Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

18.12.2017 року позивач звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про вселення та встановлення права користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач мотивувала тим, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON]. Батьки позивача перебували у шлюбі між собою з 23.07.1994 року по 20.12.2016 року. В період шлюбу між батьками, на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2006 року, був придбаний житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 786 кв.м. У жовтні 2014 року її матір була змушена виїхати на заробітки, а позивач залишилася проживати разом з батьком у вищевказаному будинку. Після припинення шлюбних відносин між батьками, батько почав приводити в їх будинок інших жінок, через що позивач дуже переживала, оскільки не могла змиритись з розпадом їх сім'ї, тому змушена була тимчасово залишати своє житло та переходити жити до бабусі. На той час коли приїжджала мати, позивач також тимчасово могла залишати своє постійне місце проживання та на час приїзду мами, проживала у бабусі. В листопаді 2017 року, її матір приїхала до м. Новомосковська та вона, разом з нею, два тижні проживала у бабусі, а коли поїхала додому, з'ясувала, що батько змінив замки в будинку. Після скандалу, який виник з цього приводу між батьками, батько позивача передав їй начебто новий ключ від будинку, однак коли вона приїхала додому, не змогла відчинити цим ключем двері, тому була змушена знову повернутися до бабусі. Позивач наполягає на тому, що в будинку, де вона постійно проживала, вона мала облаштовану кімнату, в якій зберігаються особисті речі: одяг, взуття, білизна, дрібна побутова техніка, книжки, художня література, альбоми, прикраси тощо. Позивач з 01.07.2014 року зареєстрована у будинку. Вона, як донька [PERSON] та [PERSON], набула своє право користування будинком з дозволу батька, як власника зазначеного в договорі купівлі-продажу житлового будинку, договору найму між позивачкою та батьками ніколи не укладалось, а тому вона вважає, що батько [PERSON] протиправно чинить їй перешкоди в користуванні будинком, не допускаючи її в будинок, тому просить усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], шляхом її вселення в житловий будинок. Крім того, позивач просить виділити їй у користування жилу кімнату, якою вона користувалася раніше, а коридор, кухню, санвузол та господарські будівлі та споруди залишити в спільному користуванні. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, свій позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час слухання справи був повідомлений належним чином, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, вирішив заочно розглядати справу на підставі доказів, що є у справі. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. 12 січня 2018 року було відкрите провадження у справі. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO] є донькою відповідача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 7) Шлюб між відповідачем та матір'ю позивачки - [PERSON] був розірваний на підстав рішення Новомосковського міськрайонного суду від 20.12.2016 року (а.с. 8). Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності, [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2006 року, є власником будинку [ADDRESS] з надвірними побудовами, що розташований на земельній ділянці площею 786 кв.м. (а.с. 10). Як вбачається з копії паспорта позивача, вона з 01 липня 2014 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 5-6) Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб...» Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідач є власником будинку, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Між тим, припинення сімейно-шлюбних відносин між батьками позивача, не може бути підставою для виселення її з будинку, оскільки її право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР. Ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно дост.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині вселення позивача в будинок, яким вона має право користуватися, як член сім'ї власника. Вимоги позивача в частині визначення порядку користування житловим приміщення задоволенню не підлягають, оскільки порядок користування житловим приміщення,у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України, визначається його власником. Згідно з ч.1ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а отже, враховуючи задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сплачений нею судовий збір у сумі 1280,00 гривень.

Outcome: approved