Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

18.01.2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням і зняття їх з реєстрації. Свої вимоги обґрунтовують тим, що вони набули право власності на квартиру за адерсою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло за № [NUMBER] . 09.09.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб та остання зареєструвалась в вищевказаній квартирі, однак за даною адресою жодного дня не проживала. 09.12.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [INFO] народилася дитина [PERSON] - [PERSON] , яку зареєстрували в спірній квартирі 19.09.2016 року за місцем реєстрації матері, без згоди позивачів. Відповідачі відповідно до законодавства України добровільно не знялись з реєстраційного обліку з квартири та не зареєстрували своє нове місце перебування, порушують право власності позивачів, перешкоджають їм володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03.02.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31.03.2021 року у якості третьої особи у залучено до участі у справі Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києва державної адміністрації. 27 квітня 2021 року Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації направила до суду лист, в якому просила розглядати справу за відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення в інтересах та на користь дитини. 11.06.2021 року відповідач [PERSON] надала суду відзив, в якому зазначила, що вона та її малолітня дитина не мають власного житла, у спірній квартири вони не проживають, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила розглядати справу за її відсутності. 16.09.2021 р. Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачі та представник не з`явилися, надавши до суду заяви про розгляд справи без їх участи, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити згідно викладених обставин в позові. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені, причини неявки суду не відомі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.08.2005 року позивачам на праві приватної спільної власності належить по Ѕ частині квартири [ADDRESS] (а.с.6). 08 грудня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] (а.с.11). Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» в спірній квартирі зареєстровані позивачі та відповідачі (а.с.7). Відповідно до актів від 16.05.2016 року (№ 300), 20.10.2016 року, 17.11.2020 року (№73), [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі не проживають на протязі тривалого часу (а.с.8-10). Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вказана судова позиція відображена у Постанові Першої судової палати КЦС Верховного суду від 06 лютого 2019 року у справі №523/11790/16-ц. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника квартири і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що позивачі є власниками спірної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі спільним побутом із позивачами не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі N 243/7004/17-ц (провадження N 61-25371св18) та від 14.08.2019 в справі N 702/101/18 (провадження N 61-42856св18). Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Враховуючи справу ЄСПЛ Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06), суд має надати адекватне обґрунтування щодо виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. У вказаній справі, інтереси позивачів, як власників житла та користувачів цим житлом, перевищують інтереси колишнього дружини, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном. В даному випадку, позивачами беззаперечно доведено своє право власності на спірну квартиру. Вирішуючи питання щодо задоволення позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд виходить з наступного. Абзацом 13 частини 3 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказані положення знаходить свій розвиток в Правилах реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття їх з реєстрації. За змістом ст.1, ст.4 ЦПК України, ст.15-18 ЦК України суди не вправі перебирати на себе повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування, тощо у питаннях, що належать до їхньої компетенції. Повноваженнями з реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації наділені органи реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Вищенаведене також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 03 квітня 2019 року у справі 753/11812/17, згідно якої рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою є саме по собі підставою для зняття його з реєстрації у вказаній квартирі. Крім того, суд додатково зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази наявності спору між позивачами і реєстраційним органом з приводу зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Враховуючи викладене, зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial