Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-01 00:00:00

19.01.2018 року позивач звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], в якому просить захистити її право власності та виселити відповідача з житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Позов мотивований тим, що позивачеві на підставі договору дарування від 30 жовтня 2017 року на праві приватної власності належить зазначений вище житловий будинок. До цього будинок належав її батькові - [PERSON]. З 1978 року по 2005 рік сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі. В період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, зі згоди батька позивача, який був власником будинку, [PERSON] був в ньому зареєстрований та проживав разом з нею. Після розірвання шлюбу спільне проживання у будинку стало не можливим, оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки та бійки, принижує її та її синів, застосовує фізичне насилля. Вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів з відповідними заявами щодо вчинення насилля в сім'ї, однак заходи впливу ніяких результатів не дали. Тому позивач, посилаючись на загальні норми ЦК України та вимоги ст. 116 ЖК України, просить захистити її право власності та виселити відповідача з житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], без надання іншого житлового будинку. До початку розгляду справи по суті представник позивача звернувся до суду заявою про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. 15 березня 2018 року було відкрите провадження у справі суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьоновим Д.О., а в зв'язку з закінченням його повноважень, справа передана на розгляд судді Сороки О.В., відповідно до протоколу повторного авто розподілу судової справи між суддями. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач в період з 11 листопада 1978 року по 20 квітня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія паспорта позивача з відповідними відмітками про її сімейний стан (а.с. 5,6), а також витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу (а.с. 7). 13 жовтня 2017 року, тобто після державної реєстрації розірвання шлюбу, позивач набула право власності на житловий будинок під [ADDRESS], про що свідчить договір дарування житлового будинку (а.с. 13-15). У зазначеному будинку зареєстрованим значиться, в тому числі, [PERSON], про що свідчить довідка, видана виконавчим комітетом Знаменівської сільської ради (а.с. 10), а також відомості адресно-довідкового бюро ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 25). За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які надають власнику право використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися ним на власний розсуд. На підставі ст. 391 ЦК України власник має вимагати усунення будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які були членами його сім'ї. Ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місце проживання, здійснюють батьки. Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Таким чином, припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем не позбавляє відповідача права користування будинком для свого проживання та не може бути підставою для її виселення та позбавлення гарантованого Конституцією та Законами України права на житло. Відповідно до ст. 116 ЖК, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Для застосування ч.1 ст. 116 ЖК України, відповідно до якої особи підлягають виселенню з квартири у зв'язку з руйнуванням або псуванням жилого приміщення, необхідні такі складові, як триваюча антигромадська поведінка та повторне порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Такі складові в діях відповідача доведені позивачем в ході розгляду справи, а саме. Судом досліджені висновки ГУНП в Дніпропетровській області, відповідно до яких [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про вчинення антигромадської поведінки колишнім чоловіком. Про неодноразове звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу сварок, влаштованих її чоловіком, свідчать довідки Новомосковського відділу поліції (а.с. 8,9). Сам відповідач у своїй заяві про розгляд справи у його відсутність, зазначені обставини не спростував. Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Як вбачається з висновків поліції від 04.08.2017 року та від 08.04.2013 року (а.с. 11,12), компетентними органом вжито заходів впливу, проведено профілактичні бесіди з відповідачем. Відповідно дост.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином суд приходить до висновку, про обґрунтованість позовних вимог, відповідач підлягає виселенню з житлового будинку, що розташований по [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений нею судовий збір у сумі 704,80 гривень.

Outcome: approved