Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

17.12.2013 р. позивачка звернулась у суд з указаним позовом, який умотивовано так. 27.12.2012 р. на підставі рішення виконкому Міжгірської селищної ради в КП «Міжгірське БТІ» позивачка зареєструвала право власності на 9/100 частки в приміщенні загальною площею 111,02 кв.м, що знаходиться в будинку [ADDRESS]. Не маючи можливості здійснювати належний догляд та нести витрати по утриманню вказаного майна, для забезпечення його ефективного використання і збереження позивачка вирішила надати відповідачці використовувати свою частку. З цією метою 28.12.2012 р. сторони уклали договір дарування. Який посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] Позивачка зазначила, що як людина літнього віку, не маючи юридичних знань, маючи проблеми з психічним здоров'ям на час укладення договору добросовісно вважала, що дарує позивачці безоплатно користуватись належним їй майном. Однак опісля дізналась, що втратила право власності на це майно. Просить узяти до уваги, що незадовго до укладення договору в період з 18.09.2012 р. по 21.10.2012 р. позивачка зверталась за медичною допомогою в Міжгірську РЛ до лікаря психіатра. Позивачка хворіє і на час звернення до суду. Тому вважає, що уклала оскаржуваний правочин на вкрай не вигідних для себе умовах, чим скористалась відповідачка. Окрім цього, договором не передбачено перехід права власності на частину земельної ділянки, яка обслуговує будівлю, в приміщенні якої відчужено частку позивачки. Позивачка в обгрунтуванні вимог посилається на статті 16, 229, 216, 233, 377, 638 ЦК України і ч. 6 ст. 120 ЗК України. Позивачка вимоги підтримала. Відповідачка позов заперечила з таким обґрунтуванням позиції. Позивачка не хворіла і не хворіє психічно з наслідками не усвідомлення своїх дій. Подані нею довідки з Міжгірської райлікарні є суперечливими за змістом, видані помилково і не стверджують стійкі психічні розлади здоров'я позивачки. Позивачка також не помилялась при укладенні правочину, бо тривалий час займається підприємницькою діяльністю, укладала неодноразово правочини про відчуження об'єктів нерухомості і добре розуміє зміст та наслідки укладення договору дарування. Відповідачка вважає, що позивачка також надумано покликається на тяжкі обставини, оскільки продовжує господарську діяльність в двох кафе і в магазині в с.В.Бистрий Міжгірського району і ці об'єкти належать їй на праві власності. Відповідачка також вважає, що при відчуженні частки в об'єкті нерухомого майна спільної часткової власності у виді будівлі не обов'язково зазначати розмір і кадастровий номер земельної ділянки. Відповідачка також пояснила, що добре знайома з позивачкою тривалий час. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус [PERSON] позов заперечила повністю і звернула увагу суду на те, що позивачка неодноразово вчиняла правочини, які нотаріально посвідчені. Перед укладенням договору дарування позивачка висловлювала бажання продати відповідачці свою частку в указаному нерухомому майні, однак не одержала згоду на це всіх співвласників будівлі і домовилась з відповідачкою про дарування частки, яку добре знає як знайому, що також займається індивідуальною підприємницькою діяльністю тривалий час. Оцінивши зміст позовних вимог, позиції сторін, їх доводи, подані в справу докази, суд дійшов такого висновку. Згідно договору дарування частини нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 28.12.2012 р. [PERSON], [INFO] (позивачка) подарувала [PERSON], [INFO](відповідачці) безоплатно 9/100 частин в приміщенні нежитлової будівлі загальної площі 111,02 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS]. Із змісту цього договору видно, що сторони оцінили дар в сумі 5000 грн., за звітом оцінювача частка майна передана/прийнята в дар становить 4810 грн. станом на 03.08.2012 р. Дарувальник гарантував, що відчужувана частка в нежитловій будівлі нікому іншому не продана, іншим способом не відчужувала, не знаходиться під заставою (кредитом), в судовому спорі, не внесена як внесок до статутного фонду юридичних осіб. Відчуження договором перевірено нотаріусом. Треті особи прав на подароване майно не мають. Договір містить роз'яснення прав і обов'язків сторонами дарувальника і обдарованої, передбачені ст. 722 ЦК України. Сторони також підтвердили приналежність їм підписів в оригіналах примірників договору. Договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів і в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Суд вважає, що позов підлягає відхиленню, виходячи з таких підстав і мотивів. Оскаржуваний правочин вчинено з дотриманням вимог ст. 203, 208, 209, 210 ЦК України. Позивачка вчиняла цей правочин, маючи повну цивільну дієздатність і є дієздатною на час розгляду справи по суті. Посилання позивачки на те, що вона не мала наміру дарувати відповідачці частку в нерухомому майні, вважала, що передає це майно в користування або в оренду не підтверджено жодним доказом. Не заслуговують на увагу докази позивачки, що вона в момент укладення договору тяжко хворіла. Із змісту поданих позивачкою медичних довідок видно, що вона хворіє на гіпертонічну хворобу ІІ стадії з симптомами паркінсонізму з 2013 року і по даний час. Однак медичного висновку, що це захворювання є тяжким і мало місце в момент вчинення правочину і вплинуло чи впливає на усвідомлення особою значень своїх дій і керування ними в справу не подано. З цих же мотивів суд не бере до уваги довідку позивачки з Міжгірської РЛ, що позивачка зверталась за медичною допомогою і перебуває на обліку в психіатричному кабінеті з 18.09.2012 р. Окрім цього, за довідкою головного лікаря цієї ж медустанови від 22.01.2014 р. № 11/23-12 позивачка 18.09.2012 р. зверталась за медичною допомогою до лікаря психіатра, але на «Д» обліку при психіатричному кабінеті не перебуває. Не підтверджено позивачкою укладення договору під впливом тяжкої обставини чи помилки. Зокрема, позивачка була і є суб'єктом господарської діяльності. За поясненнями нотаріуса, свідка [PERSON] (керівника КП «Міжгірське БТІ») в минулому неодноразово здійснювала правочини з нерухомим майном, оформляла право власності на таке, здійснювала державну реєстрацію. Отже, підстав для застосування статтей 215, 229, 233 ЦК України не має. Підлягають відхиленню і вимоги позивачки застосувати ст. 377 ЦК України, ст. 120 ч. 6 ЗК України, оскільки право власності чи користування на будівлю, в якій мала на праві власності частку позивачка, не оформлено. Судових витрат до стягнення чи повернення згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України не має.

Outcome: dismissed