Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

18 березня 2020 року позивач звернулась до суду в інтересах неповнолітнього [PERSON] з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь страхове відшкодування у розмірі 36796,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 1839,80 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилалася на те, що в жовтні 2018 року сталося ДТП, в якому постраждав її син [PERSON] , Останньому були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді важкої тупої травми тіла, які відповідно до висновку судово - медичної експертизи відносять до тяжких тілесних ушкоджень. ДТП сталося з вини [PERSON] , який вироком суду визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік. На момент скоєння ДТП [PERSON] мав поліс обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Акціонерного товариства «Страхова компанія «МЕГА - ГАРАНТ».28 січня 2020 року позивачка звернулась до страхової компанії з заявою про страхове відшкодування, надавши всі необхідні документи. Однак на початку березня 2020 року отримала відповідь від страхової компанії з відмовою у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що у вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2019 року по справі № 623/2553/19 зазначено, що на момент судового розгляду справи обвинувачений [PERSON] відшкодував заподіяну [PERSON] матеріальну і моральну шкоду. Позивачкою цивільний позов в межах кримінального судочинства не заявлявся. 07 квітня 2020 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визначає частково в розмірі відшкодування шкоди на лікування потерпілого у розмірі 8632,99 грн. та моральної шкоди у розмірі 431,65 грн. В обгрунтвання зазначає, що позивачкою до позовної заяви додані численні копії фіскальних чеків на придбання ліків є неналежної якості та такими, що лише частково підтверджують необхідність їх придбання. Відповідач вказує, що витрати на лікування якими підтверджено необхідність придбання лікарських засобів, згідно переліку ліків, зазначених у листах лікарських призначень становить 8632,99 грн., з яких: ніцеромакс -918,71 грн., 1936,94 грн.,контрівен-2404,08 грн., л-лізин -509,27 грн.,цефепін - 293,9 грн., лактовіт -168,75 грн., тугіна - 402,78 грн., гліцин -116,44 грн., цитофлавін -74,80 грн., нейровітан - 71,83 грн. На інші лікарські засоби , які зазначені у фіскальних чеках відсутні рекомендації лікаря щодо їх придбання, оскільки вони не були зазначені у виписці із медичної картки стаціонарного хворого № 24915 від 19.10.2018 р., наданою Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладеної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова та у виписці із медичної карти стаціонарного хворого № 4884 від 01.06.2019 р., наданою Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласна дитяча клінічна лікарня». Відповідач вказує на те, що відсутні докази щодо доцільності їх придбання та призначення саме на лікування позивача. Окрім того, вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2019 року по справі № 623/2553/19, яким розглядалось кримінальне провадження № 12018220320000961 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України було встановлено, що обвинувачений [PERSON] на момент судового розгляду відшкодував заподіяну шкоду потерпілому [PERSON] , що виключає можливість здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування за полісом АМ /4541101. Щодо відшкодування витрат, пов`язаних на проїзд до лікарні, то до позовної заяви додані численні копії квитків для проїзду, з яких неможливо визначити ким ці квітки використовувались. Також, з наданих копій чеків вбачається, що дата видачі їх не збігається із датою перебування у лікарні неповнолітнього сина позивачки, оскільки видані пізніше. Тому АТ «СК « МЕГА -ГАРАНТ» вважає, що не має правових підстав на відшкодування витрат, пов`язаних із придбанням цих квитків. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 26-1 ЗУ « Про ОСЦПВВНТЗ» страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо - транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Зважаючи на те, що АТ «СК «МЕГА - ГАРАНТ» визнає відшкодування витрат за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 8632,99, то і розмір моральної шкоди буде дорівнювати 431,65 грн. ( 8632,99 грн.*0,05). Третя особа, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву в якій просить суд розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі, оскільки в ході досудового слідства з його боку потерпілому була відшкодована саме моральна шкода, матеріальна шкода ним не відшкодовувалась, тому як цей обов`язок покладено на відповідача, згідно страхового полісу, який діяв на момент ДТП, а саме на АТ «СК «МЕГА -ГАРАНТ». В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 01 жовтня 2018 року, близько 10 години 25 хвилин, [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем Volkswagen LT 46, реєстраційний номер [NUMBER] , рухався зі швидкістю не менше 92-97 км/год., що згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 7/521 СЕ-19 від 29 травня 2019 року з технічної точки зору, не знаходиться в причинному зв`язку з подією та наслідками з подією та наслідками, по автошляху Київ-Харків-Довжанський зі сторони міста Слов`янськ, Донецької області, в напрямку міста Харків. Під час руху в районі перехрестя автошляху Київ-Харків-Довжанський та вулиці Шкільної в селі Кам`янка, Ізюмського району, Харківської області, водій [PERSON] порушив вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечною для інших учасників руху об`їзду перешкоди» та під час руху з обраною ним швидкістю для населених пунктів, з моменту виникнення небезпеки, не вжив заходів своєчасного гальмування без зміни напрямку свого руху, здійснив під час гальмування маневр вліво, в результаті чого стався наїзд на велосипедиста малолітнього [PERSON] , який, порушуючи вимоги пункту 10.2 Правил дорожнього руху України, здійснював виїзд на проїзну частину дороги з права наліво відносно напрямку руху водія [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної події велосипедист малолітній [PERSON] , [INFO] ,, отримав тілесні ушкодження у вигляді важкої тупої травми тіла: забій головного мозку важкого ступеню з контузіями головного мозку, з крововиливами під оболонки головного мозку, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №54-13/19 від 22 лютого 2019 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, загрозливих для життя, та закритий двобічний перелом нижньої щелепи в області кут, а ліворуч зі зсувом і тіла праворуч в області 3-4 зубів, закритий перелом лівої донної кістки, які згідно з зазначеної судово-медичної експертизи відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я. Порушення пункту 12.3 Правил дорожнього руху України водієм [PERSON] , які відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №7/521 СЕ-19 від 29 травня 2019 року з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками, виразилося в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем Volkswagen LT46, реєстраційний помер [NUMBER] , при обраній швидкості руху мав технічну можливість запобігти наїзду на велосипедиста, однак, не вжив заходів своєчасного гальмування без зміни напрямку свого руху, не зорієнтувався у дорожній обстановці, під час гальмування здійснив маневр вліво, в результаті чого стався наїзд на велосипедиста малолітнього [PERSON] , що спричинило вищевказані наслідки, що кваліфікується за частиною 2 статті 286 КК України. Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 вересня 2019 року, який набрав законної сили, у справі № 623/2553/19 [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавленням права керування транспортними. Застосовано до [PERSON] вимоги статті 75 КК України і звільнено його від відбування покарання з випробуванням, визначивши іспитовий строк один рік. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України, договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів урегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно вимог статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Пунктом 1.3. статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана зі смертю потерпілого (стаття 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно із статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статтей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Для отримання страхового відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням та шкоди заподіяної майну потерпілий зобов`язаний надати страховику ряд документів, визначені статтями 24 та 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. (пункт 24.1 статті 24 даного закону). Цивільно - правова відповідальність [PERSON] , як власника наземного транспортного засобу на момент скоєння ДТП була застрахована у відповідача, що підтверджується полісом № АМ/4541101 АТ « СК « МЕГА -ГАРАНТ» ( а.с. 17). 28 січня 2020 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про страхове відшкодування. Листом від 26.02.2020 року за № 26-02/5 позивачці відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки АТ «СК «МЕГА -ГАРАНТ» вважає доведеним та документально підтвердженим факт повного відшкодування потерпілій особі [PERSON] шкоди (моральної та матеріальної) безпосередньо [PERSON] , як особою відповідальної за її заподіяння, що в свою чергу, виключає можливість здійснення страхового відшкодування за полісом АМ/4541101 ( а.с.15-16). Частиною 6 статті 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 вересня 2019 року встановлено, що [PERSON] добровільно відшкодована заподіяна шкода, [PERSON] вказує, що він відшкодував моральну шкоду, що підтвердила позивачка у судовому засіданні. Із копій чеків, наданих позивачкою, вбачається, що обґрунтовано на лікування свого неповнолітнього сина [PERSON] вона витратила 17631,25 грн ( альфа -лизин - есцинат 879,64 грн.; глицин 76,26, глюкозо - електролитная смесь - 19,50 грн., дексаметазон - 65,15 грн., когнум - 509,46 грн., коктривен 29,12,52 грн., лактовит 308,20 грн., левоміцетин - 59,00 грн., нейровітан - 781,37 грн., ницефомакс - 1456,35 грн., нообут ИС- 510,80 грн., реамбирин - 1213,23 грн., реосорбилакт - 2292,57 грн., тугина -1158,87 грн., цераксон - 3097,53 грн., цефипм - 1486,8 грн., кров 430,00 грн., проведення аналізів - 1117,4 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у розмірі 17631,25 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України:моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2ст. 1167 ЦК України). На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Враховуючи вимоги розумності, справедливості суд доходить висновку про необхідність відмовити позивачі у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки ці вимоги були задоволені [PERSON] на досудовому слідстві, що підтвердила позивачка в судовому засіданні. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Outcome: partial