Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

19.06.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вони з відповідачем з 30.08.2008 року по 23.02.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі. На теперішній час шлюбні відносини повністю припинені. В період шлюбу сторони придбали: - об'єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] - право власності зареєстровано 29.10.2013 року, згідно договору купівлі-продажу вартість складає 14 697 грн.; - земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2764 га, державний акт на право власності від 19.02.2009 року, орієнтовна вартість складає 155 971,27 грн.; - земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,25 га, державний акт на право власності від 18.02.2009 року, орієнтовна вартість складає 155 971,27 грн.; - 1/3 частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] - право власності зареєстровано 19.01.2012 року, інвентаризаційна вартість складає 4 064,00 грн.; - автомобіль марки Dodge Nitro 2007 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] - право власності зареєстровано 06.08.2015 року, орієнтовна вартість складає 390 873,46 грн.; - меблі, згідно договору купівлі-продажу № 200513 від 20.05.2013 року, № 100215 від 10.02.2015 та № 081215 від 08.12.2015 року, на загальну суму 40 700,00 грн. Сторони щодо поділу майна згоди не досягли. Позивач просить суд врахувати, що вона проживає з малолітнім сином та останній знаходиться на її утриманні при вирішенні питання про поділ майна просить суд відступити від рівності часток подружжя та здійснити поділ майна наступним чином: Визнати за [PERSON] право власності на: - 1/6 частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]; - меблі, згідно договору купівлі-продажу № 200513 від 20.05.2013 року, № 100215 від 10.02.2015 та № 081215 від 08.12.2015 року; - автомобіль марки Dodge Nitro 2007 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER]. Визнати за [PERSON] право власності на: - об'єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] із усіма наявними на ньому будівлями і спорудами; - земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2764 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]; - 1/6 частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. 07.08.2017 року представником позивача [PERSON] через канцелярію суду подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, в якій позивач за зустрічним позовом вказує на те, що під час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано: - земельну ділянку площею 0,1100 га, що розташована за адресою : [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; - автомобіль марки Dodge Nitro 2007 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER]. Зазначене майно було оформлене на позивача за первісним позовом [PERSON], хоча є спільно нажитим майном під час шлюбу. В зв'язку з цим [PERSON] просить визнати вказане майно спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, судові витрати покласти на останню. Ухвалою суду зустрічну позовну заяву було прийнято до розгляду та позови об'єднано в одне провадження. 06.11.2017 року через канцелярію суду позивач за зустрічним позовом [PERSON] у відповідності до ст. 31 ЦПК України подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовної заяви до [PERSON] Визнати особистими речами [PERSON], які набуті ним до шлюбу: - об'єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] із усіма наявними на ньому будівлями і спорудами; - земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2764 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Визнати 1/3 частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] такою, що вибула із цивільного обороту спільної сумісної власності за згодою сторін. Визнати спільною сумісною власністю: - автомобіль марки Dodge Nitro 2007 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER], право власності зареєстровано 06.08.2015 року; - земельну ділянку площею 0,1100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; - меблі, згідно договору купівлі-продажу № 200513 від 20.05.2013 року, № 100215 від 10.02.2015 та № 081215 від 08.12.2015 року. Поділити спільне сумісне майно та визнати за [PERSON] : - 1/4 частину експертної вартості автомобіля марки Dodge Nitro 2007 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER], право власності зареєстровано 06.08.2015 року; - меблі, згідно договору купівлі-продажу № 200513 від 20.05.2013 року, № 100215 від 10.02.2015 та № 081215 від 08.12.2015 року; - земельну ділянку площею 0,1100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. При цьому відповідач згоден на компенсацію йому 1/4 частини вартості експертної оцінки автомобіля марки Dodge Nitro 2007 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER], грошовими коштами. Визнати за [PERSON]: - 3/4 частини експертної вартості автомобіля марки Dodge Nitro 2007 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER], право власності зареєстровано 06.08.2015 року. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] заявлені вимоги свого довірителя [PERSON] підтримала та просить суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. В задоволенні зустрічної позовної заяви просить відмовити в повному обсязі. Зазначає, що право власності відповідача на об'єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] із усіма наявними на ньому будівлями і спорудами та земельні ділянки за цією ж адресою зареєстровано в 2013 році, а отже це майно являється набутим під час шлюбу і являється спільною сумісною власністю колишнього подружжя, так як зазначене майно було придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, зустрічну позовну заяву, уточнену 06.11.2017 року, просить задовольнити в повному обсязі. В своїх поясненнях зазначив, що об'єкт нерухомості (садиба) за адресою: [ADDRESS] був придбаний [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 19.12.2006 року, зареєстрований в БТІ 12.01.2007 року, тобто до укладення шлюбу із [PERSON], а тому не може бути поділений, оскільки являється особистою власністю [PERSON], а зазначені дві земельні ділянки в селі Кочерів являються складовою частиною до вказаної садиби і пов'язані господарським призначенням. В договорі купівлі-продажу було зазначено, що садиба розташована на земельній ділянці 0,5264 га з цільовим призначенням для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства, а після заміни старого державного акту на право власності на землю на нові, [PERSON] отримав два державних акта нового зразка на землю за тією ж адресою, тобто відбулася заміна документів про раніше набуте право власності. Крім того, [PERSON] вважає неправомірними позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею 1/6 частини двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], так як одночасно з набуттям [PERSON] права власності на 1/3 частини вказаної квартири ця частина буда подарована батькам відповідача за згодою дружини [PERSON]. Зазначає, що за спільні кошти подружжя під час шлюбу 23.11.2011 року сторонами була придбана земельна ділянка площею 0,1100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка була оформлена на [PERSON], та вказаний автомобіль марки Dodge Nitro 2007 року випуску, який також було оформлено на [PERSON]. Щодо поділу меблів [PERSON] зазначив, що їх поділ є неможливим, так як ці меблі замовлялися під розміри квартири за адресою: [ADDRESS]. Також [PERSON] вважає недоречним посилання [PERSON] на відступ від засад рівності, так як між сторонами триває судовий розгляд справи про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] [INFO], тому вважає цю вимогу передчасною. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представників, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Водночас згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що з 30.08.2008 року по 23.02.2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.02.2017 року, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.11,20). Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на будинок за адресою: [ADDRESS], підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу від 19.12.2006 року та 1/3 частина двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] - право власності зареєстровано 20.01.2012 року на підставі свідоцтва про право власності від 19.01.2012 року (а.с.23-25). Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.01.2012 року двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] належить трьом власникам: [PERSON] та його батькам [PERSON], [PERSON] по 1/3 частці кожному, 29.08.2013 року. Відповідно до Договору дарування 1/3 частини квартири від 29.08.2013 року [PERSON], за згодою дружини [PERSON], подарував 1/3 частину квартири за [ADDRESS] [PERSON] (а.с.89,90,91,92). Таким чином, судом встановлено, що 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS], відповідачем за первісним позовом [PERSON] відчужена, при цьому за згодою позивача за первісним позовом [PERSON], а отже вимога останньої про визнання за нею права власності частини зазначеної квартири є безпідставною. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.07.2007 року вбачається, що будинок за адресою: [ADDRESS] належить власнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1373 від 19.12.2006 року, рішення про реєстрацію права власності прийнято 12.01.2007 року (а.с.94). Згідно договору купівлі-продажу садиби № 1373 від 19.12.2006 року [PERSON] купив у [PERSON] садибу в [ADDRESS], яка розташована на земельній ділянці (що входить до складу садиби) загальною площею 0,5264 га цільовим призначенням для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с.93). Заявлена відповідачем за первісним позовом [PERSON] інформація про те, що земельні ділянки площею 0,2764 га кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,25 га кадастровий номер [NUMBER] входять до складу купленої ним в 2006 році садиби підтверджується висновком Радомишльського районного відділу земельних ресурсів від 17.01.2008 року про переоформлення земельних ділянок та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки загальною площею 0,5264 га та самими державними актами на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.96,97,98). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Отже, в судовому засіданні встановлено, що об'єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2764 га та кадастровий номер [NUMBER] площею 0,25 га, відповідач за первісним позовом [PERSON] придбав до укладення шлюбу з [PERSON] і не являється спільним майном подружжя. Посилання представника позивача [PERSON] на те, що в будівництво будинку в с. Кочерів її довіритель [PERSON] вкладала свої кошти не знайшли свого об'єктивного підтвердження. Письмових належних та допустимих доказів (ст.ст.58-60 ЦПК України) на підтвердження цієї обставини суду не надано. Посилання представника позивача за первісним позовом на ту обставину, що державні акти на земельні ділянки видано в 2013 році, а отже право власності у [PERSON] виникло саме в 3013 році, тобто в період шлюбу, є безпідставними з огляду на наступне. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 657 ЦК України (в редакції, чинній на час вчинення договору купівлі-продажу садиби) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно з п. 1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністра юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002 року (чинного на час вчинення договору купівлі-продажу садиби), державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації. При цьому, обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних осіб (п. 1.5 Тимчасового положення). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). [PERSON] за власною волею, добровільно, розуміючи наслідки угод уклав договір купівлі-продажу садиби, тобто реалізував свою волю на оплатне набуття у власність належного продавцю майна на погоджених сторонами умовах. Державна реєстрація правочину була здійснена нотаріусом, видані відповідні витяги (а.с.93-95). З метою забезпечення реалізації фізичними і юридичними особами права на визнання державою правочинів, щодо яких передбачена державна реєстрація, до прийняття Верховною Радою України згідно із статтею 210 Цивільного кодексу України відповідного закону, Кабінет Міністрів України постановою № 671 від 26.05.2004 року затвердив Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, пунктом 6 якого визначено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. З моментом такої реєстрації договору про відчуження майна законодавець пов'язує виникнення у набувача права власності. Слід розрізняти державну реєстрацію правочину і реєстрацію самого майна. Як вказано вище, реєстрація нерухомого майна, на відміну від реєстрації договору, не має правовстановлюючого значення у договірних відносинах під час купівлі-продажу. З такою реєстрацією законодавець не пов'язує виникнення у особи права власності. Отже, [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу спірного майна: садиби та земельної ділянки, на якій вона розміщена, який був нотаріально посвідчений та відповідним чином зареєстрований, набув на неї право власності з 20.12.2006 року, тобто до укладення шлюбу із [PERSON]. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.12.2011 року [PERSON], за згодою чоловіка [PERSON], купила у [PERSON] за 30 300,00 грн. земельну ділянку площею 0,1100 га для ведення садівництва, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], (а.с.100,101). Отже, дана земельна ділянка придбана під час шлюбу та являється предметом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає розподілу між колишнім подружжям. Сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи факт придбання сторонами в період шлюбу комплектів меблів на загальну суму 40 700,00 грн. (а.с.12-19), а тому зазначені меблі являються спільною сумісною власністю подружжя і підлягають розподілу в рівних частках враховуючи ту обставину, що кожен із сторін бажає залишити за собою право власності на вказані меблі і жоден не повідомив суду про свою згоду на виплату чи на отримання грошової компенсації за вказане майно. Також сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи, що під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки Dodge Nitro 2007 року випуску, власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію зазначено [PERSON], а [PERSON] має право користуватися (а.с.27), таким чином автомобіль марки Dodge Nitro 2007 року випуску також являється спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між колишнім подружжям. В пункті 25 роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсацій та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. Якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При цьому, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову [PERSON], суд виходить із того, що спірний автомобіль марки Dodge Nitro 2007 року випуску, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак, належить до неподільної речі, тому суд визнає ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу, оскільки ніхто із подружжя не вчинив дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial