Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

19.08.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання батьківства відносно дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнення із [PERSON] аліментів на її користь на утримання дочки [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що з березня 2012 року по листопад 2013 року вона проживала однією сім`єю з відповідачем за адресою : [ADDRESS] , без державної реєстрації шлюбу. [INFO] позивач народила дитину - [PERSON] , оскільки на той час в шлюбі не перебувала, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проведено на підставі ч.1 ст. 135 СК України. Зазначає, що біологічним батьком дитини є відповідач по справі [PERSON] , проте матеріальної допомоги на утримання доньки останній не надає. 19.11.2021 року відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній позовну вимогу про встановлення його батьківства відносно [PERSON] , [INFO] визнав. Щодо позовної вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання доньки - [PERSON] визнав частково, згоден сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх його доходів але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, обгрунтувавши свою позицію тим, що ним вже сплачуються аліменти на утримання іншої дитини- сина [PERSON] , [INFO] , розмір його доходів щомісячно не перевищує 7000 гривень, що не дає фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі, який просить стягнути позивачка, окрім того, він не має у своїй власності цінного майна, нерухомості чи транспортних засобів. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні виклала обставини таким чином, як у відзиві на позов. Проти задоволення вимоги про визнання батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] , [INFO] не заперечувала, щодо стягнення аліментів, просила задовольнити позовні вимоги позивача частково, а саме в розмірі 1/6 частини від усіх доходів відповідача [PERSON] , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник третьої особи, в особі начальника Синельниківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), до початку проведення судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання батьківства підлягають задоволенню, з таких підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини ( факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та докази на їх підтвердження; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин справи; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Преамбула та ст.ст. 7, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у Конвенції, держави-учасниці надають батькам належну допомогу у виконанні обов`язків по вихованню дітей. Статтями 3,4 Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, прийнятою резолюцією Генеральної Асамблеї від 3 грудня 1986 року передбачено, що турбота про дитину лежить насамперед на її власних батьках. Суд може встановити батьківство у разі спільного проживання і ведення спільного господарства матір`ю і особою, яка припускається батьком дитини, якщо ця особа приймає участь у вихованні дитини та утримує дитину, а також у разі визнання тим, хто припускається, свого батьківства. Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтями 125, 126 та 128 СК України. Так, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду ( ч. 2 ст. 125 СК України). Статтею 128 СК України встановлено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що факт батьківства відповідача [PERSON] відносно дитини, повністю підтверджується зібраними у справі доказами в їх сукупності: - свідоцтвом про народження, виданого (повторно) відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Синельникове реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 15.01.2015 року, актовий запис №68; - витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України за № 00020812252 від 20.08.2018 року, а саме в графі батько записаний - [PERSON] , а в графі мати - [PERSON] ; - довідкою голови квартального комітета № 30 Синельниківської міської ради від 18 серпня 2021 року, згідно якої встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з березня 2012 рік по листопад 2013 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації, та зазначено, що від [PERSON] у [PERSON] [INFO] народилася донька [PERSON] , яка зареєстрована та проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, при народжені дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ст.ст. 263, 265 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Органами державної реєстрації актів цивільного стану, який здійснював актовий запис про народження видає нове свідоцтво про народження. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 2.16.4. Розділу II Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Враховуючи вимоги позивача, а також те, що відповідач визнав позов у цій частині в повному обсязі, дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання батьківства підлягає задоволенню і слід: [PERSON] визнати батьком [PERSON] , народженої [INFO] у місті Синельникове Дніпропетровської області, матір`ю [PERSON] та внести зміни до актового запису за № 68 від 26 лютого 2013 року про народження [PERSON] , [INFO] , складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Синельникове реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області,вказавши її батьком громадянина України [PERSON] , який народився [INFO] в сщ. Пролетарське Магдалинівського району Дніпропетровської області. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способом виконання батьками цього обов`язку відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України є в тому числі й присуджені за рішенням суду кошти (аліменти) у частці від доходу матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підтвердження того, що відповідач має утриманні ще дитину, останнім надано копію виконавчого листа від 26 січня 2011 року про стягнення за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття. Виконавче провадження відкрито 13.04.2011 року. З копії розрахунку заборгованості по аліментам, судом встановлено, що після достягнення найстаршою дитиною [PERSON] повноліття, а саме [INFO] , стягнення аліментів провадиться у розмірі 1/6 частки на утримання молодшої дитини- [PERSON] . З довідки ТОВ «Л-СТРОЙ» №0000-000062 від 25.10.2021 вбачається, що дохід [PERSON] за період з 01.06.2021 р. по 30.09.2021 р. склав 31640 грн. Відповідно до інформаційної довідки № 283819556 від 10.11.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо [PERSON] - відсутні. Відповідно ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. З огляду на зазначене вище, суд, враховуючи позиції сторін, а також те, що як позивач, так і відповідач вдвох несуть обов`язок по утриманню своєї дитини, беручи до уваги наявність на утриманні [PERSON] другої дитини, аліменти на утримання якої є стягнутими за судовим рішенням, відсутністю у відповідача нерухомого майна та відповідно, не високу щомісячну заробітну плату, суд вважає доцільним та необхідним здійснити стягнення аліментів з [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в 1/6 частці від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідатиме вимозі ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Сторонам роз`яснити, що розмір аліментів, стягнутих на утримання дітей, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою було заявлено дві позовні вимоги: майнового та немайнового характеру. Позовна вимога позивачки про встановлення батьківства задоволена повністю, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, який остання сплатила при зверненні до суду за подання позовної заяви, зокрема, за означену позовну вимогу в сумі 908 грн. Крім того, позовна вимога про стягнення аліментів також задоволена, оскільки при подачі даного позову позивачка звільнялась від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 908 грн.

Outcome: partial