повний розрахунок та виплатив їй остаточну заборгованість по заробітній платі в сумі 3257,74 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві. В звязку зі скасуванням у даній справі заочного рішення суду від 29 червня 2017 року, збільшила розмір позовних вимог, та просила стягнути з відповідача компенсацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. Зазначала, що з 26 грудня 2016 року в звязку з реорганізацією підприємства та невиплатою заробітної плати вона подала відповідачу заяву про звільнення, і за згодою з відповідачем вже не працювала. Так як її не звільняли, та в звязку з невиплатою заробітної плати, 03 січня 2017 року вона звернулася до суду з позовом до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром», про розірвання трудового договору за власним бажанням, зобов`язання внести відповідний запис до трудової книжки, виплату заборгованості при звільненні та відшкодування моральної шкоди. У січні 2017 року вона знаходилася у відпустці. Після звільнення 30 січня 2017 року відповідач не провів з нею повного розрахунку. Під час судового розгляду справи відповідач частками погашав борг по заробітній платі. Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 16 травня 2017 року її позов задоволено частково, та стягнуто з [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» на її користь борг по заробітній платі в сумі 3257 грн. 74 коп., та у відшкодування моральної шкоди 1500 грн., а всього 4757 грн. 74 коп. Рішення суду набрало законної сили. Борг по заробітній платі відповідач виплатив їй 19 травня 2017 року, проте судове рішення в частині сплати 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди відповідач не виконав. На підставі викладеного, позивачка просила задовольнити її вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно підприємством не було проведено з [PERSON] повний розрахунок при її звільненні. Остаточно підприємство виплатило [PERSON] борг по заробітній платі 19 травня 2017 року. Посилався на те, що судом при ухваленні заочного рішення від 29 червня 2017 року було визначено розмір середнього заробітку [PERSON] без врахування норм тривалості робочого часу у 2017 році, встановлених наказами №1 від 03 січня 2017 року, №6 від 30 січня 2017 року, №11 від 29 лютого 2017 року, №13 від 31 березня 2017 року, №14 від 28 квітня 2017 року. В судовому засіданні досліджено докази: - копія трудової книжки [PERSON] з якої видно, що вона працювала в [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» на Заводі металевих конструкцій головним бухгалтером, і 30 січня 2017 року її було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власим бажанням; - довідка [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» Заводу металевих конструкцій про середньомісячну заробітну плату [PERSON] за останні два місяці, яка становить в розмірі 6043,28 грн.; - рішення Світловодського міськрайонного суду від 16 травня 2017 року про стягнення з [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» на користь [PERSON] боргу по заробітній платі в сумі 3257 грн. 74 коп., та копія виконавчого листа виданого на підставі вказаного рішення; - довідка ПАТ «Райффайзен банк Аваль» від 19 червня 2017 року про рух коштів по рахунку [PERSON], з якої видно, що 19 травня 2017 року на рахунок позивачки надійшла заробітна плата в сумі 3257,74 грн.; - копії наказів в.о. директора Заводу металевих конструкцій ТДВ «Об`єднання Дніпроенергобудпром» №1 від 03 січня 2017 року, №6 від 30 січня 2017 року, №11 від 29 лютого 2017 року, №13 від 31 березня 2017 року, №14 від 28 квітня 2017 року про внесення змін до графіка роботи на січень-квітень 2017 року. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], представника відповідача [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до таких висновків. Між сторонами виник спір про відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідач визнав факт не здійснення ним належних звільненому працівнику [PERSON] виплат всіх сум, нарахованих на день звільнення. Отже, позивачем доведено, що відповідач не виконував законодавство про оплату праці та умови колективного договору, затримував проведення виплати [PERSON] заробітної плати, після звільнення позивачки з роботи відповідач не провів з нею повного розрахунку, що стало підставою для її звільнення та звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України обовязок доказування покладено на сторони. Позивачкою доведено та судом встановлено, що [PERSON] з 1992 року працювала в [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» на Заводі металевих конструкцій головним бухгалтером заводу. 26 грудня 2016 року в звязку з реорганізацією підприємства та невиплатою заробітної плати вона подала відповідачу заяву про звільнення, і за згодою з відповідачем вже не працювала. Так як відповідач не звільнив [PERSON] на підставі її заяви, 03 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром», про розірвання трудового договору за власним бажанням, зобов`язання внести відповідний запис до трудової книжки, виплату заборгованості при звільненні та відшкодування моральної шкоди. У січні 2017 року [PERSON] знаходилася у відпустці. Наказом [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» Заводу металевих конструкцій №8 від 30 січня 2017 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за ініціативою працівника. Після звільнення [PERSON] відповідач не провів з нею повний розрахунок, та мав заборгованість на загальну суму 23757,74 грн., що підтверджується довідкою відповідача та рішенням суду від 16 травня 2017 року, яким стягнуто з відповідача на користь [PERSON] заборговану заробітну плату. Вказане судове рішення відповідачем не оскаржувалося та набрало законної сили. Згідно довідки роботодавця середньомісячна заробітна плата [PERSON] за останні два робочих місяці становить 6043,28 грн. Відповідач не спростував достовірність розрахунку середньомісячної заробітної плати [PERSON], яка міститься у довідці відповідача №50 від 06 лютого 2017 року. Відповідач не заперечував та визнав факт не проведення при звільненні [PERSON] виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства, починаючи з 3. Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 16 травня 2017 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» на її користь борг по заробітній платі в сумі 3257 грн. 74 коп., та у відшкодування моральної шкоди 1500 грн., а всього 4757 грн. 74 коп. Рішення суду набрало законної сили. Враховуючи загальну суму заборгованості суд приходить до висновку, що 30 січня 2017 року в день звільнення [PERSON] відповідач не виплатив заробітну плату в розмірі 23757, 74 грн., що в судовому засіданні представник відповідача визнав. Позивачем надано до справи виписку по її картковому рахунку з якого видно, що Відповідач провів з нею повний розрахунок 19 травня 2017 року, виплативши їй остаточну суму заборгованості по заробітній платі в сумі 3257,74 грн. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що\~ не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вказана позиція щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні міститься у правовому висновку Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі №6-64цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні\~\~є\~\~компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з висновку Постанови Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі за №6-144ц13, яка має враховуватись судами загальної юрисдикції відповідно до ст.360-7 ЦПК України, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення, видачі судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна\~\~заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно довідки роботодавця середньоденна заробітна плата [PERSON] визначена шляхом ділення сукупного заробітку за листопад 2016 року та грудень 2016 року на кількість робочих днів у цьому періоді, та становить 355 грн. 48 коп. (6106,19 + 5980,37 = 12086,56 : 34 робочих дні), отже середньомісячна заробітна плата за вказаний період становить 6043,28 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів з наступного після звільнення дня по день фактичного розрахунку. Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, з урахуванням дати звільнення позивача у 2017 році (з 31 січня 2017 року по день остаточної виплати заборгованості по заробітній платі 19 травня 2017 року) протягом 74 робочих днів Відповідач не провів повного розрахунку з Позивачем. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2017 року по 19 травня 2017 року включно у сумі 26305,52 грн. (74 робочих днів х 355 грн. 48 коп. середньоденної заробітної плати = 26305,72 грн.). В судовому засіданні встановлено, що позивачем при нарахуванні суми середнього заробітку помилково взято не кількість робочих днів, а кількість календаних днів, що не передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Вимоги позивача про стягнення компенсації середнього заробітку по день ухвалення судового рішення не можуть бути задоволенні, оскільки стягнення середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Фактичний розрахунок з позивачем, тобто повна виплата заборгованої заробітної плати, відповідачем була здійснена 19 травня 2017 року, тому суд присуджує до стягнення визначений розмір вказаної компенсації по 19 травня 2017 року. Посилання представника відповідача на те, що судом при визначенні розміру середнього заробітку [PERSON] слід врахувати норми тривалості робочого часу у 2017 році, які встановлено наказами №1 від 03 січня 2017 року, №6 від 30 січня 2017 року, №11 від 29 лютого 2017 року, №13 від 31 березня 2017 року, №14 від 28 квітня 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки середній заробіток [PERSON] судом визначено відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, і правильність та обґрунтованість визначеного судом розміру вказаної компенсації представником відповідача не спростована. Беручи до уваги зазначені обставини суд визнає, що позовні вимоги позивача щодо покладання на відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, а саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню. Судові витрати у справі суд розподіляє у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України та покладає їх на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial