Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

17.11.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], право власності на який він набув у порядку спадкування після смерті свого батька - [PERSON], який помер [INFO] року. За життя останній надав дозвіл відповідачу на проживання в спірному будинку. На даний час [PERSON] має намір розпорядитися своєю власністю, проте відповідач у добровільному порядку відмовляється виселитися з належного позивачу будинку, також не погоджується й оформити договір купівлі - продажу обумовленого майна. Посилаючись на наведені обставини, [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалами суду від 12.12.2014 року до участі в справі залучено в якості відповідача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також в якості третьої особи без самостійних вимог - службу в справах дітей виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області. В одне провадження з первісним позовом, відповідно до ухвали суду від 12.01.2015 року, було об'єднано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 14 000 грн. 00 коп., що становить подвійний розмір завдатку, які були сплачені [PERSON] на підтвердження укладення в майбутньому договору купівлі - продажу спірного будинку. Відмова [PERSON] від укладення обумовленої угоди стала підставою для вирішення питання щодо стягнення даних коштів у судовому порядку. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Разом з тим, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на те, що саме відповідач відмовився в односторонньому порядку від укладення договору купівлі - продажу будинку. При цьому, отримані позивачем кошти в розмірі 7 000 грн. 00 коп., мають бути зараховані як плата за користування належним позивачу майном. Відповідач [PERSON], його представник, а також представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, посилаючись на те, що позивачем не дотримані вимоги закону щодо обов'язкового завчасного попередження відповідачів про необхідність звільнення займаного ними приміщення, що позбавило можливості останніх забезпечити себе та їх малолітніх дітей житлом, придатним для проживання. Зустрічний позов підтримали. Представник третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області - в судовому засіданні зазначав, що задоволення позовних вимог [PERSON] про виселення відповідачів разом з малолітніми дітьми за обставин, встановлених у судовому засіданні, приведе до порушення прав дітей. Разом з тим, вказував на обґрунтованість вимог [PERSON] про повернення коштів. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02.04.2014 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області. Попереднім власником даного будинку був батько позивача - [PERSON], який помер [INFO] року. В зазначеному будинку без реєстрації проживають: відповідачі [PERSON], [PERSON], а також малолітні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідачі разом з двома малолітніми дітьми ( на час вселення) вселилися у спірний житловий будинок в 2008 році за згодою попереднього власника - [PERSON] на підставі договору найму, укладеного в усній формі, безстроково, зі сплатою коштів за користування спірним майном. Позивач [PERSON] в зазначеному будинку не проживає та не зареєстрований. Місцем реєстрації останнього є квартира [ADDRESS], проте фактично проживає в будинку [ADDRESS] Після смерті [PERSON] 07.10.2010 року відповідачі за згодою його спадкоємця - позивача [PERSON] залишилися проживати в будинку [ADDRESS] на умовах, що були визначені попереднім власником майна. Кошти за користування даним майном від відповідачів продовжував отримувати позивач, як зазначав останній, в розмірі 120 - 150 грн. 00 коп. щомісячно. Зазначені обставини визнані сторонами в судовому засіданні, отже приймаються судом у силу ч.1 ст. 61 ЦПК України. Таким чином, з наведеного слідує, що відповідачі є наймачами спірного будинку, відповідно до усної домовленості з власником майна, укладеної на невизначений строк (оскільки строк договору найму сторонами узгоджено не було). При цьому, та обставина, що сторони намагалися домовитися про укладення договору купівлі - продажу спірного будинку, не змінює статусу відповідачів як наймачів житлового будинку та не відносить їх до категорії тимчасових мешканців. Положення ст. ст. 150, 158 ЖК України вказують на те, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку),квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, в тому числі надавати житло в найм іншим особам. Законодавство України вказує на те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст. 9 ЖК України). Водночас Житловий кодекс України визначає підстави розірвання договору найму житлового приміщення та як наслідок - виселення з цього приміщення. Так, згідно ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця-власника майна, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмови звільнити займане приміщення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення ( ст. 169 ЖК України). Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження того, що позивач попереджав відповідачів належним чином саме про наступне розірвання договору найму в строки, передбачені діючим законодавством. Виходячи з вищевказаного, а також положень ст.ст. 58-59 ЦПК України, повідомлення про намір відчуження будинку в майбутньому не можна вважати належним доказом попередження про виселення відповідачів. В той же час положення ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України вказують на обов'язок кожної сторони довести належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, підстав для задоволення позовних в вимог [PERSON] про виселення суд не вбачає. Що стосується зустрічного позову. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] на підтвердження укладення в майбутньому договору купівлі - продажу спірного будинку було сплачено [PERSON] 7 000 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною розпискою. В подальшому сторони відмовилися від оформлення договору купівлі - продажу будинку. Вказані правовідносини регулюються нормами відповідної частини статті 570 ЦК України, при цьому передані кошти в залежності від обставин справи можуть підпадати під поняття «завдаток» або «аванс». Зокрема, згідно ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі з договорів та інших правочинів, зокрема договору купівлі-продажу. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). При цьому положення ст. 657 ЦК України встановлюють певні вимоги щодо обов'язкової форми договору купівлі-продажу нерухомого майна. Так, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В разі недодержання цих вимог договір купівлі-продажу вважається нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Тобто, правовідносини при здійсненні оплатної передачі нерухомого майна його власником за грошові кошти іншій особі, а також відповідні наслідки цих правовідносин виникають лише після укладення в письмовій формі договору купівлі-продажу, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Тому й поняття «завдаток»та його наслідки виникають лише в тому випадку, якщо між особами було укладено договір відповідно до вимог чинного законодавства, але він не виконується з вини якоїсь із сторін або в разі, якщо сторонами укладено окремий договір про завдаток в тій же формі, в якій повинен укладатися основний договір. У разі, коли сторони лише домовились укласти договір, але відповідно його не оформили та не уклали в належній формі окремий договір про завдаток, сплачені в рахунок виконання договору платежі, відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України вважаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. За таких обставин передані відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] кошти вважаються авансом та підлягають поверненню в тому розмірі, в якому вони надавались. Відповідно до положень ст. 79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові втрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, а граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] понесли судові витрати, пов'язані з отриманням правової допомоги, яку надавав їм адвокат [PERSON] Останній надав розрахунок обумовлених витрат, що узгоджується з положеннями Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Крім того, [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. За такого, з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] належать до стягнення судові витрати, виходячи з ступеня задоволення позовних вимог, в розмірі 1 096 грн. 20 коп., а також на користь відповідача [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial