Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

19.02.2014 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять: визнати удаваною довіреність від 29.04.2011 року, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], укладену [PERSON] на право експлуатації та розпорядження автомобілем OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER], на ім'я [PERSON] і [PERSON]; визнати дійсною угоду купівлі-продажу автомобіля OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER], укладену 29.04.2011 року між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON], [PERSON] в рівних частинах право власності на автомобіль OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER]; зняти арешти та інші заборони використання, володіння та розпорядження, накладені на автомобіль OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER], за зобов'язаннями колишнього власника [PERSON]. В обґрунтування позову позивачі вказували, що 29.04.2011 року вони купили у відповідача [PERSON] автомобіль OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER] за який заплатили власнику 56 700 (п'ятдесят шість тисяч сімсот) грн., про що він надав письмову розписку. Фактично між сторонами мала місце угода купівлі-продажу, але відповідач натомість оформив на ім'я позивачів довіреність на право експлуатації та розпорядження автомобілем. Придбаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, так як позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі, а тому мають рівні права на володіння, користування та розпорядження ним. Але у 2013 році державною виконавчою службою було накладено арешт на автомобіль за боргами [PERSON], що перешкоджає позивачам реалізувати своє право власності на майно. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON], діючи на підставі договорів із позивачами про надання юридичних послуг (а.с. 16-19), позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені в позові, а також вказував на те, що автомобіль було придбано до моменту виникнення у [PERSON] боргових зобов'язань. Відповідач до судового засідання не з'явився, про місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав. Представник третьої особи старший державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції [PERSON], діючи по довіреності (а.с. 42) в суді пояснила, що вважає, що позов не підлягає задоволенню так як на автомобіль накладено арешт. Зважаючи на неявку відповідача до судового засідання, суд за згодою представника позивача ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів і представника третьої особи, та дослідивши письмові докази, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. 29.04.2011 року [PERSON] нотаріально оформив довіреність на право володіння, користування та розпоряджання належного йому автомобіля OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER], на ім'я позивачів, [PERSON] і [PERSON], (а.с. 15). При оформленні довіреності [PERSON] отримав від покупця [PERSON] грошові кошти в poзмірі 56 700 (п'ятдесят шість тисяч сімсот) грн. за проданий автомобіль OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER] що підтверджується письмовою розпискою від 29.04.2011 року (а.с. 14 ). Відповідач [PERSON] та позивачі [PERSON] і [PERSON] підтвердили суду, що між ними фактично відбулась купівлі-продаж спірного автомобіля, тобто підтвердили факт продажу автомобіля та відсутності наміру передачі автомобіля за довіреністю iз правом володіння, користування та розпоряджання автомобілем. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Свобода договору проявляється і при виборі сторонами способів забезпечення договірних зобов'язань, та вибір і застосування форм відповідальності та їх співвідношення при порушенні договору. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом не передбачено особливих правил щодо порядку та моменту виникнення права власності на автомобіль в особи, яка набуває таке право на підставі договору. Зокрема, виникнення права власності на автомобіль не пов'язується чинним законодавством з реєстрацією такого автомобіля за новим власником в органах Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України За вищезазначених обставин, суд приходить до висновку, що позивачами виконані всі умови, що передують укладенню договору купівлі-продажу, вони сплатили грошові кошти в повній сумі та прийняли в своє володіння спірне майно. На підставі чого, суд вважає вимоги позивачів обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню, так як правочин є дійсним, бо відповідає фактичним умовам дійсності. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати договір купівлі - продажу автомобіля дійсним та визнати за позивачем право власності на майно. Судом встановлено, що оскільки між сторонами фактично виникла домовленість саме про купівлю-продаж автомобілю, яка була оформлена довіреністю, то ця угода відповідно до ст. 235 ЦК України є удаваною. Таку ж думку щодо застосування норми закону ст. 235 ЦК України, висловила в постанові від 14 листопада 2012 року судова палата у цивільних справах Верховного Суду України. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладанні угоди довіреності та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Враховуючи, що при укладанні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд визнає угоду - надання довіреності, удаваною, так як фактично між сторонами було укладено договір купівлі продажу автомобіля, що підтвердили позивачі та відповідач [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. За вищезазначених обставин, суд приходить до висновку, що позивачами виконані всі умови що передують укладенню договору купівлі-продажу, вони сплатили грошові кошти в повній сумі, прийняли згідно довіреності майно. На підставі цього, суд вважає вимоги позивачів обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню, так як фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, який відповідає волевиявленню та фактичним умовам дійсності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжі. Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірванні шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі [PERSON] і [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17.10.2009 року. Отже, спірний автомобіль був придбаний позивачам під час перебування в зареєстрованому шлюбу,а тому він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та має належати їм в рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Проаналізувавши зібрані по справі докази, взявши до уваги думку сторін по справі, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] щодо зняти арештів та інших заборон використання, володіння та розпорядження, накладені на спірний автомобіль за зобов'язаннями колишнього власника [PERSON], задовольнити частково та звільнити автомобіль OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER] з-під арешту, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника [PERSON] автомобіля OPEL OMEGA, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER], д.н. [NUMBER] та оголошення заборони на відчуження автомобіля від 28.01.2013 року. В іншій частині вказаної вимоги суд відмовляє в задоволенні, оскільки позивачами не надано належних доказів наявності інших заборон використання, володіння та розпорядження автомобілем, ніж ті, що пов'язані з накладенням державним виконавцем арешту на підставі відповідного акту від 28.01.2013 року. Крім того, у разі існування заборон відчуження або користування спірним автомобілем, застосованих іншими уповноваженими на це установами та не пов'язані зі здійсненням виконавчого провадження, то такі вимоги є предметом окремого судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: partial