Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

18 липня 2012 року [PERSON], звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], та [PERSON], в якому просить суд, усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON], посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS]. Однак володіти, користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном позивачка не може оскільки у даному будинку проживають відповідачі. Добровільно виселитися відповідачі відмовляються. У судове засідання представник позивачки, який діє на підставі договору не з'явився подавши до суду заяву стосовно розгляду справи у його відсутності. Заявлені вимоги позивачки підтримує у повному обсязі, із підстав, що наведені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], та [PERSON], у судовому засіданні відносно позову заперечують, посилаючись на те, що вони на підставі договору дарування від 02.07.2011 року є власниками спірного будинку. У зв'язку з чим просять суд відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог за їх безпідставністю. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області Кайданович В.Й., у судовому засіданні відносно задоволення позову заперечує, при цьому надавши суду пояснення про те, що чоловік позивачки [PERSON], незаконно у 2001 році отримав право власності на спірний будинок. Внаслідок протиправних дій [PERSON], та колишніх посадових осіб Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області було порушено право власності на спірне житло дійсного власника [PERSON], у зв'язку із чим та на підставі протесту прокурора незаконне право власності на спірний будинок було скасовано та було поновлено майнові права [PERSON], визнано за нею право власності на будинок [ADDRESS], яким [PERSON], розпорядилася на власний розсуд - подарувавши зазначений будинок [PERSON] Заслухавши пояснення відповідачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON], до [PERSON], [PERSON], та [PERSON], про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення слід відмовити виходячи із наступного. Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Згідно до рішення Олевського районного суду Житомирської області від 10.02.2014 року в задоволенні позову [PERSON], мешканки [ADDRESS] до відповідачів: [PERSON], [PERSON] та Комунального підприємства Коростенське МБТІ про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області № 47 від 23.06.2011 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.06.2011 року на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]; про визнання недійсним договору дарування зазначеного житлового будинку від 02.07.2011 року в цілому з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] - відмовлено за безпідставністю позовних вимог. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09.10.2014 року, рішення Олевського районного суду Житомирської області від 10.02.2014 року залишено без змін. Вказана ухвала набрала законної сили з моменту проголошення. Згідно приписів ч.3 ст.61 ЦПК України, слідує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Заявляючи позов, позивачка посилалася на статті 316, 317, 321, 379, 383, 391 ЦК України та ст.ст.9, 109, 116 ЖК України, як правову основу позовних вимог. Так відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed