Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

17 березня 2016 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 вересня 2013 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають малолітню доньку Єву, [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, так як відповідач зловживав алкогольними напоями, застосовував до неї силу, не хотів ніде працювати, не допомагав ні їй, ні дитині. З липня 2014 року шлюбні відносини між ними припинені та вони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Вона вважає, що примирення, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Тому вона просила їх шлюб розірвати та покласти судові витрати на відповідача. Після розірвання шлюбу вона бажає і надалі іменуватися шлюбним прізвищем «Аксьонова». Позивач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.19/. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Однак, до суду повернувся конверт з довідкою «за закінченням строку зберігання» /а.с.17/. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином. Тому справа розглянута у відсутність відповідача в порядку ч.4 ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 25 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1775 /а.с.6/. Від шлюбу мають малолітню доньку Єву, [INFO] /а.с.3/. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Будь-яких заперечень проти позову від відповідача до суду не надійшло. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з липня 2014 року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved