Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

18 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу між сторонами, зареєстрованого 04 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Розівського районного управління юстиції у Запорізькій області (далі - відділ ДРАЦС РС Розівського РУЮ у Запорізькій області), актовий запис №06. Позивач вказала, що від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. З 22 лютого 2016 року сторони припинили подружні стосунки. Позивач вважає одруження з відповідачем невдалим через зловживання останнім алкогольними напоями, застосування фізичного насилля до неї та залякування дитини. За таких обставин позивач вимушена була звернутися до суду із відповідним позовом, посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу між ними є неможливим та суперечить інтересам сторін. Позивач [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві, просила задовольнити її позов. Разом з тим, позивач заперечувала проти надання судом строку для їх примирення та не виявила бажання зберегти шлюб (а.с.17). Відповідач [PERSON] письмово повідомив судові про те, що ним визнаються обставини, зазначені у позовній заяві [PERSON], та він їх не оспорює. Відповідач заперечував проти надання судом строку для їх примирення, прохав позов [PERSON] задовольнити (а.с.20). Сторони у судове засідання не з'явились, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином (а.с.15,16), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.17,20). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з'ясувавши позицію сторін, викладену в письмових заявах, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва про шлюб встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 04 липня 2014 року у відділі ДРАЦС РС Розівського РУЮ у Запорізькій області, про що зроблено актовий запис №06 (а.с.3). Від даного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.4). З матеріалів справи та з письмових пояснень сторін вбачається, що подружнє життя сторін не склалося через зловживання відповідачем алкогольними напоями, застосування фізичного насилля до позивача та залякування їх спільної дитини. З 22 лютого 2016 року сторони припинили подружні стосунки та з вказаного часу проживають окремо. Сторони не намагаються зберегти сім'ю,вважають подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливим. Сторони зазначені обставини у справі не оспорювали, фактично їх визнали, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Згідно положень статті 111 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Сторони не виявили бажання зберегти подружні відносини, у письмових заявах заперечували проти надання подружжю строку для примирення (а.с.17,20). Спору про поділ спільного майна подружжя та про місце проживання дитини після розірвання шлюбу між сторонами на час розгляду даної справи немає. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам кожного з подружжя. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] як особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, у своєму позові просила залишити їй після розірвання шлюбу прізвище «Коваленко». Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище «Коваленко». Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушувалось.

Outcome: approved