Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

17 жовтня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про зобов`язання виплатити компенсацію за її частку спадщини за цінами ринкової комерційної оцінки - приблизно 93000 гривень. В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що після смерті її сина, який помер [INFO] , вона має право на спадщину за законом. Спадковим майном є квартира [ADDRESS] та автомобіль, її частка складає 1/6 частину. Протягом тривалого часу вона намагається вирішити питання з виплати їй компенсації за її частку у спадщині з боку відповідача, проте отримує відмову. З урахуванням позову, наданого 19 листопада 2018 року, просить суд зобов`язати [PERSON] виплатити компенсацію за її частку спадщини за цінами ринкової комерційної оцінки - приблизно 93000 гривень. 27 березня 2019 року представником відповідача адвокатом Лисаковою О.О. поданий відзив на позовну заяву, в якому вона просить позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення. В обґрунтування зазначеного відзиву зазначено наступне. Після смерті [PERSON] , його спадкоємцями стали мати, дружина та донька. Частка спадщини відповідачки складає 1/6. Із заявою про прийняття спадщини звернулися позивачка і відповідачка, на цей час свідоцтво про право на спадщину не отримано, оскільки розглядається питання щодо отримання дозволу на оформлення спадщини від органу опіки та піклування. Позивач вимагає від відповідача грошових коштів у розмірі 93000 гривень за частку майна, при цьому не надано жодних доказів, що частка позивача у спільному майні не може бути виділена в натурі, та що частка майна дорівнює 93000 гривень, що автомобіль є спадковим майном, та що припинення права власності та стягнення коштів з відповідача не завдасть шкоди відповідачці та її неповнолітній доньці. 19 листопада 2018 року від позивачки надійшла заява про надання виправленої позовної заяви. 28 лютого 2019 року надійшла заява адвоката Білозьорова О.Б. про залучення його в якості представника позивача та про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою. 01 березня 2019 року позивачкою подана заява про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку із хворобою адвоката. 01 березня 2019 року від представника відповідача адвоката Лисакової О.О., діючої на підставі договору про надання правничої допомоги та ордеру, надійшла заява про проведення судового засідання призначеного на 01 березня 2019 року, в її відсутності. 27 березня 2019 року представником відповідачки адвокатом Лисаковою О.О. подане клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача Службу у справах дітей Маріупольської міської ради по Лівобережному району. 15 квітня 2019 року нею же подане клопотання про відкладення судового засідання. 10 травня 2019 року представником третьої особи Служби у справах дітей Маріупольської міської ради по Лівобережному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Андрущенко О.М., діючою на підставі довіреності, подана заява про проведення судового засідання без її участі. При винесенні рішення просить максимально врахувати інтереси малолітньої дитини, яка знаходиться на утриманні відповідача. 16 травня 2019 року представником відповідачки [PERSON] , діючої на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру, подана заява про відкладення судового засідання у зв`язку з укладенням договору з [PERSON] та необхідністю ознайомитися з матеріалами справи. 17 травня 2019 року позивачкою подане клопотання про допуск до участі у справі її представника за довіреністю [PERSON] . 29 липня 2019 року представником відповідачки адвокатом Кашуба Н.О. надана заява про відкладення судового засідання, а 14 серпня 2019 року нею надані письмові пояснення по справі, в яких вона просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 15 серпня 2019 року до суду надійшла заява представника управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради Гавриш Я.О. про розгляд справи без її участі. 26 вересня 2019 року позивачкою надана заява про приєднання до справи документів, а 16 жовтня 2019 року нею же надана заява про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою адвоката. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 22 жовтня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року відстрочено позивачці [PERSON] сплату судового збору за подання позовної заяви до розгляду справи по суті, відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27 березня 2019 року продовжено проведення підготовчого судового засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Службу у справах дітей Маріупольської міської ради по Лівобережному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради. Витребувано у приватного нотаріуса Демко М.Л. копію спадкової справи, що відрилася після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Також витребувано з Регіонального центру МВС в Донецькій області відомості про придбання та відчуження транспортних засобів [PERSON] та [PERSON] , за період з 15 вересня 2012 року по 24 квітня 2018 року. Ухвалою суду від 21 серпня 2019 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду в загальному позовному провадженні. Цією же ухвалою витребувано з Територіального сервісного центру в Донецькій області договір купівлі-продажу № 1441/2018/1014684 від 07 липня 2018 року про продаж автомобіля Nissan Teana, 2006 року випуску. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Білозьоров О.Б. підтримали позовні вимоги та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Окрім того, позивачка вказувала, що не має грошей на проведення експертизи щодо визначення вартості її частки спадщини, розмір вказаний у позовній заяві зазначила приблизно. Просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Кашуба Н.О. позовні вимоги не визнали, мотивуючи не доведеністю з боку позивачки розміру компенсації за її частку спадщини, неможливістю її сплати відповідачкою, яка після смерті чоловіка сама виховує неповнолітню доньку. Просили в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради Гавриш Я.О. до судового засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] отримала спадщину 1/6 частини квартири [ADDRESS] шляхом звернення в установлений законом строк, 12 червня 2018 року, до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко М.Л. (а.с. 72), до цього часу свідоцтво про право на спадщину не отримано, право власності на дане спадкове майно не зареєстроване. Відповідачці [PERSON] належить на праві власності 1/2 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 05 квітня 2019 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, та 1/6 частина зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05 квітня 2019 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області (а.с. 92, 93, 94). Крім того, 1/6 частина спірної квартири належить малолітній [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05 квітня 2019 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області (а.с. 93, 94). Отже, відповідачка [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON] є власниками 5/6 частини квартири [ADDRESS] , а позивачка - власницею 1/6 частини зазначеної квартири. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила зобов`язати відповідачку виплатити їй компенсацію за її частку квартири та автомобіля у розмірі приблизно 93000 гривень. Положення ст. 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц. Судом встановлено, що квартира, яка перебуває у частковій власності сторін у справі, є неподільною, що робить неможливим виділ частки позивача в натурі, спільне користування майном є неможливим, що на думку позивачки надає їй право на компенсацію вартості частки належного їй майна, оскільки квартира [ADDRESS] є однокімнатною, загальною площею 34,0 кв.м., у тому числі жилої - 18,0 кв.м., що підтверджується договором купівлі продажу від 16.05.2013 року (а.с.86). Разом з тим, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є вдовою, має на утриманні неповнолітню дитину, працює оператором колл-центру Головного управління Національної поліції в Донецькій області, і окрім заробітної плати, інших доходів або майна, за рахунок якого можна компенсувати позивачці її частку у квартирі, не має. Отже, для відповідачки [PERSON] компенсація позивачці вартості її частки в становитиме надмірний тягар. Окрім того, визначаючи вартість 1/6 частини спірної квартири у розмірі 93000 гривень, позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження зазначеної суми. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при вирішенні спору по суті відхиляє позицію позивачки та її представника щодо виплатити їй компенсації за її частку автомобіля Nissan Teana, оскільки після смерті [PERSON] його дружиною - відповідачкою по справі даний автомобіль, належний їй на праві власності був проданий, а позивачка не ставить під сумнів законність угоди купівлі-продажу автомобіля та не заявляє про нібито своє порушено майнове право на спадкове майно у вигляді автомобіля. У статті 330 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретно майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися права власності. Перелік право встановлювальних документів на об`єкти нерухомого майна наведено у ст..19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ч.1 зазначеної статті, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону № 1952-IV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, суд аналізуючи вищевикладені норми права, дійшов висновку, що відсутність у позивачки реєстрації права власності на спадкове майно квартиру [ADDRESS] , що позбавляє можливості вирішувати спір, щодо виплати компенсації за незначну частку у спадщині, за результатом вирішення якого вирішуються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, та визнання за останніми права власності на все майно, оскільки вирішуючи ці вимоги, які пов`язані з реалізацією права власності співвласників спільної часткової власності, суд керується нормами права, які регулюють правовий режим спільної часткової власності, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, що є також підставою для відмови у задоволенні позову. Суд наголошує на тому, що позивачка на свій розсуд обрала спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог позивачки, а також те, що ухвалою суду від 20 листопада 2018 року позивачці відстрочено сплату судового збору до розгляду справи по суті, суд стягує з позивачки на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривни 80 копійок.

Outcome: approved