Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

17 червня 2021 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що шлюб між ним та відповідачкою був зареєстрований 27 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 73. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що сімейне життя із відповідачкою не склалося, через суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, що унеможливлює їхнє спільне проживання як однієї родини. Зазначає, що подружні відносини між ними були припинені в грудні 2020 року, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у зв`язку із чим, просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб зареєстрований між ними 27 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 73. Позивач [PERSON] повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи, до суду не з`явився, надав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , до судового засідання не з`явилася, до суду надала заяву, в якій просила суд розглядати справу про розірвання шлюбу без її участі, з позовними вимогами позивача згодна. Просила залишити їй прізвище « [PERSON] ». В ході розгляду справи судом були розв`язані заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року було відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 23 липня 2021 року витребувано з Міністерства соціальної політики України, відомості з Єдиної інформаційної бази даних про те, чи входить до переліку взятих на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, а саме відносно [PERSON] та [PERSON] .. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Шлюб між сторонами зареєстровано 27 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 73, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила своє прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Спільне життя між подружжям не склалося. Сімейні стосунки між ними погіршилися через взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів, любові, взаєморозуміння. Сторони проживають окремо з липня 2020 року, спільне господарство не ведуть. Спір з приводу місця проживання дитини відсутній. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами на теперішній час відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду була подана заява, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із цим, враховуючи, що відповідачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачкою позову, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 454 грн. 00 коп.. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених ним судових витрат в сумі 454 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved