Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

18.04.18р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення з нього 2 348,28 грн. боргу, з яких 1969,28 грн. витрат від інфляції та 379,00 грн. три відсотки річних, що утворились, внаслідок невиконання відповідачем зобов'язання за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.07.2013 року з [PERSON] стягнуто в її користь 29 033,25 грн. матеріальної шкоди. Рішення суду набрало законної сили та звернуто до виконання. Оскільки з того часу [PERSON] не сплатив жодних коштів в її користь, вона знову звернулась до суду уже з вимогою про стягнення з останнього 3 % річних та інфляційних витрат по вищевказаній заборгованості. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.05.16р. з відповідача стягнуто в її користь 23 451,90 грн. інфляційних витрат та 2 395,25 грн. 3% річних. Аналогічним рішенням цього ж суду від 24.01.18р. з [PERSON] стягнуто в її користь майнову шкоду у розмірі 6 409,17 грн., з яких втрати від інфляції складають 5 192,17 коп. та 3 % річних в розмірі 1 217,00 коп. Однак, під час розгляду останньої справи, ухвалою суду від 24.01.18р. йому відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, оскільки частиною 2 п. 2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого судового засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому грошові зобов'язання відповідач до цього часу не виконав, що стверджується листом від 28.03.18р. Жовківського районного ВДВС ГТУЮ, згідно якого заборгованість становить 57 258,40 грн. У зв'язку з цим, в силу дії ст. 625 Цивільного Кодексу України, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні витрати за період часу з 01.10.2017р. по 28.03.2018р., що становить 1969,28 грн., а також та 3 % річних за період часу з 20.10.2017р. по 28.03.2018р. в сумі 379 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, однак 24.09.18р. подав на адресу суду заяву про застосування у даній справі строків позовної давності і як наслідок залишити позов без розгляду. Заслухавши пояснення позивача, оглянувши заяву відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.07.2013 року частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] в її користь - 29 033, 25 грн. матеріальної шкоди. Рішення суду набрало законної сили, на виконання якого 25.07.2013р. Шевченківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист, який пред'явлений позивачем у Шевченківський ВДВС Львівського МУЮ. З 30.12.2013р. вказане виконавче провадження знаходиться у Відділі державної виконавчої служби Жовківського районного управління юстиції у Львівській області. На даний час з [PERSON] на користь [PERSON] не стягнуто жодних коштів, в тому числі і в добровільному порядку. Зважаючи на це, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 23 451,90 грн. інфляційних витрат та 2 395,25 грн. 3% річних. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.05.16р. даний позов задоволено. Крім того, рішенням цього ж суду від 24.01.18р. з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 6 409,17 грн., з яких втрати від інфляції складають 5 192,17 грн. та 3 % річних в розмірі 1 217,00 грн. Як встановлено на даний час зобов'язання відповідача залишаються не виконаними, що стверджується листом від 28.03.18р. Жовківського районного ВДВС ГТУЮ, згідно якого у нього наявна заборгованість перед позивачем в розмірі 57 258,40 грн. Сума основного боргу складає 29 033,25 грн. Відповідно до вимог ст. 625 ч.2 ЦК України, на яких позивач ґрунтує свої позовні вимоги, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. На думку суду, за змістом ст. 625 ч. 2 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, відкриття виконавчого провадження, його виконання чи його зупинення. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, задовольняючи позов і стягуючи три проценти річних та інфляційні втрати, суд виходить із того, що боржник не може бути звільнений від передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню в користь позивача 704,80 грн. сплаченого нею при подані заяви судового збору. Не підлягає на думку суду заява відповідача про застосування у даній справі строків позовної давності, виходячи з наступного. Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У своїй заяві відповідач просить застосувати позовну давність щодо правовідносин, які виникли в квітні 2012 року, тобто з моменту виставлення рахунків, що було предметом спору у справі № 466/4144/13р. Як вказувалось вище, по даній справі ухвалено рішення від 10.07.13р., яке набрало законної сили. Так, дійсно частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Проте в даному випадку, вимогами позивача є лише стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за порушення відповідачем зобов'язання, що виникло в квітні 2012 року. Таким чином, суд прийшов до висновку, що заява відповідача про застосування строків позовної давності в даній справі є безпідставною.

Outcome: approved