Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

19 квітня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 червня 2002 року, посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Глущенко O.A. за реєстровим №518. Вказувала на те, що у вказаній квартирі зареєстрованими значаться її син, - [PERSON], [INFO], його цивільна дружина, - [PERSON], [INFO], та їх неповнолітній син, - [PERSON], [INFO]. Зазначала, що у грудні 2014 року її син разом із цивільною дружиною та сином виїхали мешкати до Російської Федерації, та мешкають у м. Южно-Сахалінськ до теперішнього часу, її онук, - [PERSON] з вересня 2015 року по теперішній час відвідує МБЗОЗ кадетська школа м. Южно-Сахалінська. Посилалася на ті обставини, що відповідачі разом із неповнолітнім сином мають намір проживати і надалі на території Російської Федерації. Приїхати до України задля зняття з реєстрації вони не мають можливості, хоча і не заперечують про визнання їх разом із неповнолітнім сином такими, що втратили право на користування квартирою, що належить їй. Реєстрація відповідачів у квартирі, що належить їй, позбавляє її як власницю права на розпорядження своєю власністю. Факт не проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] з 2014 року підтверджується актом, підписаним свідками та посвідченому ПП «Сіті-Сервіс-КР». Вважає, що визнання відповідачів та їх неповнолітнього сина такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] в судовому порядку є підставою відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», для зняття їх з реєстрації місця проживання, оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного просила уточнені позовні вимоги задовольнити. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до зали суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися за місцем своєї реєстрації. Представник третьої особи, - Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду пояснення, в котрих вказував на те, що з 04 квітня 2016 року змінилась система реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання громадян відповідно до окремих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг», який повноваження у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб делегував від Державної міграційної служби України до відання органу реєстрації, - виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Представник третьої особи, - служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної ради м. Кривого Рогу, до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідачів та представників третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивачеві [PERSON] (а.с.3) на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 червня 2002 року, посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Глущенко O.A. за реєстровим №518 (а.с.4, 5). З довідки №21 від 27 квітня 2016 року, виданої Криворізькою об'єднаною міською довідково-інформаційною службою «НОВА-КОМ», вбачається, що у вказаній квартирі зареєстрованими значаться син позивача, - [PERSON], [INFO], його цивільна дружина, - [PERSON], [INFO], та їх неповнолітній син, - [PERSON], [INFO] (а.с.19). З пояснень позивача встановлено, що у грудні 2014 року її син разом із цивільною дружиною та сином виїхали мешкати до Російської Федерації, та мешкають у м. Южно-Сахалінськ до теперішнього часу, її онук, - [PERSON] (а.с.7) з вересня 2015 року по теперішній час відвідує МБЗОЗ кадетська школа м. Южно-Сахалінська, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.6), та значиться зареєстрованим за місцем проживання: [ADDRESS] (а.с.7). З наявних у матеріалах справи довідок вбачається, що відповідачі працюють на території Російської Федерації, та мають намір отримати громадянство цієї країни (а.с.8-12). Факт не проживання відповідачів та їх неповнолітнього сина у квартирі [ADDRESS] з 2014 року підтверджується також актом, підписаним свідками та посвідченому ПП «Сіті-Сервіс-КР» (а.с.20). Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, та у віці від десяти до чотирнадцяти років є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стосовно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на підставі власності, це є результатом реалізації права власника, тому у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідачі у справі, та їх неповнолітній син, не будучи власниками квартири, залишаються зареєстрованими у ній, однак більш ніж один рік не проживають у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу, поважні причини їх відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ними перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині визнання відповідачів, та їх неповнолітнього сина такими, що втратили право на користування даною квартирою. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останніх з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved