Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

17 лютого 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 24 січня 2020 року о 18 годині 20 хвилин на вул. Любарського в м. Дніпро сталася ДТП, яка полягала в тому, що відповідач [PERSON] , керуючи трамвайним потягом «Т-3» інвентарний номер 1298, який належить відповідачу КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, здійснив наїзд на пішохода (позивача), внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження. Вина відповідача [PERSON] у вчиненні вказаної ДТП встановлена вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року, який залишений без змін ухвалою суду апеляційної інстанції. На лікування отриманих тілесних ушкоджень позивачем витрачено кошти в розмірі 54767,99 гривень, з яких відповідачем КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР протягом строку здійснення кримінального провадження в позасудовому порядку компенсовано позивачу 29040 гривень, сума невідшкодованої матеріальної шкоди становить 25727,99 гривень. Саме цю суму позивач просив стягнути з КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР на свою користь як з власника джерела підвищеної небезпеки та роботодавця [PERSON] . Крім того, позивач послався, що внаслідок ДТП та отриманих тілесних ушкоджень йому завдано і моральної шкоди, яка полягає у перенесеному фізичному болю, пережитому емоційно-психологічному стресі, необхідності лікування, зміні звичайного життєвому укладу, порушенні життєвих зв`язків та необхідності докладання додаткових значних зусиль для організації свого життя, захисту прав і законних інтересів. Розмір завданої йому моральної шкоди позивач оцінив в 100000 гривень та просив стягнути з відповідача [PERSON] . В судовому засіданні позивач свої позовні вимог підтримав, наполягав на їх задоволені в повному обсязі, вказав на необхідність проведення йому операції задля подальшого встановлення групи інвалідності. Представник відповідача КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. Також від вказаного відповідача до суду надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, послався на те, що позивачем на підтвердження заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди долучені копії чеків та квитанцій такої якості, яка унеможливлює встановлення назв медичних препаратів, а також позивачем не підтверджено призначення йому лікарем зазначених у цих чеках і квитанціях медичних препаратів. Крім того, відповідачем компенсовано частину завданої матеріальної шкоди в розмірі 29040 гривень на підставі раніше поданих позивачем відповідачу чеків, однак при заявлені даного позову із поданих доказів неможливо зрозуміти, за які саме препарати на суму 25727,99 гривень позивач просить стягнути суму матеріальної шкоди. Послався відповідач і на те, що ДТП сталася в тому числі внаслідок грубої необережності з боку самого позивача, в крові якого також був алкоголь, а тому відповідно до ст.1193 ЦК України розмір відшкодування шкоди має бути зменшений з огляду на таку обставину. Вказав відповідач і на необґрунтованість та завищення розміру моральної шкоди. (а.с.117-118) Відповідач [PERSON] , його представник проти задоволення позовних вимог також заперечували. Представником відповідача подано клопотання про відмову у задоволенні позовних вимог та визнання неналежним відповідачем, в якому представник послався на те, що належним відповідачем за заявленими позовними вимогами до обох відповідачів може бути лише відповідач КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР як власник джерела підвищеної небезпеки та роботодавець відповідача [PERSON] . Вислухавши сторін, їх представників та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 24 січня 2020 року сталася ДТП. Так, у вказаний день приблизно о 18 годині 20 хвилин [PERSON] , керуючи технічно справним трамвайним потягом «Т-3» інвентарний номер 1298, який належить КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, рухався по вул. Любарського з боку пр. Слобожанського в напрямку вул. Малиновського в м. Дніпро, де під час руху в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода [PERSON] , який стояв на полосі руху трамвайного потягу, заходів негайного зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу не прийняв і в районі будинку №119 по вул. Любарського в м. Дніпро скоїв наїзд на [PERSON] . В результаті ДТП [PERSON] спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Викладені фактичні обставини ДТП, її наслідки, а також вина відповідача [PERSON] в її скоєнні встановлені вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року, яким [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, із призначенням йому відповідного покарання. Оскільки вказаний вирок суду за наслідками апеляційного перегляду залишено без змін, а отже він набрав законної сили ще 21 грудня 2020 року, викладені в ньому фактичні обставини спричинення шкоди [PERSON] та вина відповідача [PERSON] у її спричиненні відповідно до ст.82 ч.6 ЦПК України є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню. (а.с.15-21, 99-105) Крім того, в ході розгляду означеного кримінального провадження та при ухваленні за наслідками його розгляду вироку судом було встановлено і враховано, що потерпілий [PERSON] , будучи пішоходом, не виконав усі обов`язки, встановлені для пішоходів Правилами дорожнього руху, а саме стоячи на полосі руху трамвайного потягу, чекав транспортний засіб, створюючи перешкоду для дорожнього руху (п.4.11 Правил дорожнього руху), а також в темний час доби не виділив себе для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху (п.4.4 Правил дорожнього руху). Як встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з пояснень учасників справи, а також слідує зі змісту вищевказаного вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції, в момент ДТП від 24 січня 2020 року відповідач [PERSON] перебував (і досі перебуває) у трудових правовідносинах із відповідачем КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР та керував трамвайним потягом «Т-3» інвентарний номер 1298 під час виконання своїх трудових обов`язків. Крім того, відповідач КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР на момент ДТП і на даний час є власником трамвайного потягу «Т-3» інвентарний номер 1298. Факт заподіяння позивачу внаслідок ДТП від 24 січня 2020 року тяжких тілесних ушкоджень, а також його госпіталізації і перебування у зв`язку із цим тривалий час на лікуванні в КЗ «Обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» додатково підтверджується копією виписного епікризу з історії хвороби відділення нейрохірургії, копіями довідок вказаного медичного закладу, копією висновку судово-медичної експертизи. (а.с.14, 29, 30, 32-40, 57, 58, 60-68, 98) Судом також встановленою, що відповідно до згаданого вище висновку судово-медичної експертизи у [PERSON] в умовах стаціонару 24 січня 2020 року, тобто в день ДТП, була взята кров на алкоголь, за даними результату дослідження виявлений алкоголь в крові - 0,0367%0, що відповідає відсутньому алкогольному сп`янінню або похибці аналізу (а.с.38, 80). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги до КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді понесених витрат на лікування, позивачем подано суду копії чеків, квитанцій та видаткових накладних на придбання медичних препаратів з аптек, однак частина таких копій, з огляду на їх якість, не дозволяє суду встановити назву придбаних медичних препаратів. На підтвердження медичних призначень позивачем подано суду лише копію виписного епікризу з історії хвороби, змістом якої підтверджено призначення позивачу у зв`язку із проходженням лікування тілесних ушкоджень, отриманих в ДТП, тільки наступних препаратів: « Гліцин », « Цераксон », « Актовегін », « Біфрен », « Неуробекс », а також перев`язки пролежня із «Бетадіне» та гіпертонічним розчином. Відтак, з наданих позивачем доказів медичних призначень у порівнянні з аптечними чеками, квитанціями та видатковими накладними достеменно підтверджено придбання медичних препаратів лише на суму 866,55 гривень із заявлених на загальну вартість 54767,99 гривень. (а.с.4-14, 22, 41-47, 69-98) Разом з тим, в судовому засіданні у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з пояснень учасників справи, а також зі змісту їх заяв по суті справи встановлено, що в позасудовому порядку відповідачем КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР виплачено позивачу в якості відшкодування за завдану в ДТП матеріальну шкоду, яка полягає у витратах на лікування, 29040 гривень (а.с.1-3, 117-118). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - Правила дорожнього руху). Так, відповідно до норми ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, є акти цивільного законодавства, а також завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Нормою ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому окрім іншого додаткові витрати, викликані необхідністю придбання ліків. Положеннями ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Нормою ст.1167 ч.1 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. В свою чергу, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За змістом ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому окрім іншого додаткові витрати, викликані необхідністю придбання ліків. Згідно положень ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. За змістом п.1.10 Правил дорожнього руху транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. До транспортного засобу належать і трамваї. Разом з тим, згідно ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Положеннями ст.1193 ЦК України визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення. Пунктом 4.4 Правил дорожнього руху визначено, що у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні використовувати світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху. Пунктом 4.11 Правил дорожнього руху передбачено, що чекати транспортний засіб пішоходи повинні на тротуарах, посадкових майданчиках, а якщо вони відсутні, - на узбіччі, не створюючи перешкод для дорожнього руху. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення по суті спору сторін. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини правовідносин сторін в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, і оскільки завдання шкоди є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини завдавача шкоди. При цьому в такому випадку відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду лише, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факту завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Крім того, слід також виходити з того, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів, механізмів, обладнання тощо за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху транспортного засобу, механізму тощо). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, особою, яка її завдала. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду за положення ч.1 ст.1172 ЦК України не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом (механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку) у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку), якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Для покладення на юридичну або фізичну особу - роботодавця відповідальності, передбаченої ст.ст.1172, 1187 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду, а у випадку завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Працівник може бути притягнутий до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до ст.1191 ЦК України. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням джерела підвезеної небезпеки, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа джерелом підвищеної небезпеки неправомірно (ч.ч.3, 4 ст.1187 ЦК України). При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п.1 ч.1 ст.263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Близькі за змістом викладеним судом вище правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі №760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року по справі №727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року по справі №426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року по справі №461/8496/15-ц, в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року по справі №148/2109/17, від 04 березня 2020 року по справі №641/3547/17, від 22 липня 2020 року 520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року по справі №285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року по справі №199/6848/16-ц, а також роз`яснено в п.п.4-7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, а також роз`яснено в п.п.4, 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року. Щодо обставин даної цивільної справи, то в ході її судового розгляду знайшли своє повне і належне підтвердження такі заявлені позивачем факти, обов`язкові для встановлення і доведення з метою з`ясування наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, як настання 24 січня 2020 року о 18 годині 20 хвилин в районі буд.№119 по вул. Любарського в м. Дніпро ДТП, внаслідок якої позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, був госпіталізований, а також змушений був проходити тривале лікування в КЗ «Обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» і дотепер повністю не відновив свого здоров`я. Дані обставини свідчать, що позивачу безсумнівно було завдано шкоду внаслідок ДТП, яка поділяється на матеріальну (витрати на лікування) та моральну (полягає у фізичному болю і стражданнях у зв`язку із ушкодженням здоров`я тощо). Вказана ДТП сталася з вини відповідача [PERSON] внаслідок порушення останнім вимог п.12.3 Правил дорожнього руху і вчинення тим самим кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України. При цьому [PERSON] , який керував в момент ДТП трамвайним потягом «Т-3» інвентарний номер 1298, що належить відповідачу КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, перебував із останнім у трудових відносинах, виконуючи при цьому покладені на нього трудові обов`язки водія трамваю. Встановлення та доведеність перед судом означених обставин є достатньою підставою для висновку про виникнення саме і тільки у відповідача КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР обов`язку відшкодувати позивачу завдану йому відповідачем [PERSON] шкоду, як майнову, так і моральну, тобто для висновку суду про наявність всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, передбаченого ст.ст.1166, 1167, 1172, 1187 ЦК України. Разом з тим, не зважаючи на те, що факт завдання позивачу моральної шкоди не викликає в суду сумнівів, але оскільки позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди пред`явлені не до КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, а виключно до [PERSON] , то такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не є належним відповідачем у даній цивільній справі та правовідносинах сторін. Стосовно заявлених [PERSON] позовних вимог про відшкодування матеріальної (майнової) шкоди у вигляді компенсації витрат на лікування, то хоча такі позовні вимоги заявлені правомірно та адресовані належному відповідачу - КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, однак і вони не підлягають задоволенню ні повністю, ні частково. Даний результат розгляду цих позовних вимог зумовлений тим, що однією із обов`язкових умов для їх задоволення є доведення таких елементів складу деліктного цивільного правопорушення як розмір завданої матеріальної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між подією делікту та фактом завдання матеріальної шкоди певного розміру. На підтвердження наведених елементів складу делікту, а саме понесених витрат на ліки та їх зумовленість ДТП, позивачем надано суду низку копій чеків, квитанцій та видаткових накладних на придбання медичних препаратів з аптек, але одна їх частина, з огляду на якість, не дозволяє суду встановити назву придбаних медичних препаратів, а інша частина свідчить про придбання ліків, докази призначення яких суду позивачем не подано. Фактично ж наданими позивачем суду доказами підтверджується факт придбання лише частини із вказаних у чеках ліків, як таких, що були призначені лікарем та необхідні для лікування позивача через подію ДТП, - на загальну суму 866,55 гривень. Однак і така сума не підлягає стягненню з відповідача КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що вказаний відповідач компенсував добровільно в позасудовому порядку позивачу вартість придбаних останнім медикаментів на суму 29040 гривень. В той же час, матеріали справи не містять жодних доказів, що у підтверджену позивачем перед судом вартість придбаних ліків на суму 866,55 гривень не входить вартість ліків, вже компенсована зазначеним відповідачем на суму 29040 гривень, а суд не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях. Підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди заявлені до неналежного відповідача, а вимоги про відшкодування матеріальної шкоди не доведені і не обґрунтовані в частині їх розміру та призначення лікарем в зв`язку із подією ДТП, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed