Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

19 квітня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про встановлення батьківства, відповідно до змісту якої просить суд: 1) визнати [PERSON] , [INFO] , батьком її сина - [PERSON] , [INFO] ; 2) стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В позовній заяві зазначає, що з 16.02.2016 року між нею та відповідачем були дружні стосунки, потім вони переросли в кохання. Кохаючи один одного вони вступили в статеві стосунки і вона завагітніла від відповідача. Повідомивши відповідача про свою вагітність, між ними припинились будь-які стосунки. [INFO] позивач народила сина - [PERSON] , в актовому записі про народження якого за № 3447 від 22.11.2016 року було зроблено запис про батька за прізвищем позивача, а ім`я по батькові за вказівкою матері - [PERSON] , тобто відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Після народження дитини, 21.11.2016 року відповідач приїжджав до позивача, визнав [PERSON] своїм сином, деякий час надавав матеріальну допомогу. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 03.10.2018 року [PERSON] , відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву. 01.02.2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог (а.сп.34-40). Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 22.02.2019 року, закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 04 серпня 2020 року, справу після повторного автоматизованого розподілу прийнято до провадження судді Збаражського А.М., визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву. В судовому засіданні 11.10.2021 позивач [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, просила позовну заяву задовольнити. Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні 11.10.2021 року визнав позовні вимоги в повному обсязі, не заперечив проти задоволення позову, про що, також, зазначив у своїй заяві від 11.10.2021 року (а.сп.155) та не заперечив проти ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому суд вважає, що визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 листопада 2016 року (а.сп.2), батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відомості про батька записані зі слів позивача. За клопотанням позивача, ухвалою суду від 12 березня 2021 року призначено по справі молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: «Чи наявне кровне споріднення між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , матір`ю якого є позивач [PERSON] ?»; «Якщо так то, чи являється [PERSON] біологічним батьком [PERSON] ?». Проведення експертизи доручено Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (04119, м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових, 5) (а.сп.120-121). 07 липня 2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/111-21/14462-БД від 14.06.2021 року, згідно якого [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Ймовірність даної події складає 99,999999998%. [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Ймовірність даної події складає 99,999999998% (а.сп.133-150). Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. Отже, підставою актового запису про народження дитини є заява її матері; запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України. Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Визнання батьківства це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини. Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною. Згідно частини 1 статті 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до частини 2 статті 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Згідно частини 3 статті 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно частини 4 статті 128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до прав щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів постанова Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved