Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

17 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті [PERSON], відкрилася спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай), розміром 1,71 умовних кадастрових гектари, розташованої на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [PERSON] належала земельна ділянка, розташована на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка залишилася після смерті його батька [PERSON] За заповітом, складеним і посвідченим в приміщенні Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області секретарем сільської ради [PERSON] від 01 вересня 2008 року, [PERSON] заповідав вказану земельну ділянку [PERSON] Проте, згодом зFясувалося, що після смерті [PERSON] залишилась невитребувана частина земельної частки (паю), право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай), серії ХР F0282321, який зареєстровано 20 січня 2001 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по ВАТ «Племінний завод «Степок» за F484. Залишок невитребуваного права на земельну частку (пай), згідно зі «Схемою поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) ВАТ «Племінний завод «Степок» Барвінківського району Харківської області» становить: багаторічні насадження F 0,01 умовних кадастрових гектари; сіножаті F 0,06 умовних кадастрових гектари; пасовища F 1,64 умовних кадастрових гектари. Разом з тим, приватний нотаріус Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на невитребувану частину земельної частки (паю), у звFязку з відсутністю правовстановлюючого документу на неї. Позивач посилаючись на те, що отримати іншим шляхом правовстановлюючі документи на майно, а також оформити спадщину не має можливості, просив позов задовольнити. В судове засідання позивач не зFявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. На задоволенні позову наполягає. Представник відповідача в судове засідання також не зFявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав. Згідно ч.1.4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зFясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обFєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до свідоцтва про смерть, серії ІВ-Л F 460961, виданого 17 грудня 2004 року Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, [PERSON] помер 15 грудня 2004 року (а.с.9). З фотокопії сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ХР F0282321, виданого 20 січня 2001 року Барвінківською районною державною адміністрацією, вбачається, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай), розміром 10,49 умовних кадастрових гектари, розташованої на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області. Крім того, на зазначеному сертифікаті зазначено, про видачу державного акту на земельну ділянку, серії ХР F0777465, з відміткою «рілля» (а.с.14). Судом встановлено, що [PERSON] помер 05 вересня 2011 року, що підтверджується фотокопією свідоцтва про смерть, серії І-ВЛ F325844, виданим Іванівською Другою сільською радою Барвінківського району Харківської області ( а. с. 8). Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] заповідав все своє майно [PERSON], що підтверджується заповітом, посвідченим 01 вересня 2008 року секретарем Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області (а.с.10). Як розFяснено у листі Вищого спеціалізованого суду від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 F 24-753/0/4-13, виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2012 року, було визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 7, 8402 га., розташованої на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка належала [PERSON], на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ХР F0777465, кад.F6320483600:01:000:0247 (а.с.12,13). В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача стосовно того, що приватний нотаріус Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на невитребувану частину земельної частки (паю), право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай), серії ХР F0282321, який зареєстровано 20 січня 2001 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по ВАТ «Племінний завод «Степок» за F484, оскільки у [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно (а.с.17). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Як передбачено ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Згідно зі ст. 1268 ЦК України, прийнята спадщина визначається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З листа заступника начальника Відділу у Барвінківському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області F 633/102-18 від 09 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Племінний завод «Степок», розміром 10,49 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай), на підставі якого було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Проте, залишилась невитребувана частина земельної частки (паю), яка згідно зі «Схемою поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) ВАТ «Племінний завод «Степок» Барвінківського району Харківської області» становить: багаторічні насадження F 0,01 умовних кадастрових гектари; сіножаті F 0,06 умовних кадастрових гектари; пасовища F 1,64 умовних кадастрових гектари (а.с.16). Таким чином, судом достовірно встановлено, що після смерті [PERSON], який прийняв спадщину після батька [PERSON], залишилась невитребувана частина земельної частки (паю), окремий правовстановлюючий документ на невитребувану частину земельної частки (паю) відсутній, але вказане майно все рівно є предметом спадкування, в зв'язку з чим право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові F 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, відповідно до роз'яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року за F 19/32-319 - у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника повинно вирішуватись в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові F 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Представником відповідача позов визнано, заперечень він не має. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved