Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

19.10.2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом до відповідача, відповідно до якого просив суд: - визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 00145 від 4 квітня 2016 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА»; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» (ідентифікаційний код юридичної особи 40099841, місцезнаходження юридичної особи 02160, м. Київ, проспект Соборності, буд. 15, кімната 610) на користь [PERSON], [INFO] ідентифікаційний номер [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] грошову суму в розмірі 80 000,00 грн. (вісімдесят тисяч гривень 00 коп.). В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він, маючи намір придбати автомобіль, переглядав оголошення в інтернеті, побачивши на сайті «Авторіа» оголошення щодо продажу нового автомобілю марки «Toyota», модель «Highlander» на вигідних умовах, вирішив придбати такий автомобіль для чого зв'язався з представником продавця за номером телефону зазначеному в оголошенні, який повідомив, що для укладення відповідного договору необхідно прибути в офіс компанії-продавця у м. Миколаєві. Так, 4 квітня 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» (надалі - ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА, відповідач) в м. Миколаєві, укладений Договір фінансового лізингу № 00145 (надалі - Договір № 00145). Відповідно до пункту 1.1 Договору № 00145 відповідач (лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «Toyota», модель «Highlander» (comfort) 2,7 A/T, вартістю 800 000,00 грн. (вісімсот тисяч гривень 00 копійок) у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві (лізингоодержувачу), на строк та на умовах, передбачених Договором № 00145. При укладенні Договору № 00145 представником відповідача повідомлено, що у разі, якщо позивач сплатить 80 000,00 грн. (вісімдесят тисяч грн. 00 коп.), то предмет лізингу - автомобіль, він отримає протягом тижня. Позивач того ж дня, 4 квітня 2016 року, сплатив 80 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.530734422.1, виданою відділенням Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», а представник відповідача запевнив позивача, що цей платіж є першим авансовим внеском, так як у квитанції зазначено - призначення платежу: авансовий платіж згідно Договору № 00145. В подальшому представник відповідача повідомив, що обраний позивачем транспортний засіб - предмет вказаного договору лізингу (автомобіль марки «Toyota», модель «Highlander» (comfort) 2,7 A/T) неможливо придбати за обумовлену у договорі вартість (800 000,00 грн.), після чого позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення йому раніше сплачених грошових коштів в розмірі 80 000,00 грн. Однак, до теперішнього часту відповідач не повертає вказану суму грошових коштів та фактично ухиляється від її повернення та спілкування із позивачем, в зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду із позовом для захисту своїх прав. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами по справі підпадають під ознаки несправедливих умов, встановлених пунктом ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також оспорюваний договір в нотаріальному порядку не посвідчувався, що тягне за собою визнання договору фінансового лізингу недійсним. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але звернувся до суду з клопотанням, відповідно до якого позов підтримав, просив суд розглядати справу у його відсутність, не заперечує проти заочного розгляду та ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, письмових заперечень на позов не надав. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Ознайомившись з позовом, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі 4 квітня 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА» в м.Миколаєві укладений Договір фінансового лізингу № 00145. Відповідно до пункту 1.1 Договору № 00145 відповідач (лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «Toyota», модель «Highlander» (comfort) 2,7 A/T, вартістю 800 000,00 грн. (вісімсот тисяч гривень 00 копійок) у власність та передати предмет лізингу у користування позивачеві (лізингоодержувачу), на строк та на умовах, передбачених Договором № 00145. Позивач того ж дня, 4 квітня 2016 року, сплатив 80 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.530734422.1, виданою відділенням Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», у квитанції зазначено - призначення платежу: авансовий платіж згідно Договору № 00145. В подальшому представник відповідача повідомив, що обраний позивачем транспортний засіб - предмет вказаного договору лізингу (автомобіль марки «Toyota», модель «Highlander» (comfort) 2,7 A/T) неможливо придбати за обумовлену у договорі вартість (800 000,00 грн.), після чого позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення йому раніше сплачених грошових коштів в розмірі 80 000,00 грн., але грошові кошти йому відповідачем не повернуті. Згідно умов договору позивачем був здійснений першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовчою перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов'язані з передачею предмета лізингу. Розмір платежу за оформлення договору становив 10 відсотків від погодженої вартості предмета лізингу. Статтею 3 Договору № 00145 обумовлені права та обов'язки сторін, зокрема, відповідно до п. 3.2.6. лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору. При цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомити лізингоодержувача про розірвання договору, в той час як позивачу таке право не надається (порушення п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Крім того, згідно з п. 3.2.7. Договору № 00145 лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбати предмет лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини або відсутності жодних письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.7 ст. 12 Договору № 00145. За умовами п.12.7 Договору № 00145 лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку з підстав, передбачених п. 3.2.7 статті 3 Договору. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за відрахуванням 20 (двадцяти) відсотків, які лізингодавець утримує в якості штрафу за невиконання умов Договору, платіж за оформлення договору поверненню не підлягає, що прямо суперечить вимогам п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 8.1., 8.2., 8.4., 8.5. ст. 8 «Вартість предмета лізингу та платежі» Договору фінансового лізингу № 00145 від 4 квітня 2016 року, укладаючи даний договір сторони погоджуються та визначають, а лізингоодержувач підтверджує, що для проведення розрахунку та подальшої оплати першого платежу, погоджена вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору, становить 800 000,00 грн. без урахування податку на додану вартість. Сторони погоджуються та визначають, а лізингоодержувач підтверджує, що лізингодавець купує предмет лізингу за вартістю предмета лізингу, яка встановлюється продавцем. Вартість предмета лізингу або погоджена вартість предмета лізингу, якщо вона не змінилась, буде відображена у Додатку №2 до даного договору, який сторони зобов'язані підписати після сплати першого платежу та до моменту передачі предмета лізингу на умовах викладених у даному договорі. Доказами вартості предмету лізингу, на момент його купівлі, вважається рахунок-фактура, або інший документ на оплату предмета лізингу, виданий продавцем предмета лізингу. Всі планові платежі, які визначаються у Додатку №2 до даного Договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-й день поточного місяця згідно з вказаного додатку та/або на підставі рахунків виставлених лізингодавцем. Плановий платіж, а також всі інші платежі, які передбачені даним договором та які лізингоодержувач зобовязаний сплатити, вважаються сплаченими в момент фактичного надходження коштів на розрахунковий рахунок лізингодавця. Всі платежі, які передбачені даним договором, лізингоодержувач повинен сплачувати самостійно на розрахунковий рахунок лізингодавця або сплачувати на підставі виданої лізингодавцем квитанції або рахунку. Додаткові витрати, що пов'язані з реєстрацією предмета лізингу у відповідних державних реєстраційних органах, проходженням технічного огляду і сплатою інших обов'язкових платежів, сплачуються лізингоодержувачем. У випадку, якщо вказані витрати несе лізингодавець, вони відшкодовуються (компенсуються) лізингоодержувачем окремим платежем згідно виставлених рахунків (квитанцій). У відповідності до п. 9.1., 9.4. статті 9 «Сплата авансового платежу та платежу за передачу предмета лізингу» Договору № 00145, авансовий платіж складає частину від погодженої вартості предмета лізингу, а також у випадках передбачених договором частину від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у Додатку №1 до даного договору в розмірі 50% (п'ятдесят відсотків) на момент укладення договору. Договором сторони визначили, що у разі якщо вартість предмета лізингу відрізняється від погоджувальної вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та з метою виплати лізингоодержувачем авансового платежу в розмірі не менше того, який визначений у договорі (у відсотках), від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченого авансового платежу до моменту купівлі предмета лізингу. Відповідно до п.10.1., 10.2., 10.3. статті 10 «Сплата лізингових платежів» Договору № 00145, лізинговий платіж сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця відповідно до умов даного договору та/або Додатку №2 до Договору, який підписується сторонами у відповідності до умов даного договору. Кожний лізинговий платіж включає в себе: - відсотки (проценти) за надання в лізинг предмета лізингу в розмірі 20 (двадцять) відсотків річних на залишок обсягу фінансування (Винагорода Лізингодавця); - частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує вартість предмета лізингу). На момент укладання даного договору розмір щомісячних лізингових платежів, за умови залишення погодженої вартості предмета лізингу на рівні, яка була визначена на момент підписання даного договору, становив 10 597,55 грн. (десять тисяч п'ятсот дев'яносто сім гривень 55 коп.). У випадку залишення погодженої вартості предмету лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору та до передачі предмету лізингу лізингоодержувачу, сторони зобов'язані підписати Додаток №2 до даного договору. У разі зміни погодженої вартості предмета лізингу у порівнянні з вартістю предмета лізингу з моменту укладання даного договору, сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до передачі предмета лізингу, підписати Додаток №2 до договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються, виходячи із вартості предмета лізингу встановленої на момент купівлі та передачі транспортного засобу від продавця до лізингодавця. Відповідно до п.12.1. статті 12 «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу» Договору № 00145, лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів, з моменту підписання договору, розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі (заяві) з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством України, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки такого розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20 (двадцять) відсотків від сплаченого лізингоодержувачем платежу за оформлення договору. У відповідно до п. 4.2. статті 4 «Умови купівлі предмета лізингу та його передачі лізингооодержувачу» Договору фінансового лізингу, зазначено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 (тридцяти) банківських днів з моменту його купівлі у продавця, тільки після підписання сторонами Додатку № 2 до даного договору та після того, як лізингоодержувач компенсує витрати, які зазнав лізингодавець під час реєстрації предмета лізингу у відповідних органах та в зв'язку зі страхуванням предмета лізингу), а також у разі необхідності надасть визначені лізингодавцем гарантії, щодо подальшого виконання даного договору. Компенсація витрати лізингодавця проводиться відповідно до виставлених рахунків протягом 5 банківських днів з моменту отримання такого рахунку лізингоодержувачем. У разі затримки лізингоодержувачем строку сплати вказаних у даному пункті платежів, строк передачі предмета лізингу буде відповідно змінено. У виключних випадках лізингоодержувач має право звернутися до лізингодавця із заявою про розстрочення оплати компенсації витрат лізингодавця. У випадку згоди лізингодавця надати таке розстрочення, воно надасться не більше як на 3 (три) місяці. Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (ч.1 ст. 808 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За правилами п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів). Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строку лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Частина 1 ст. 227 ЦК України передбачає визнання недійсним правочину юридичної особи, вчиненого нею без відповідного дозволу (ліцензії). Відповідно до ч.ч.1-2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до п.11-1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою. Стаття 799 ЦК України вказує, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Норми ч.1 ст.220 ЦК України передбачають нікчемність договору у разі недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Окрім того, сторонами не було погоджено постачальника (продавця) предмета лізингу, не визначено остаточну вартість, не узгоджено графіка сплати лізингових платежів. Тому позивач на момент укладення оспорюваного договору був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань. Згідно з ч.ч.1, 2, 6, 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У даному випадку підлягають застосуванню в тому числі правові висновки Верховного Суду України висловлених у постановах № 6-65цс16 від 11 травня 2016 року, № 6-330цс16 від 8 червня 2016 року, № 6-1551цс16 від 19 жовтня 2016 року. З урахуванням викладеного, аналізуючи Договір фінансового лізингу від 4 квітня 2016 року № 00145, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-УКРАЇНА», можна дійти висновку, що ряд його умов є несправедливими, зокрема п. 3.2.6., п. 3.2.7., п. 12.7., та пункти договору щодо штрафних санкцій у разі розірвання договору - п.п. 12.1., 12.2., 12.3., 12.4., необґрунтованих платежів на користь Лізингодавця, а саме: платіж за оформлення договору в розмірі 10% від погодженої вартості предмету лізингу, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також відсутність ліцензії на провадження діяльності із залучення фінансових коштів фізичних осіб та нотаріальне посвідчення договору, у зв'язку з чим є всі підстави для визнання даного договору недійсним. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами по справі підпадають під ознаки несправедливих умов, встановлених пунктом ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також оспорюваний договір в нотаріальному порядку не посвідчувався, що тягне за собою визнання договору фінансового лізингу недійсним, суд вважає, що наявні усі правові підстави длоя задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved