Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

17 грудня 2019 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] ( [ADDRESS] ), треті особи [PERSON] , [PERSON] про витребування автомобіля. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [PERSON] без відома і згоди свого чоловіка [PERSON] відчужила через ТОВ «Госпрозрахунковий центр автопослуг «Полісервіс» на користь [PERSON] автомобіль Hyundai, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згодом, 27.09.2017 р. [PERSON] , через сервісний цент 5141 РСЦ МВС в Одеській області, відчужує за договором купівлі-продажу №5141/2017/641358 спірний автомобіль Hyundai на ім`я [PERSON] визначили вартість автомобілю в сумі 230 (двісті тридцять) тисяч гривень, що підтверджуються копією договору доданого до відповіді РСЦ МВС в Одеській області №31/15-166аз від 10.05.2018 р. на адвокатський запит від 07.05.2018 р. 04 вересня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув касаційну скаргу [PERSON] та постановив рішення Апеляційного суду Одеської області від 17.08.2017 р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним правочину щодо відчуження [PERSON] автомобіля Hyundai скасувати, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2017 р. в цій частині залишити в силі. В зв`язку з чим, позивач просить визначити, передбачений п.3 ч.1 ст. 388 ЦПК України спосіб захисту права власності [PERSON] шляхом витребування на його користь автомобіля Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий від добросовісного набувача [PERSON] .. Ухвалою суду від 27 грудня 2020 року позов залишений без руху. 02 січня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про усунення недоліків, в якій зазначив ідентифікаційні дані відповідачів. 10 січня 2020 року до суду надійшли відомості про місце реєстрації відвідачів, а 11 січня 2020 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 14 січня 2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на автомобіль Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, який належить [PERSON] . 16 січня 2020 року ухвалою суду заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено повністю та накладено арешт на автомобіль Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, який належить [PERSON] . 27 січня 2020 року представником [PERSON] адвокатом Воронковим В.О. подано до суду відзив на позовну заяву (в порядку ст. ст. 43, 178 ЦПК України) в якому просили у задоволенні позову відмовити, з мотивів того, що [PERSON] було обрано передбачений саме п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України спосіб захисту порушеного речового права, як витребування від добросовісного набувача об`єкту права спільної сумісної власності - автомобіля Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , який фактично є неподільною річчю. Із змісту позовної заяви [PERSON] по даній справі, а також із змісту приведених ним судових рішень по справі №522/13000/16-ц не вбачається, що між позивачем та іншим співвласником спірного автомобіля - [PERSON] існує домовленість щодо умов та порядку користування, володіння та розпорядження об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - автомобілем Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, який є неподільною річчю. Навпаки, очевидним є те, що автомобіль є неподільною річчю, оскільки не можливо провести його поділ без втрати цільового призначення. Також, із змісту позовної заяви [PERSON] по даній справі не вбачається доказів наявності між співвласниками спірного автомобіля - [PERSON] та [PERSON] взаємної згоди володіти та користуються спільним майном, а рівно вчиняти щодо нього дії, у тому числі шляхом звернення до суду з будь-яким позовом, які були б узгоджені обома співвласниками. Та навіть у разі, якщо під час розгляду даної справи буде встановлено, що інший співвласник спірного автомобіля [PERSON] використала грошові кошти від продажу автомобіля не в інтересах сім`ї, то позивач має право ставити питання про виплату йому половини отриманих [PERSON] від продажу спірного автомобіля грошових коштів, а не вживати заходів щодо безпідставного тиску на добросовісного набувача автомобіля, який придбав його на законних підставах. 06 березня 2020 року [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив, в якій позивач вказав, що суд першої інстанції визнав [PERSON] разом із [PERSON] особами, що діяли недобросовісно, а отже [PERSON] не мав права відчужувати транспортний засіб [PERSON] , а тому просив задовольнити позов. 16 березня 2020 року представником [PERSON] адвокатом Воронковим В.О. подано до суду заперечення на відповідь на відзив (в порядку ст. 180 ЦПК України), в яких представник зазначив, що правочин щодо відчуження спірного автомобіля вчинено [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] . Отже, згода позивача на вчинення оспореного правочину презюмувалася. Разом з тим, преюдицією, на яку повсякчас посилається позивач не встановлено, що [PERSON] використала кошти від продажу автомобіля Kia Sorento у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї. В справі відсутні правові підстави для витребування спірного автомобіля,\~оскільки наявність у діях власника ( [PERSON] , на яку було оформлено автомобіль) волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Разом з тим, як зазначає Верховний Суд у постанові Касаційного цивільного суду від 24.07.2019 р. по справі № 520/17428/15-ц при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Право власності на спірний автомобіль було зареєстровано за [PERSON] та автомобіль знаходився у її володінні і розпорядженні, а [PERSON] лише був її чоловіком на момент купівлі даного авто, тобто позивач ніколи не мав права на увесь автомобіль (згідно положень законодавства презюмується належність Ѕ майна). Позову про поділ майна подружжя, в якому б просилося визнати за [PERSON] право власності на увесь, автомобіль позивач не подавав. За таких обставин у позивача відсутнє право на витребування автомобіля від [PERSON] у своє володіння, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 17 березня 2020 року від [PERSON] до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову, в яких позовні вимоги позивача вважає незаконними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що за час перебування у шлюбі було придбано автомобіль. Виходячи з положень ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, спірний автомобіль є неподільною річчю, стосовно поділу якого позивач [PERSON] до суду не звертався. Наявність у діях власника (титульного власника автомобіля [PERSON] ) волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача та згідно ст. 388 ЦК України виключається. За відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, а тому просила у задоволенні позову відмовити. 16 липня 2020 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 05 листопада 2020 року ним було подано до канцелярії суду клопотання про звільнення від обов`язку доказування обставин, встановлених рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2017 року. 11\~листопада 2020\~року до\~суду надійшла\~заява [PERSON] про відвід судді. 25 листопада 2020 року ухвалою суду в задоволені заяви [PERSON] про відвід судді Приморського районного суду міста Одеси Чернявської Лариси Миколаївни від 11 листопада 2020 року відмовлено та заяву [PERSON] про відвід головуючого Чернявської Л.М. передано на вирішення іншому судді, визначеному в порядку, передбаченому ст.33 ЦПК України. Ухвалою від 30 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого - судді Приморського районного суду міста Одеси Чернявської Лариси Миколаївни у справі № 522/21301/19 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про витребування автомобіля. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги. Представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для цього. Представник [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 19.07.2008 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в Книзі реєстрації шлюбів зроблений запис за № 375 від 19.07.2008 р. 18 вересня 2012 року було придбано за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 59 автомобіль Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий (далі Hyundai). 20 вересня 2012 року здійснена державна реєстрація автомобілю Hyundai, видано РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області відповідне свідоцтво серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] з відміткою про право користування транспортним засобом [PERSON] . За твердженням позивача, 17.10.2015 р. ВРЕВ-3 проведена операція «Перереєстрація при втраті свідоцтва про реєстрацію» на ім`я [PERSON] та видано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Hyundai Accent серії [NUMBER] . При цьому, свідоцтво серії [NUMBER] не втрачалось, а перебуває у [PERSON] . В подальшому, [PERSON] без відома і згоди свого чоловіка [PERSON] відчужує через ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг\~\~«Полісервіс» на користь [PERSON] автомобіль Hyundai Accent, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 18 листопада 2015 року ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Полісервіс» видано довідку-рахунок серії ААЕ №912156 на ім`я [PERSON] в тім, що йому продано і видано автомобіль Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , вартістю 25000 грн. 20 листопада 2015 року [PERSON] разом із [PERSON] не повідомляючи [PERSON] здійснили угон автомобілю Hyundai Accent, що на той час перебував у останнього в користуванні, що підтверджується матеріалами перевірки Приморським ВП ГУНП В Одеській області зареєстровані в ЖЕО №3376 від 21.11.2015 р. 16 грудня 2015 року відбулась реєстрація на ім`я [PERSON] автомобілю Hyundai. 13 квітня 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси задоволено позов та визнано недійсним правочин щодо відчуження [PERSON] через ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Полісервіс» на користь [PERSON] автомобілю\~Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, що укладений без згоди [PERSON] . Зобов`язано [PERSON] , [PERSON] передати автомобіль\~Hyundai Accent, номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий та ключі від автомобілю [PERSON] . Рішення є підставою для перереєстрації автомобілю\~Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, на ім`я [PERSON] з видачею відповідного свідоцтва (а.с. 7-9). 17 серпня 2017 року рішенням апеляційного суду Одеської області апеляційну\~скаргу [PERSON] , [PERSON] задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2017 року скасовано та в позовній заяві [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Полісервіс», [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним правочину відмовлено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] понесені судові витрати по 352 грн. (а.с. 10-14). 27.09.2017 р. [PERSON] , через сервісний центр МВС 5141 РСЦ МВС в Одеській області, відчужує за договором купівлі-продажу №5141/2017/641358 спірний автомобіль Hyundai на ім`я [PERSON] , які визначили вартість автомобілю в сумі 230\~000 (двісті тридцять тисяч) гривень. Наведене підтверджуються копією договору доданого до відповіді РСЦ МВС в Одеській об. №31/15-166аз від 10.05.2018 р. 04 вересня 2019 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу\~представника [PERSON] [PERSON] \~задоволено частково. Рішення\~Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним правочину щодо відчуження [PERSON] автомобіля «Hyundai Accent», номер кузова [NUMBER] , колір бежевий,\~скасувати, а рішення\~Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року в цій частині залишено в силі. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року та\~рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року в частині вирішення вимог про зобов`язання [PERSON] , [PERSON] передати автомобіль «Hyundai Accent», номер кузова [NUMBER] , колір бежевий та ключі від нього [PERSON] скасовано. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс», [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] \~судовий збір за подачу касаційної скарги в розмірі\~696,00 грн.\~у\~рівних частинах (по 232,00 грн. з кожного). Таким чином, позивач [PERSON] посилаючись на рішення Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, яким правочин щодо відчуження [PERSON] автомобіля «Hyundai Accent», номер кузова [NUMBER] визнано недійсним, вважає за необхідне витребувати на його користь автомобіль Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 1396, колір бежевий від добросовісного набувача [PERSON] . Однак, суд не в змозі погодитись з таким твердженням, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України,\~ майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ч. 2, ч. 3 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.\~ Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.\~ Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено, що продаж [PERSON] автомобіля [PERSON] , який є спільною сумісною власністю був визнаний недійсним. Сімейним кодексом\~України від\~10.01.2002\~р.\~№2947-ІІІ\~(з\~наступними змінами\~та доповненнями)\~встановлюються право\~спільної сумісної\~власності на\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~незалежно від\~того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу).\~При цьому,\~вважається,\~що кожна\~річ,\~набута за\~час шлюбу,\~крім речей\~індивідуального користування,\~є об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя (ст.\~60\~СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Існуюча судова практика розгляду цивільних справ даної категорії спорів, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі постанова ВСУ від 21.12.2007р. №11), вирішуючи ті або інші спори виходить з того, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо (п. 23 постанови ВСУ від 21.12.2007р. №11). При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (п. 24 постанови ВСУ від 21.12.2007р. №11). Наразі, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру МВС України від 12.12.2019 року спірний автомобіль Hyundai зареєстрований на ім`я [PERSON] (а.с. 29). Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Автомобіль Hyundai Accent, номер кузова [NUMBER] , обєм двигуна 1396, колір бежевий, є неподільною річчю, оскільки неможливо провести його поділ без втрати цільового призначення. В свою чергу, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Із змісту позовної заяви [PERSON] та матеріалів справи не вбачається доказів наявності між співвласниками спірного автомобіля - [PERSON] та [PERSON] , як подружжям, домовленості та/чи/або взаємної згоди володіти та користуються спільним майном, а рівно вчиняти щодо нього дії, у тому числі шляхом звернення до суду з будь-яким позовом, які були б узгоджені обома співвласниками та/чи/або шлюбного договору. Окрім того, статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Проте, як з`ясовано в судовому засідання, позивач [PERSON] не звертався до суду з позовом до дружини про поділ майна. За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відтак,\~з огляду\~на вказані\~положення,\~суд прийшов\~до висновку,\~що [PERSON] \~та [PERSON] \~є співвласниками\~спірного автомобіля Hyundai Accent,\~без визначення часток вказаного транспортного засобу, про що також було зазначено у Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справві №522/13000/16ц. Тому, вимога позивача про витребування на його користь автомобіля не може бути задоволена, оскільки останній в праві вимагати лише частину автомобіля, так як інша частина належить [PERSON] . В той же час, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. [PERSON] будучи титульним власником автомобіля Hyundai Accent, так як право власності на спірний автомобіль було зареєстровано за [PERSON] та автомобіль знаходився у її володінні і розпорядженні, через спеціалізоване підприємство на підставі довідки-рахунку (одна з форм договору купівлі-продажу) продала його [PERSON] . Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень\~ЦК України\~з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. За змістом пункту 8 наведеного Порядку (в редакції, чинній станом на 07 квітня 2015 року) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Так, довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Як встановлено судами, правочин щодо відчуження спірного автомобіля вчинено [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] . Отже, згода позивача на вчинення оспорюваного правочину презюмувалася. Разом з тим, преюдицією, на яку посилається позивач не встановлено, що [PERSON] використала кошти від продажу автомобіля у власних інтересах чи в інтересах сім`ї (постанова Верховного суду від 13.06.2019 року по справі № 205/7593/15). Надалі, спірний автомобіль було придбано [PERSON] за договором купівлі-продажу №5141/2017/641358 у [PERSON] через сервісний центр МВС 5141 РСЦ МВС в Одеській області за 230 (двісті тридцять) тисяч гривень. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є добросовісним набувачем автомобіля Hyundai Accent. Таким чином, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 21 листопада 2018 року № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 р. по справі № 520/17428/15-ц. Як зазначив Верховний Суд в своїй постанові (провадження № 61-10442св18) від 28.05.2018 року при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Так, наявність у діях власника (титульного власника автомобіля [PERSON] ) волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача та згідно ст. 388 ЦК України виключається. Відтак, у позивача відсутнє право на витребування автомобіля від [PERSON] у своє володіння. З аналогічними висновками у однорідних правовідносинах погодився й Верховний суд (постанова КЦС від 16.10.2019 р. по справі № 322/873/16). Також, заслуговують на увагу положення п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя відповідно до яких у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Разом з тим, як зазначає Верховний Суд у постанові Касаційного цивільного суду від 24.07.2019 р. по справі № 520/17428/15-ц при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. У п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей\~387,\~388 ЦК. Відповідно до ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004р. №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України визначено, що у аспекті поставленого у конституційному поданні питання стосовно поняття охоронюваний законом інтерес у логічно-смисловому зв`язку з поняттям право його треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. З наведеного вище положення рішення Конституційного Суду України вбачається, що основними ознаками наявності інтересу у певної особи, є наступні чинники: по-перше, будь-який інтерес повинен бути реально спрямований на отримання конкретних матеріальних та/або нематеріальних благ; мета будь-якого інтересу повинна бути спрямована на задоволення індивідуальних чи колективних потреб; інтерес, як такий, не повинен суперечити Конституції і законам України, та мати справедливий та добросовісний характер. Таким чином, підсумовуючи зазначене, приймаючи до уваги приведені вище норми матеріального права, а також роз`яснення постанов Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до думки, що [PERSON] у спірних правовідносинах, що фактично існують між ним та [PERSON] з питань умов та порядку користування об`єктами права спільної сумісної власності подружжя невірно було обрано спосіб захисту порушеного права (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, замість ч. 2 ст. 71 СК України). Між тим, також висновку дійшов в постанові від 25 травня 2020 року по справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірний автомобіль\~був придбаний у період шлюбу, тому він, відповідно до вимог статей 60, 61, 70, 71, є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними. А оскільки вказаний автомобіль знаходиться у користуванні Особи 1, судами правомірно присуджено стягнути з останньої 1/2 частину його вартості в рахунок компенсації права на належну частку Особи 2. Визначальною ознакою приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта, тобто приватноправовий спір обумовлений порушенням приватного (індивідуального) права, як правило, майнового, певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Натомість, статтею 13 Європейської конвенції з прав людини\~та основних свобод закріплено право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. Завданням суду є не лише суто захист прав і свобод людини, але такий захист, який би призвів до ефективного поновлення порушеного права не на шкоду\~\~правам і свободам інших суб`єктів права. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід також зазначити, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed