Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

17 квітня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Сіверська Рось», в якому, уточнивши позовні вимоги,просить: -визнати незаконним та протиправним наказ № 20 від 13.03.2015 в.о. директора ТОВ «Сіверська Рось» [PERSON] про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] Василіну; -змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з ТОВ «Сіверська Рось»: з за п. 4 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; -стягнути з відповідача суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з 15.10.2014 по 13.03.2015 в розмірі 6 105,05 грн.; -стягнути з відповідача компенсацію за невикористану щорічну відпустку; -стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за час з дати звільнення і по дату ухвалення рішення. Свій позов [PERSON] мотивує тим, що в період з 01.04.2011 по 13.03.2015 працювала на посаді начальника відділу з продаж ТОВ «Сіверська Рось». Наказом № 20 від 13.03.2015 позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул, який вона не вчиняла. При цьому 13.03.2015 вона подала заяву про звільнення за згодою сторін, у звязку з чим, була впевнена, що її звільнили згідно поданої заяви. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи це законністю звільнення позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 21-к від 01.04.2011 позивача було прийнято по переводу на посаду начальника відділу з продажу ТОВ «Сіверська Рось», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-7). 13 березня 2015 року [PERSON] подала директору ТОВ «Сіверська Рось» письмову заяву про звільнення з посади начальника відділу з продажу за згодою сторін (а.с. 5). Згідно наказу № 20 від 13.03.2015 про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON], остання була відсутня на роботі з 15 жовтня 2014 року по 13 березня 2015 року, в звязку з чим визнано робочі дні в цей період днями прогулів без поважних причин, застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Датою звільнення та останнім днем роботи вважається 14 жовтня 2014 року (а.с. 18). Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як розяснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. В силу вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. У судовому засіданні позивач не заперечувала факт її відсутності на роботі у період з 15.10.2014 по13.03.2015, пояснивши це тим, що за домовленістю з директором ТОВ «Сіверська Рось» вона працювала вдома дистанційно, а в її трудові функції входив моніторинг цінової політики в аграрному секторі економіки, пошук клієнтів для збуту продукції підприємства та закупки продукції для підприємства. Свої посадові обовязки позивач виконувала добросовісно та належним чином у період з 2011 по 2015 роки. Проте, на підтвердження зазначених доводів позивач не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів. Натомість, відповідач на спростування доводів позивача надав суду табелі обліку робочого часу за жовтень - грудень 2014 року та січень - березень 2015 року, копії доповідних записок працівників товариства [PERSON] та [PERSON] від 20, 27 жовтня, 03, 10, 17, 24 листопада, 01, 08, 15, 22, 29 грудня 2014 року, 05, 19, 26 січня, 02, 09, 16, 23 лютого, 02, 06 березня 2015 року (а.с. 54-73), копії актів про відсутність на роботі [PERSON] № 3/06/03-15 від 06.03.2015, № 3/10/03-15 від 10.03.2015, № 3/11/03-15 від 11.03.2015, № 3/12/03-15 від 12.03.2015, № 1/3/13/03-15 та № 8/13/03-15 від 13.03.2015, копії актів про розслідування факту відсутності на робочому місці [PERSON] від 02, 06, 12 та 13 березня 2015 року (а.с. 82, 83, 85-93), які узгоджуються між собою та повністю підтверджують факт відсутності позивача на роботі починаючи з 15.10.2014 по 13.03.2015.Більше того, 06 березня 2015 року комісія, створена наказом в.о. директора ТОВ «Сіверська Рось» [PERSON] від 27.02.2015 № 16-к, виїжджала за місцем проживання позивача для відібрання пояснень щодо причин її відсутності на роботі, про що складений акт від 05.03.2015 № 03/05-03 (а.с. 84). Допитана судом у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (заступник головного бухгалтера товариства) показала, що у звязку з відсутністю бухгалтера-економіста товариства в період з 15 жовтня по 24 листопада 2014 року вона вела табель обліку робочого часу і щоденно відмічала відсутність на роботі позивача в цей період. Також вона складала в цей період на імя директора товариства доповідні записки про відсутність позивача на робочому місці. До 15 жовтня 2015 року до позивача претензій щодо її роботи не було, проте після цієї дати вона перестала зявлятись на роботі та виконувати свої посадові обовязки. 05.03.2015 свідок виїжджала в складі комісії за місцем проживання позивача, проте поспілкуватись з нею не вдалось. Як показала допитана в якості свідка [PERSON] (бухгалтер-економіст товариства), згідно функціональних обовязків вона веде табель обліку робочого часу. Починаючи з 15.10.2014 і до дня винесення наказу про звільнення позивача вона жодного разу не зявилася на роботі та не повідомляла про причини своєї неявки, у звязку з чимсвідокперіодично складала на імя директора доповідні записки про відсутність позивача на роботі. Свідок [PERSON] (заступник директора з економічних питань товариства) показав, що працює у відповідача з 01.02.2015, проте позивача жодного разу не бачив на роботі. У складі комісії 05.03.2015 виїжджав за місцем проживання позивача, двері не відчинили. Таким чином, сукупністю зібраних у справі доказів беззаперечно підтверджується факт відсутності позивача на роботі починаючи з 15.10.2014 і до дня винесення наказу про її звільнення. В ході судового розгляду не встановлено факту укладення сторонами трудового договору про виконання роботи вдома особистою працею (надомники), враховуючи, що така можливість передбачена положеннями Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України № 286 від 28 вересня 2005 року, та Положенням про умови праці надомників, затвердженим постановою Державного комітету СРСР із праці та соціальних питань і Секретаріату ВЦРПС від 29.09.81\~№ 275/17-99. Доводи позивача про те, що наказ від 13.03.2015 про її звільнення був виданий після спливу встановленого ст. 148 КЗпП України місячного строку, суд не бере до уваги, оскільки порушення ним трудової дисципліни мало триваючий характер. Інші доводи позивача також не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що виданий відповідачем наказ про звільнення позивача ґрунтується на законі, а тому не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу, зміну формулювання причини звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки компенсація за невикористану відпустку виплачена позивачеві 21.04.2015, що підтверджується фіскальним чеком ЧД УДППЗ «Укрпошта» №0053, а правильність розрахунку її розміру відповідачем не спростована позивачем (а.с. 201), суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог також і в цій частині. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed