Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

17 березня 2015 року, [PERSON] звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого [INFO]. на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою : [ADDRESS], посилаючись на письмову відмову державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, яке було придбано спадкодавцем [PERSON] за договорами купівлі-продажу № 1363 від 14.10.1980 р. та № 264 від 03.04.1981 р. у вигляді незакінченого будівництвом будинку готовністю 95% та закінчено ним у 1982 р. В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки не повідомила, однак надіслала на адресу суду свою заяву, в якій свій позов підтримала повністю та пославшись на ст. 158 ч. 2 ЦПК України, просила суд, слухати справу за її відсутністю (а.с. 28,72). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, надіславши на адресу суду письмову заяву з проханням про слухання справи за його відсутності на розсуд суду (а.с. 70,71). Дослідивши письмові докази по справі та матеріали спадкової справи № 397/2012, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 3 статті 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення - обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою Статтею 1217 ЦК України передбачено - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та набрав чинності з дня його офіційного опублікування - не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків, зокрема : індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 р. не потребують введення в експлуатацію, а відповідно до п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 р. - документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Крім того, відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31.01.1996 р., затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р., яка діяла до 13.12.1995 р. - реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. У випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу : а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих, бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. Пунктом 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, суд дійшов висновку, що станом на 05.08.1992 р., у відповідності до законодавства - записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на будинку, які розташовані у сільській місцевості. Суд встановив і це підтверджується матеріалами спадкової справи № 397/2012, що [PERSON], який був чоловіком позивачки - помер [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 20.06.1964 р. та свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 12.07.2012 р. (а.с. 6,7). За життя спадкодавця [PERSON], останній, за договорами купівлі-продажу № 1363 від 14.10.1980 р. та № 264 від 03.04.1981 р. придбав незакінчений будівництвом будинок готовністю 95%, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] та закінчив його будівництвом - 06.03.1986 р., що підтверджується копіями вищевказаних нотаріально-посвідчених договорів купівлі-продажу та актом про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуальної домобудівлі від 06.03.1986 р., виданого на підставі рішення Великодолинської с/р № 4 від 06.03.1986 р. «Про затвердження акту про закінчення будівництва жилого будинку [ADDRESS], закінченого будівництвом у 1982 р.», після чого [PERSON] отримав реєстраційне посвідчення на вищевказаний будинок. Згідно виписки № 02 з рішення Великодолинської с/р від 05.02.1987 р. - виключено із [ADDRESS] та присвоєно їй нову назву [ADDRESS] (а.с. 14-22). 05.03.1990 р. КП «Овідіопольське РБТІ» на ім`я [PERSON] був складений технічний паспорт на вказаний будинок, який розташований за адресою : [ADDRESS] (а.с. 11-13). Звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок, позивачка отримала письмову відмову нотаріуса у видачі вказаного свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок та одночасно, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку № 31, площею 0,1220 га за адресою : [ADDRESS] (а.с. 4,8). З матеріалів справи вбачається, що позивачка фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого [INFO]., постійно проживаючи зі спадкодавцем, і який за життя не зареєстрував своє право власності на спадковий будинок (а.с. 33,34). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved