Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

17 квітня 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01 липня 2009 року. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. З часу розлучення мешкають окремо, припинили взаємовідносини та ведення спільного господарства. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, коштів на утримання сина на надає. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2008 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Але в наслідок зловживання спиртними напоями та наркотичними засобами відповідача звільнили з роботи і з того часу він ніде не працює, ухиляється від виконання рішення суду, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, аліменти з червня 2013 року по квітень 2014 року не сплачує. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам загальна сума боргу по аліментам станом на 01.02.2014 рік становить 6091,44грн. та з червня 2013р. по січень 2014р. розмір неустойки за 8 місяців 12693,02грн. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача суму боргу у сумі 6091,44грн. та пеню за прострочення сплати аліментів суму у розмірі 12693,02 грн. (а.с.2-4). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнит и позов з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та винести по справі заочне рішення. Заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом повторне про народження серії [NUMBER] від 05.02.2008 року, актовий запис 271 (а.с.6). 01 липня 2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 01 липня 2009 року, актовий запис № 127 (а.с.5). За рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2008 року, з відповідача [PERSON] на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.7-8). Згідно розрахунку заборгованості по аліментам Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 14.02.2014 року, станом на 01.02.2014 року сума заборгованості відповідача складає 6091,44 гривень (а.с.9). 22 серпня 2009 року позивач уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22 серпня 2009 року, актовий запис 273, прізвище після укладення шлюбу взяла [PERSON] (а.с.10). Згідно ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ст. 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Частиною 4 ст. 195 СК України, передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Заборгованості по аліментам, підтверджена розрахунком державного виконавця станом на 01.02.2014 року, отже її розмір в сумі 6091,44 гривень підлягає безумовному стягненню з відповідача. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»у п. 22 роз'яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов -повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Виходячи з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов'язання, відсутність вини в простроченні сплати аліментів повинен довести платник аліментів. Але відповідачем не надано до суду доказів відсутності його вини в прострочені сплати аліментів, тобто не доведено відсутність його вини. Відповідно до ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідачу в період з червня 2013 року по січень 2014 рік було достовірно відомо про обов'язок сплачувати аліменти за рішенням суду від 07 липня 2008 року. Отже, під час розгляду даної цивільної справи відповідачем не було доведено відсутності його вини в прострочені сплати аліментів за даний період. У суду є всі підстави вважати, що відповідач заборгував позивачу аліменти і одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів згідно розрахунку позивача складає грошову суму 12693,02грн. При розрахунку розміру неустойки (пені) судом береться за основу розрахунок державного виконавця, відповідно до якого станом на 01.02.2014 року заборгованість становила 6091,44 коп. Відповідно до розрахунку пені позивача, викладеного в позові, з яким погоджуєтся суд, починаючи з червня 2013 року по січень 2014 рік кількість днів прострочення загалом складає 245 днів, розмір пені, розрахований виходячи з кількості днів прострочення за кожний окремо взятий щомісячний платіж, становить 12693,02 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів в сумі 12693 грн. 02 коп. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу по аліментам та пені за прострочення сплати аліментів підлягають задоволенню. В зв'язку з задоволенням позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 243,60 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved