Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

19 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що з 29 липня 2006 року він проживав в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] За час шлюбу подружжя придбало автомобіль марки «Форд Мондео» номерний знак [NUMBER], який [PERSON] без згоди позивача продала відповідачу [PERSON] і отримані від угоди, оформленої в Територіальному сервісному центрі № 1243 РСЦ в Дніпропетровській області, гроші повністю присвоїла собі Зазначив, що на підставі ст. 69, 71 СК України він має право на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності з відповідачем [PERSON] Вважає дії відповідача [PERSON] незаконними, оскільки автомобіль був спільним майном подружжя, і був проданий без його згоди, і тому це є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, суду пояснив, що в квітні 2016 року подружжя фактично припинило шлюбні відносини і стало питання про поділ майна. Він не заперечував продати автомобіль, і кошти поділити порівну, для чого на сайті в мережі Інтернет розмістив відповідне оголошення, за яким було декілька звернень можливих покупців, однак дружину вони не влаштовували. На той період автомобіль перебував в користуванні батька відповідачки, який забрав транспортний засіб без його дозволу, а через деякий час він дізнався про продаж автомобіля без його згоди і без узгодження ціни, яку вважав спеціально заниженою, оскільки покупець [PERSON] являється родичем відповідачки. Вважав, що він має право на поділ автомобіля, який був їх з дружиною спільно нажитим майном, і лише за його згодою міг бути проданий. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, суду пояснила, що позивач не надав згоду на відчуження спільного майна подружжя - автомобіль, а тому договір необхідно визнати недійсним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, суду пояснила, що позивач надав усну згоду на продаж автомобіля з метою погашення боргів за кредитами, що вона і зробила, продавши автомобіль [PERSON] за 10 000 грн. Низьку вартість автомобіля обґрунтовує тим, що автомобіль був 1994 року випуску і в незадовільному стані. Зазначила, що [PERSON] не являється її родичем. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими, посилався на те, що позивач надав згоду на продаж автомобіля, сам розмістив і мережі Інтернет відповідне оголошення. Зауважив, що, на його думку, відсутні підстави для визнання договору недійсним, позивачу слід було звертатися з позовом про поділ майна - автомобіля, оскільки визнання договору недійсним буде порушенням прав покупця [PERSON]. Крім того, зазначив, що позивач не надав доказів щодо родинних відносин між відповідачами [PERSON] і [PERSON], яка заперечила цей факт в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, неодноразово повідомлявся судом належним чином про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення або розгляд справи за його відсутністю суду не надав, в зв'язку з чим суд розглянув справу за його відсутності відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Відповідач Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області надав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, просив розглянути справу згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 липня 2006 року по 02 лютого 2017 року - день набрання чинності рішенням суду від 13 січня 2017 року, який шлюб розірвано (а.с.10). Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] була власником автомобіля «Форд Мондео» номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований за нею 13 серпня 2014 року Криворізьким ВРЕР (1204) (а.с. 64). 03.08.2016 [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу «Форд Мондео» номерний знак [NUMBER] 1994 року випуску за 10 000 гривень, який був оформлений та підписаний сторонами в Сервісному центрі 1248 РСЦ МВС Дніпропетровської області № 1248/2016/001988 в присутності адміністратора Дорохова О.О., який перевірив відповідність інформації внесеної до цього Договору документам, які надані Сторонами Договору (а.с. 64). Звернувшись в суд з позовом, [PERSON] з посиланням на вимоги ст.ст. 203, 212, 215 ЦК України, заявив вимогу про визнання недійсним укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу автомобіля, обґрунтовуючи тим, що він є співвласником вказаного автомобіля, проте відповідачка [PERSON] уклала спірний договір без його згоди як співвласника, а тому фактично не мала повноважень на його укладання. З пояснень сторін встановлено, що позивач не звертався до відповідачки з приводу поділу майна - автомобіля, що було набуте подружжям у шлюбі, натомість [PERSON] зверталася із позовом до [PERSON] із такою заявою з приводу поділу майна - квартири. Аналізуючи зміст укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу суд звертає на наступне. В пунктах 1.1 та 1.2 вказаного Договору, зазначено, зокрема, що автомобіль зареєстрований за продавцем - [PERSON], і, що продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним Договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору в суді. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимогами частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Згідно ч.2 до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу вищенаведених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. А тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суд має виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 22.02.2017 в справі №6-17ц17, від 08.04.2015 у справі №6-7цс15, і відповідно до ст.360-7 ЦПК України враховуються судом при вирішенні цієї справи. Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] являються родичами, і те, що в Договорі купівлі-продажу вказана занижена ціна автомобіля, оскільки вони не доведені суду належними та допустимими доказами. Враховуючи правову позицію Верховного суду України у справі №6-7цс15, суд вважає, що позивач може захистити своє право шляхом стягнення з відповідачки [PERSON] відповідної компенсації вартості майна, що було відчужене нею без згоди чоловіка, а отже спосіб захисту шляхом визнання договору купівлі-продажу автомобіля суд вважає невірно обраним позивачем. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних доказів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з наведених вище підстав. Згідно положенням ст. 88 ЦПК України, з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, позивачу не відшкодовуються понесені ним витрати на оплату судового збору.

Outcome: dismissed