Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

18 травня 2018 року позивач звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. Уточнивши позовні вимоги в остаточній редакції від 05.07.2018 року, позивач в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що має з Відповідачем спільного сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі, а саме, 1500 гривень щомісячно. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2017 року, по справі 200/1180/17, розмір аліментів було збільшено до 2000 гривень щомісячно. Заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 03.07.2018 року складає 51129,04 грн. Неустойка за несплату аліментів за період з грудня 2015 року по травень 2018 року становить 214458,42 грн. Крім того, позивачем було здійснено оплату додаткових витрат на дитину, а саме: оплату послуг лікування в розмірі 14220,00 грн. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку за несплату аліментів за період з грудня 2015 року по травень 2018 року в розмірі 214458,42 грн. та додаткові витрати на дитину в розмірі 14220,00 грн. Ухвалою від 11 червня 2018 року у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 10 серпня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання був повідомлений, причини не явки не повідомив. Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позову заяву не подав. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] року у Позивача та Відповідача народився син - [PERSON], про що 02.11.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було видано свідоцтво про народження [NUMBER], про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №1868. З Відповідачем Позивач не перебувала та не перебуває у шлюбних відносинах. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2016 року по справі №200/26244/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], про стягнення аліментів, з Відповідача стягнуто аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі, а саме, 1500 гривень щомісячно. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2017 року, по справі 200/1180/17, розмір аліментів було збільшено до 2000 гривень щомісячно. На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист та відкрите виконавче провадження. Згідно з довідкою-розрахунком Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 03.07.2018 року за виконавчим листом №2/200/1597/16 від 22.04.2016 року заборгованість [PERSON] за аліментами на утримання [PERSON], за період з грудня 2015 року по червень 2018 року становить 51129,04 грн. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року , та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, зазначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду визначено ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». Як вбачається з розрахунку заборгованості, визначеного державним виконавцем, станом на 01 липня 2018 року заборгованість боржника [PERSON] за виконавчим листом 2/200/1597/16 від 22.04.2016 року по аліментах на утримання дитини становить 51129,04 грн. (п'ятдесят одна тисяча сто двадцять дев'ять гривень 04 коп.) Відповідач, не з'явившись в судове засідання, дану суму заборгованості не спростовував. Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Як вбачається із постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018р. у справі № 572/1762/15ц (провадження № 14-37цс18), роз'яснено, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. ЇЇ завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, який, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). З приведеного представником позивачки розрахунку вбачається, що сума пені з грудня 2015 року до травня 2018 року на суму заборгованості становить 214 458,42 грн. (двісті чотирнадцять тисяч чотириста п'ятдесят вісім гривень 48 коп.) Відповідач, не з'явившись в судове засідання, дану суму не спростовував. Оскільки законодавець обмежує розмір суми пені, яка може бути стягнута з боржника, до розміру, який не може перевищувати 100 % заборгованості, суд приходить до висновку, що саме ця сума повинна бути стягнута з відповідача. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідач, не з'явившись до суду, заперечень проти вимог позивачки не подав і приведених нею доказів не спростував. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та стягнення з відповідача пені в сумі заборгованості по аліментах. Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину суд зауважує наступне. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов'язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, необхідно враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1489цс17 від 13.09.2017 року та в постанові Верховного Суду № 61-21441св18 від 05.07.2018 року. Оскільки позивач звернулася до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину в порядку статей 180, 185 СК України, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у цій частині. Встановлено, що позивач понесла документально підтверджені додаткові витрати на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 14220,00 грн., пов'язані з оплатою послуг на лікування та оздоровлення, у зв'язку з чим суд, виходячи з принципу рівності прав та обов'язків батьків, доходить висновку про необхідність стягнення половини цієї суми з відповідача, яка становить 7110,00 грн., оскільки батьки зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При зверненні до суду позивачкою судовий збір сплачений не був, а тому, відповідно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial