Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

19 жовтня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, в якому позивачка просить суд визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 22 жовтня 2015 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-1833, на ім`я [PERSON] , недійсним. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 22 жовтня 2015 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №2-1833, на ім`я [PERSON] , відповідно до якого остання прийняла у власність в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , нерухоме майно - Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] . На підставі зазначеного свідоцтва, за [PERSON] державним нотаріусом одразу ж було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно. Позивачка вважає, що вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним, оскільки на час його видачі та реєстрації за [PERSON] права власності на вказане нерухоме майно, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна був наявний запис про зареєстроване обтяження у виді заборони на це майно за реєстраційним номером 8183614 від 13.11.2018 року, за наслідком чого дії державного нотаріусу з видачі вказаного свідоцтва є незаконними. Також, позивачка вказала, що до видачі спірного свідоцтва, [PERSON] мала прізвище « [PERSON] ». Будучи [PERSON] , за останньою на підставі заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 08.10.2009 року по справі №2-4528/09 було зареєстровано право власності на це ж майно, на яке видано оскаржуване свідоцтво. За наслідком чого, позивачка вважає, що на час видачі державним нотаріусом спірного свідоцтва і реєстрації права власності на спадкове майно за [PERSON] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже був наявний запис про реєстрацію права власності на це ж майно, однак на прізвище « [PERSON] , що призвело до наявності двох записів про реєстрацію права власності на [PERSON] та [PERSON] на одне теж саме майно - Ѕ частку будинку [ADDRESS] . Внаслідок вказаних дій, на думку позивачки, [PERSON] фактично належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , в цілому, ані Ѕ частка, як те підтверджується спірним свідоцтвом. При викладених обставинах, позивачка з посиланням на незаконні дії державного нотаріуса, порушення вимог Закону України «Про нотаріат», та незаконні дії з боку [PERSON] , звернулась до суду з цим позовом та просить суд визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 22 жовтня 2015 року, недійсним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.10.2020 року прийнято вказану заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно зазначеною ухвалою суду, суддею було залучено до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , оскільки рішення суду може вплинути на права та інтереси останньої, як власника нерухомого майна, належного їй на підставі оспорюваного позивачем свідоцтва. 15.01.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи на позов, в яких [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності. 18.01.2021 року судом ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 26.03.2021 року [PERSON] було подано до суду заяву про відвід судді Калініченко Л.В., як головуючого в цій справі, оскільки існують обставини, що виникають сумніви в неупередженості та об`єктивності судді. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29.03.2021 року визнано заяву позивача [PERSON] про відвід судді Калініченко Л.В., як головуючого по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, третя особа - [PERSON] ,про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним - необґрунтованою. Заяву передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Огренич І.В. заяву [PERSON] про відвід судді Калініченко Л.В. - залишено без розгляду. В судовому засіданні 14.04.2021 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява останнього від 09.03.2021 року за вх. №12673 про розгляд справи за його відсутності. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Судом в судовому засіданні, з урахуванням думки сторони позивача, було ухвалено провести розгляд справи за наявною явкою учасників по справі. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 жовтня 2015 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. в рамках спадкової справи №1845/2008 було видано [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі за №2-1833. Відповідно до вказаного свідоцтва [PERSON] отримала спадщину у виді Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, посвідченим Сорокою Л.З приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 29.06.2006 року, зареєстрованим в реєстрі за №1189, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позивачка з посиланням на протиправні дії [PERSON] , та видачу вказаного свідоцтва нотаріусом під час дії зареєстрованих обтяжень, звернулась до суду з цим позовом про визнання свідоцтва недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року в справі № 201/16327/16-ц (провадження № 61-43384св18) вказано, що «правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) вказано, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір». Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 24 лютого 2021 року по справі №200/15072/16-ц. У цій справі за позовом особи, яка незгодна зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, належним відповідачем є спадкоємець на користь якого видано свідоцтво, а не нотаріус чи нотаріальна контора. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Отже, з урахуванням вищевказаних приписів законодавства, судом у підготовчому судовому засіданні, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, у відповідності до п.4 ч.5 статті 12 ЦПК України, а саме сприяючи учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, було роз`яснено вищезазначену правову позицію та право позивача на подання відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Однак, позивач вказані роз`яснення суду залишив поза увагою та процесуальним правом на подання клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не скористалась. Одночасно судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, оскільки [PERSON] пред`явила позов про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним до неналежного відповідача, у задоволенні її позову слід відмовити. З урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed