Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

18 січня 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . У даному житлі зареєстроване постійне місце проживання її чоловіка - відповідача [PERSON] . Останній є громадянином Республіки Білорусь і з 2019 року вони разом не проживають, а на розгляді в суді перебуває справа про розірвання їх шлюбу. Зазначає, що майна належного відповідачу у квартирі немає, останній добровільно покинув помешкання та тривалий час у ньому не проживає. На даний час їй невідоме місце перебування відповідача [PERSON] . Реєстрація постійного місця проживання відповідача в належному їй житлі позбавляє її можливості розпоряджатися цим майном на власний розсуд, крім того, вона несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. З огляду на вищевикладене просить суд постановити рішення, яким визнати, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилася, її представник [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримала, просила його задоволити та не заперечила щодо заочного розгляду справи (а.с. 43). У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення про його виклик розміщений на офіційному сайті судової влади (а.с. 41). Суд, у відповідності до ст.280, ст.281 ЦПК України, ухвалив проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню. Конституцією України, положеннями ст.316, ст.317, ст.319, ст.321 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який передбачає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, ст.386, ст.391 ЦК України, а об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, ст.382 ЦК України). Права власника житла визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8), позивач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2008 року, посвідченого Нововолинською держнотконторою, реєстраційний номер №1-1750, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . З 29 липня 2019 року у спірному житлі зареєстроване постійне місце проживання відповідача [PERSON] . Вищевикладене підтверджується копією будинкової книги (а.с.9-11) та довідки підрозділу УДМС України у Волинській області (а.с.17). Жодних доказів того, що відповідач з поважних причин не проживає в квартирі у судовому засіданні не здобуто, однак встановлено, що перешкод у користуванні житлом, йому ніхто не чинив. Враховуючи вищевикладені норми закону та з огляду на те, що позивачем документально підтверджено правомірність своїх вимог, суд приходить до висновку про визнання [PERSON] таким, щовтратив право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як такого, який понад рік не проживає у житлі та ним не користується. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] сплачений нею при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 908 грн., що підтверджується документально (а.с.4).

Outcome: approved