Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

19 квітня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника - [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у якій просить визнати [PERSON] та її сина [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що вона є єдиним власником будинку [ADDRESS] . Разом із нею за даною адресою зареєстровані дружина онука [PERSON] , [INFO] , та її син - правнук позивачки [PERSON] , [INFO] , які не мешкають у вищезазначеному будинку з 2018 року по теперішній час. Позивач вважає, щореєстрація зазначених осіб на даний час тягне за собою нарахування надмірних комунальних платежів, перешкоджає їй вільно реалізувати право користуватися і розпоряджатися жилим приміщенням, зокрема право на оформлення субсидії. Останні не проживають у спірному будинку понад два роки, не несуть витрат по його утриманню. За ствердженням позивача фактичне місце проживання відповідачів є адреса: [ADDRESS] . Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. У встановлений ухвалою суду строк позивачка недоліки усунула. Ухвалою суду від 11 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 10 червня 2021 року. 10 червня 2021 року ухвалою суду замінено третю особу - Кременчуцьку районну державну адміністрацію на належну третю особу Новогалещинську селищну раду, відкладено підготовче судове засідання на 29 червня 2021 року. Ухвалою суду від 29.06.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 11 серпня 2021 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, через канцелярію суду направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та прохала їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки у судове засідання не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. У клопотанні від 18.05.2021 відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Також зазначала про надмірну сплату позивачем судового збору у сумі 904,00 грн. Третя особа виконавчий комітет Новогалещинської селищної ради належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, у судове засідання представника не забезпечила, через канцелярію суду направила лист, в якому прохає дану справу розглянути і прийняти рішення за відсутності представника, заперечень по суті позову не мала. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею. Відповідно до статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази та надавши їм належну оцінку, встановив таке. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.04.2021 № 251272618 власником будинку з господарськими будівлями загальною площею 38,4 квадратних метрів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , - є позивач [PERSON] (а.с. 11, 36). Відповідно до відмітки у паспорті на сторінці 12 позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21.03.2000 (а.с. 5, 32). Особові рахунки для оплати комунальних послуг відкриті на ім`я позивача, що вбачається з копій розрахункових книжок за комунальні послуги (а.с. 9-10, 39-40). За довідкою виконавчого комітету Новогалещинської селищної ради від 22.03.2021 № 300 (а.с. 7, 37) [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею зареєстровані: - [PERSON] - онук, 1984 року народження; - [PERSON] - дружина онука, 1987 року народження, не проживає з 2018; - [PERSON] - правнук, 2009 року народження, не проживає з 2018. Відповідно до відмітки у паспорті на сторінці 11 відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21.03.2000 (а.с. 34). Також у паспорті відповідача [PERSON] на сторінці 10 є відмітка про зареєстрований шлюб з [PERSON] (а.с. 34). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 35). З актів щодо відсутності (непроживання) осіб від 16.04.2021 та від 06.05.2021, складених та підписаних [PERSON] , [PERSON] (депутатом Новогалещинської селищної ради) та [PERSON] , які є сусідами спірного домоволодіння, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] громадяни [PERSON] та [PERSON] не проживають з квітня 2018 року по 16 квітня 2021 року (а.с. 8, 38). Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ч. 1, 2, 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33, п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу УРСР). Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивач є власником домоволодіння за спірною адресою. Відповідачі відсутні та не проживають у домоволодінні, належному позивачеві, з 2018 року, доказів поважності причин їх відсутності за адресою зареєстрованого місяця проживання суду не надали. Позовні вимоги відповідач [PERSON] визнала. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання позову ґрунтується на законних підставах, що встановлені судом. Право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, від 27.02.2019 у справі № 357/7940/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у справі № 447/455/17 (постанова від 13.10.2020) зробила також такий висновок: власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, оскільки відповідачі з квітня 2018 року не проживають у будинку, що належить позивачу, а реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачу будинку заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги про визнання [PERSON] та її сина [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачкою при зверненні до суду судового збору за дві вимоги немайнового характеру, про що свідчать квитанції про сплату судового збору: від 06.05.2021 № квитанції 0.0.2113647788.1 на суму 908,00 грн та від 16.04.2021 код квитанції: 9229-7386-5458-6850 на суму 908,00 грн. Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачка визнала позов повністю до початку розгляду справи по суті суд дійшов висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що складає 908,00 грн. З врахуванням того, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді 50 % судового збору з відповідачки на користь позивачки у сумі 908,00 грн. Ствердження відповідачки про надмірну сплату судового збору у розмірі 904,00 грн суд не бере до уваги, оскільки позовна заява містить дві вимоги немайнового характеру, а саме 1) визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, та 2) визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком. Відповідно позивачем вірно сплачено судовий збір за дві немайнові вимоги у загальній сумі 1816,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved