Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

17 січня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, а саме : [ADDRESS] Визнати за позивачем право власності на Ѕ вказаної квартири та стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору. Вимоги обґрунтовано тим, що в грудні 2011 року між [PERSON] до [PERSON] зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають спільних дітей : доньку [PERSON] та сина [PERSON]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Київ від 18 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі відповідач 23 липня 2014 року за спільні кошти подружжя придбав по договору купівлі - продажу квартиру [ADDRESS]. Дана квартира набувалась з відома та згоди позивача і наразі знаходиться у користуванні відповіда, третім сторонам не відчужена. З урахуванням наведеного просить суд визнати її права на Ѕ частини даної квартири як спільної сумісної власності подружжя. Позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до суду не зявились. Представник позивача подала до суду заяву, якою розгляд справи просила здійснити у її відсутність та підтримала заявлені [PERSON] вимоги. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. З урахуванням наведеного та вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно положень ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та не спростовується сторонами, що 17 грудня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що складено відповідний акт № 2036. Прізвище після державної реєстрації шлюбу подружжю присвоєно єдине - [PERSON] (а.с. 6). Від шлюбу у сторін народились спільні діти : донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 21). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на криміналь-ний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За час перебування у шлюбі сторонами на підставі договору купівлі - продажу від 23 липня 2014 року набуто у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 22). В пункті 6.4. даного Договору вказано, що квартира купується [PERSON] за грошові кошти, набуті під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] за її згоди, викладеної у виді заяви від 23 липня 2014 року, засвідченої приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Сидоренко Ю.В.. Ці обставини та право власності [PERSON] на вказану квартиру підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № [NUMBER] від 23 липня 2014 року (а.с. 57). Наразі квартира [ADDRESS] перебуває у приватній власності відповідача та третім сторонам не відчужена. Наведене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, сформованих за номерами [NUMBER] та [NUMBER] від 08 травня 2018 року. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням наведеного вище суд приходить що висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], оскільки придбана ними в період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. Доказів протилежного суду не надано. Відтак, доводи позивача є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах Закону та підлягають задоволенню. Суд вважає за можливе і необхідне поділити спільно набуте майно подружжя, а саме квартиру [ADDRESS], визнавши за [PERSON] право власності на неї в розмірі Ѕ частки. Відповідно ч. 1, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно квитанції № 97 від 29 грудня 2017 року позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1341 грн. 00 коп., який слід стягнути з відповідача на її користь (а.с. 1). На підставі викладеного та

Outcome: approved