Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

17 травня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що у жовтні 2004 року домовився із [PERSON] укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 5500 доларів США до 31.12.2015 року. В якості авансу позивачем було передано відповідачу кошти в розмірі 4000 доларів США, що підтверджується розписками від 28.10.2004 р. на суму 300 доларів США; від 26.11.2004 р. на суму 500 доларів США, від 04.12.2004р. на суму 3200 доларів США. Залишок у розмірі 1500 доларів США позивач повинен був сплатити відповідачу під час нотаріального оформлення основного договору купівлі-продажу. Проте до 31 грудня 2015 року та до теперішнього часу договір купівлі-продажу між ними укладено не було з причин, що від нього не залежали. Вважає, що відповідач володіє грошовими коштами, що йому належать, без достатніх правових підстав. Позивач намагався повернути сплачені ним у якості авансу грошові кошти, але відповідача за її місцем проживання не виявилось, на телефонні дзвінки вона не відповідає, тобто повертати грошові кошти відмовляється, а тому позивач був змушений звернутися до суду з відповідним позовом. З урахуванням викладеного, позивач просить суд: - стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, передані їй в якості авансу, у розмірі 4000 доларів США. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 02 листопада 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідач про розгляд судом справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що у жовтні 2004 року позивач домовився із [PERSON] укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 5500 доларів США до 31.12.2015 року. В якості авансу позивачем було передано відповідачу кошти в розмірі 4000 тис. доларів США, що підтверджується розписками власноручно написаними відповідачем: 1) від 28.10.2004 р. на суму 300 (триста) доларів США; 2) від 26.11.2004 р. на суму 500 (п`ятсот) доларів США, 3) від 04.12.2004р. на суму 3200 (три тисячі двісті) доларів США. Позивач вказує, що залишок у розмірі 1500 доларів США він повинен був сплатити відповідачу під час нотаріального оформлення основного договору купівлі-продажу, проте до 31 грудня 2015 року договір купівлі-продажу квартири між ними укладено не було з причин, що від нього не залежали. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 30.03.2018 року, відомості щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] відсутні. Відповідач не надав доказів на спростування доводів позивача, зокрема, щодо того, що він повернув отримана від позивача кошти. 02 квітня 2018 року позивач надіслав відповідачу через Публічне акціонерне товариство «Укрпошта» рекомендованим листом зі зворотним повідомленням Вимогу від 02.04.2018 року про повернення йому сплаченої грошової суми в розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США до 08 квітня 2018 року, що підтверджується наданим позивачем фіскальним чеком. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов`язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. Враховуючи обставини викладені в позовній заяві, кошти, передані позивачем відповідачу є авансом, а не завдатком. Аванс підлягає поверненню боржникові в однократному розмірі. Тому позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти, які були передані їй в якості авансу, в сумі 4000,00 доларів США. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved