Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

19 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON]\~ про усунення перешкод в користуванні будинком. В обґрунтування позову зазначила, що у належному їй будинку, розташованому за адресою: вул.Лісова,14 с. Малолітка Барвінківського району Харківської області, зареєстровані відповідачі. Однак, з 2000 року відповідачі виїхали з вказаного будинку, не цікавляться будинком, не беруть участі в оплаті комунальних послуг. На неодноразові прохання позивача знятись з реєстрації з вказаного будинку, відповідачі не реагують. Таке становище завдає позивачу певних незручностей, а саме вона змушена за відповідачів сплачувати певні комунальні послуги, не в змозі належним чином оформити субсидії. Позивач просить позов задовольнити, посилаючись на те, що відповідачі до теперішнього часу добровільно з реєстрації не знялися. У зв'язку з вищенаведеними обставинами позивач просить позов задовольнити та визнати відповідачів - [PERSON], [PERSON], такими що втратили право користування житлом. В судове засідання позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі, згідно ч.11 ст.128 ЦПК України,\~ викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-сайті на сторінці Барвінківського районного суду Харківської області у рубриці «Оголошення про виклик до суду»,\~ відповідачі повідомлені у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не зявилась у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності від неї до суду не надходило. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод [PERSON] Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету [PERSON] Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Враховуючи що\~ розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані\~\~ документи і матеріали,\~ всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в\~ сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖКУкраїнської РСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом достовірно встановлено, що житловий будинок з надвірними прибудовами, розташований за адресою: вул. Лісова, 14 с. Малолітки Барвінківського району Харківської області, належить [PERSON] (а.с.6). Відповідачі - [PERSON] та [PERSON], перебувають на реєстраційному обліку за адресою: вул. Лісова, 14 с. Малолітки Барвінківського району Харківської області. Крім того, з довідки №226 від 15 лютого 2018 року, виданою Григорівською сільською радою Барвінківського району Харківської області, вбачається, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], значаться зареєстрованим за адресою: [INFO], однак фактично не мешкають за вказаною адресою з лютого 2000 року (а.с. 3). Вказана обставина знайшла своє підтвердження у довідці депутата Григорівської сільської ради Барвінківського району Харківської області від 14 лютого 2018 року (а.с.4). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник,\~ який\~ має\~ підстави\~ передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідачі не надали суду ніяких доказів з приводу збереження за ними права користування житловим будинком. Оцінюючі матеріали справи та відповідні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: вул. Лісова, 14 с. Малолітки Барвінківського району Харківської області, підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідачі понад 15 років відсутні за місцем своєї реєстрації, витрати по житлово-комунальним послугам не несуть. На підставі викладеного,

Outcome: approved