Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

17 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідачка з 2014 року по даний час не проживає в домоволодінні за адресою: [ADDRESS], що і змусило останню звернутися до суду з вказаним позовом. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач до суду не з'явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день та час проведення судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Не з'явився представник третьої особи, не повідомивши суду про причини неявки, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час судового засідання. На підставі вищезазначеного, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, [PERSON] є власницею 4/7 частини домоволодіння по [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності від 30.10.1987 року, виданого виконавчим комітетом Новоселівської сільської рад та рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25.03.2005 року, яке зареєстроване в колективному підприємстві Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 23.07.2008 року (а.с. 3-5). В даному житловому будинку зареєстровані: онук позивача - [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] (а.с.6, 12-13). Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням знатися з реєстраційного обліку, але починаючи з січня 2014 року, отримувалася лише обіцянки. На підставі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпоряджання своїм майном. Факт не проживання відповідача [PERSON] у вказаному житловому приміщенні підтверджується актом, про не проживання та відсутність особистих речей, складеного 04.12.2014, який підписаний сусідами та засвідчений головою селищного комітету с. Крутий Берег (а.с. 14). Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Частиною 2 ст. 107 ЖК України визначено, якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я , то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, утрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином, суд приходить до висновку, що з 2014 року відповідач не відвідувала та не проживала у домоволодінні по [ADDRESS] і відповідно не несла витрат по його утриманню. Всі обов'язки, що випливають з утримання даного будинку виконувались лише позивачем. З огляду на це, суд приходить до висновку, що у відповідності до положення ст. 107 ЖК України, [PERSON] втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] з моменту фактичного вибуття на інше постійне місце проживання.

Outcome: approved