Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

17.12.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору до ПАТ «Платинум Банк», третя особа ПрАТ «Ренесанс життя». 19.12.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 10.10.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. 18.02.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення у справі. 05.08.2020 року Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про скасування заочного рішення та призначення у справі судового засідання. 16.08.2012 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 04.05.2011 року між ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» та ним укладено кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки та страхуванням життя позичальника № 7/3365SFPR7. Однак, зазначений договір, на його думку, не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про страхування». Так, у порушення норм ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка діяла на момент укладення договору), працівники банку не ознайомили його з умовами кредитування, текст договору був занадто дрібним у зв`язку з чим не було можливості детально ознайомитися із його змістом, довелося підписати текст, не читаючи його. Крім того, у порушення п. п. 2.4., 2.5. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (що діяли на момент укладення договору), не надано йому бюлетеня, довідки, повідомлення чи будь-якого іншого документа, який містить достовірну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Пунктом 1.1. зазначеного кредитного договору передбачено стягнення з позичальника комісії за обслуговування кредиту у розмірі 55, 00 грн., а п. 2.4. передбачено, що комісія за обслуговування кредиту нараховується та сплачується щомісяця разом із сплатою процентів за заборгованості за кредитом в дату сплати заборгованості. Банк має право змінювати розмір щомісячної комісії за обслуговування кредиту в разі настання подій, незалежних від волі сторін договору, про що банк повідомляє позичальника письмово із наданням встановленого графіку платежів. Якщо протягом 14 календарних днів після направлення такого повідомлення та графіку, позичальник не звернеться письмово до банку, нові умови та такий графік платежів вважаються погодженими з позичальником. Вважає, що умова про нарахування комісії є несправедливою та такою, що суперечить положенням ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції закону, яка діяла на момент укладення договору). Відповідно до п. 6.1. р. 6 кредитного договору, всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв`язку з ним, або випливають з нього, у тому числі, такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або в Постійно діючому незалежному третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів», відповідно до їх регламентів за вибором позивача. Сторони домовилися, що розгляд справи у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків здійснюється третейським суддею Волошиновичем О.П. одноособово. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддею, призначення третейського судді сторони доручають голові постійно діючого Третейського суду при АУБ. Розгляд справи у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» здійснюється третейським суддею одноособово за призначенням голови Третейського суду при ВГО. Умови цього договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження є складовими частинами даної третейської угоди. Місце та дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору. Однак, зазначені умови договору суперечать ЗУ «Про третейські суди», а саме п. 14 ч. 1 ст. 6, відповідно до змісту якого, третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Також зазначив, що відповідно до змісту р. 3 та 4 кредитного договору, між ним та ПрАТ «Ренесанс життя» було ніби то укладено договір добровільного страхування життя. Однак, умови кредитного договору були типовими та за правилами п. 1.3. оспорюваний договір є змішаним, який містить елементи різних договорів: кредитного та страхування. Працівник банку, який здійснював оформлення кредитного договору, пояснив йому, що у випадку відмови від добровільного страхування, він не зможе отримати кредит. Зазначені умови є несправедливими та суперечить умовам ЗУ «Про захист прав споживачів». З огляду на викладене вище, просив визнати недійсним кредитним договір № 7/3365SFPR7 від 04.05.2011 року. У судовому засіданні 13.12.2021 року сторони відсутні. Позивач [PERSON] просив завершувати розгляд справи за його відсутності, підтримавши заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач ПАТ «Платинум Банк», явку свого представника у судове засідання не забезпечили, подали заяву про застосування строків позовної давності, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа ПрАТ «Ренесанс життя», явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, пояснень на позов не подали, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не зверталися. Врахувавши подані сторонами заяви, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 04.05.2011 року між ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» та [PERSON] укладено кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки та страхуванням життя позичальника № 7/3365SFPR7 (а.с. 10). Як видно зі змісту зазначеного вище договору, його укладання здійснюється відповідно до Умов споживчого кредитування, які є його невід`ємною частиною. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] , зазначає, що кредитним договір є недійним, тому що суперечить нормам Заклну України «Про захист прав споживачів», а саме, працівники банку не ознайомили його з умовами кредитування, нарахування комісії за договором та розгляд будь-яких спорів за договором третейським судом є несправедливими умовами, а добровільне страхування життя, насправді такими не є, оскільки договір добровільного страхування життя він змушений був укласти, бо інакше не отримав би кредит. За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами оспорюваних правочинів) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця: кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Права споживача вважаються порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Аналізуючи додану позивачем до позовної заяви копію оспорюваного кредитного договору, суд приходить до висновку, що його текст дійсно є занадто дрібним, що унеможливлює його прочитання, тим більше за короткий проміжок часу як зазначає позивач, а тому суд приймає до уваги та вважає доведеним позивачем порушення банком правил ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами оспорюваних правочинів) щодо не ознайомлення [PERSON] належним чином з умовами кредитування. Щодо обставини про несправедливість встановлення комісії за кредитним договором. Так, пунктом 1.1. зазначеного кредитного договору передбачено стягнення з позичальника комісії за обслуговування кредиту у розмірі 55, 00 грн., а п. 2.4. передбачено, що комісія за обслуговування кредиту нараховується та сплачується щомісяця разом із сплатою процентів за заборгованості за кредитом в дату сплати заборгованості. Банк має право змінювати розмір щомісячної комісії за обслуговування кредиту в разі настання подій, незалежних від волі сторін договору, про що банк повідомляє позичальника письмово із наданням встановленого графіку платежів. Якщо протягом 14 календарних днів після направлення такого повідомлення та графіку, позичальник не звернеться письмово до банку, нові умови та такий графік платежів вважаються погодженими з позичальником. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами оспорюваного правочину), споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 р. № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами оспорюваного правочину) з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 (які діяли на момент укладення сторонами оспорюваного правочину), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. З наведених підстав незаконною є встановлення винагороди за надання фінансового інструменту у відсотковому розмірі від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та в частині сплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у відсотковому розмірі річних від суми зарезервованих ресурсів, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит (Правова позиція сформована на підставі: Постанова, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду,номер 130/904/16-ц, від 2019-03-20). Отже, умови п.п. 1.1., п. 2.4. кредитного договору з обслуговуванням кредитної картки та страхуванням життя позичальника № 7/3365SFPR7 від 04.05.2011 року щодо встановлення комісії, порядку її нарахування та розміру є несправедливими та відповідно недійсними. Щодо п. 6.1. р. 6 кредитного договору, відповідно до змісту якого - всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв`язку з ним, або випливають з нього, у тому числі, такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або в Постійно діючому незалежному третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів», відповідно до їх регламентів за вибором позивача. Сторони домовилися, що розгляд справи у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків здійснюється третейським суддею Волошиновичем О.П. одноособово. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддею, призначення третейського судді сторони доручають голові постійно діючого Третейського суду при АУБ. Розгляд справи у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» здійснюється третейським суддею одноособово за призначенням голови Третейського суду при ВГО. Умови цього договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження є складовими частинами даної третейської угоди. Місце та дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Отже, п. 6.1. кредитного договору з обслуговуванням кредитної картки та страхуванням життя позичальника № 7/3365SFPR7 від 04.05.2011 року прямо суперечить п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди», а відтак за правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним. Зазначена позивачем обставина щодо несправедливості умов про укладення договору добровільного страхування життя між ПрАТ «Ренесанс життя» та [PERSON] також заслуговує на увагу суду та є доведеною позивачем, оскільки умови кредитного договору були типовими, а за правилами п. 1.3. оспорюваний договір є змішаним, який містить елементи різних договорів: кредитного та страхування. Отже, відповідачем ПАТ «Платинум Банк» у випадку відмови [PERSON] від укладення договору добровільного страхування життя, не було би укладено з останнім кредитного договору з обслуговуванням кредитної картки та страхуванням життя позичальника № 7/3365SFPR7, що за своєю правовою природою суперечить поняттю «добровільного страхування». З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання кредитного договору з обслуговуванням кредитної картки та страхуванням життя позичальника № 7/3365SFPR7, укладеного 04.05.2011 року між ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс життя» та [PERSON] недійсним. Разом з тим, відповідач ПАТ «Платинум Банк» заперечуючи проти позову, подали до суду заяву про застосування строків позовної давності відносно заявлених позовних вимог, з тих підстав, що оспорюваний правочин укладено у 2011 році, останній платіж за договором з боку позивача мав місце у 2012 році, а з позовом останній звернувся у 2018 році, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене. Позивач [PERSON] 06.02.2012 року вніс останній платіж в рахунок виконання своїх зобов`язань за кредитним договором з обслуговуванням кредитної картки та страхуванням життя позичальника № 7/3365SFPR7 від 04.05.2011 року, до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання недійним кредитного договору звернувся лише 17.12.2018 року, тобто більш, ніж через три роки, а тому пропустив строки позовної давності для звернення до суду з позовом для захисту свого порушеного права. З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Платинум Банк», третя особа ПрАТ «Ренесанс життя» про захист прав споживачів та визнання недійним кредитного договору, не підлягають задоволенню судом. Підстави для розподілу судових витрат, за правилами ст. 141 ЦПК України, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed