Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

19.09.2016р. [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати недійсним Кредитний договір № 758 від 27.06.2007р., укладений між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» та [PERSON], визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012р., укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ТзОВ «Кредитні ініціативи», в частині передачі прав вимоги за Кредитним договором №758 від 27.06.2007р. та договором застави транспортного засобу від 27.06.2007р. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27.06.2007р. між ним та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» укладено Кредитний договір № 758 про надання кредиту в сумі 72 500 000 доларів США під 12% річних з кінцевим терміном повернення 19.06.2012р. В забезпечення зобов'язання за цим договором 27.06.2007р. між ним та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений нотаріально. 05.11.2013р. ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова було відкрито провадження у справі за позовом ТзОВ «Кредитні ініціативи» до нього про стягнення заборгованості за цим договором. Дізнавшись про дані справу, при ознайомленні з матеріалами справи йому стало відомо про укладення 07.12.2012р. між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ТзОВ «Кредитні ініціативи» договору про відступлення прав вимоги, за яким Банк відступив своє право вимоги за вищевказаним кредитним договором. Вважає оспорювані договори недійсними, оскільки жодних повідомлень про відступлення права вимоги за Кредитним договором він не отримував. Вважає, що при відступленні права вимоги були змінені умови і порядок повернення коштів. Також вказує на те, що строк Кредитного договору закінчився 19.06.2012р., момент укладення договору відступлення права вимоги у Банку не було дійсного права вимоги за Кредитним договором, а було лише право вимоги за невиконаними зобов'язальними правовідносинами. ТзОВ «Кредитні ініціативи» не мало і не має права придбання відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання і не має правових підстав набуття права кредитора і заставодержателя за освоюваним договором. Звертає увагу на те, що договір відступлення права вимоги не посвідчений нотаріально, хоча договір застави за кредитним договором посвідчував нотаріус. При укладенні Кредитного договору не були дотримані вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, договір не мітить обов'язкових положень щодо умов кредитування, валютних ризиків, сукупної вартості кредиту. Вважає, що при укладенні кредитного договору Банк приховав від нього повну, об'єктивну і достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав в угоді занижені показники суттєвих умов кредиту, ввівши його таким чином в оману. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на обставини, вказані в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Просить позов задовольнити. Представник відповідача ТзОВ «Кредитні ініціативи» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на обставини, зазначені у письмовому запереченні на позов, вважає позов безпідставним. Крім того, представником відповідача заявлено про застосування позовної давності у спорі. Просить відмовити повністю в задоволенні позову. Представник відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в судовому засіданні позовних вимог не визнав, підтримав заперечення представника ТзОВ «Кредитні ініціативи». Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані докази суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідне до досягнутої з контрагентом домовленості. Принцип свободи договору закріплений у ст. 627 ЦК України за якою сторони є вільними в кладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 27.06.2007р. між [PERSON] та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» (нині ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк») укладено Кредитний договір № 758, за яким позивачу надано кредит в сумі 72 500 000 доларів США під 12% річних з кінцевим терміном його повернення 19.06.2012р. В забезпечення зобов'язання за цим договором 27.06.2007р. сторони уклали договір застави транспортного засобу, посвідчений нотаріально. [PERSON] отримав кредит у визначеному в договорі розмірі та частково повертав суму кредиту з відсотками, однак допустив заборгованість по кредиту. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 23.03.2011р. задоволено позов ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 50 655,17 доларів США станом на 23.03.2011р., яка складалася з простроченої заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості по відсотках та пені. 17.12.2012р. між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» і ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» відступило ТзОВ «Кредитні ініціативи» своє право вимоги за Кредитним договором № 758 від 27.06.2007 року та договором забезпечення. У позові [PERSON] покликається на те, що не отримував жодних повідомлень про відступлення права вимоги. Проте, відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом або договором. В даному випадку діє ця загальна норма. Заміна кредитодавця не тягне за собою необхідності укладення якихось нових чи додаткових Кредитних договорів. Відсутність даних щодо повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні не є підставою визнання недійсним самого Кредитного договору чи Договору відступлення прав вимоги. Покликання позивача на зміну умов договору щодо способу і порядку погашення кредиту (зміна банківських рахунків для повернення кредиту і сплати відсотків у зв'язку з відступленням права вимоги) є безпідставною, оскільки такі не змінювалися. Права та обов'язки [PERSON] і ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк», які виникли у зв'язку з укладенням Кредитного договору №758, після настання строку виконання, вказаного в договорі, не припинилися, оскільки зобов'язання боржника по поверненню всієї суми кредиту і відсотків не виконані. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що ТзОВ «Кредитні ініціативи» не мало та не має прав для придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання, оскільки ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень щодо складу осіб, права вимоги грошових коштів до яких, можуть бути відступлені за договором факторингу. Стаття 513 ЦК України визначає форму правочину щодо заміни кредитора у зобов'язанні. У даному випадку кредитний договір №758 від 27.06.2007р. не посвідчувався нотаріально, тому підстав для висновку про необхідність нотаріального посвідчення Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012р. немає. Також як на підставу позовних вимог позивач покликається на порушення його прав споживача фінансових послуг, недотримання Банком при укладенні даного кредитного договору ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007р. Зазначає, що перед укладенням Кредитного договору всупереч ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» його не було поінформовано про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. У Кредитному договорі не зазначена інформація, передбачена ч.4 ст.11 цього Закону, а графік погашення кредиту не містить даних стосовно сплати процентів за користування кредитом. Вважає, що сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору Відповідно до ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла станом на 27.06.2007р., перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про : 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Встановлено, що спірний Кредитний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. У самому договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору - суми кредиту, строку договору, розміру відсоткової ставки, графіку повернення кредиту. Так, з тексту оскаржуваного Кредитного договору від 27.06.2007р. слідує, що такий надавався в сумі 72 500 000доларів США до 19.06.2012 року під 12%, які можуть змінюватися у визначених договором випадках. У Розділі 3 договору визначено порядок щомісячного нарахування відсотків за користування кредитом. Також визначено одноразову комісійну винагороду від суми кредиту, яка підлягає сплаті позивальником. Міститься інформація про включення до загальної вартості кредиту і витрат, пов'язаних з оформленням договорів забезпечення та правочинів з приводу мінімалізації кредитних ризиків, зокрема - нотаріальні послуги та державне мито за забезпечення, експертна оцінка предмету застави (іпотеки), страхування заставленого майна та/чи життя позичальника. Розмір плати за надання вищевказаних послуг встановлюється на підставі норм закону і розцінок суб'єктів господарювання, що надають відповідні послуги та підлягають оплаті на користь зазначених суб'єктів. Отже, порядок погашення кредиту був визначений самим Договором і додатком №1 до нього. Орієнтовна сукупна вартість кредиту могла бути обчислена самим позивачем шляхом простих арифметичних дій множення залишку заборгованості по кредиту на відсоткову ставку з врахуванням строку кредитування. При укладенні в 2007р. Кредитного договору [PERSON] добровільно сплатив одноразову комісійну винагороду, інші платежі, пов'язані із забезпеченням кредиту, фактично погодившись із запропонованими умовами, розміром додаткових витрат, які включаються до орієнтовної сукупної вартості кредиту. Позивачем та його представниками в судовому засіданні не доведено, що перед укладенням оспорюваного Кредитного договору позивач не мав можливості ознайомитися з умовами кредитування, не був письмово повідомлений про обставини, перелічені в ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, в разі недотримання вимог ч.2 ст.11 цього Закону суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, які не передбачають визнання недійсним договору. Як на правові підстави позову [PERSON] та його представники покликаються на норми ст.ст.203,215,229,230 ЦК України та положення ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, позовна заява не містить обґрунтувань в чому саме полягала помилка позивача при укладенні Кредитного договору (ст.229 ЦК України). Аналізуючи представлені докази суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України, як укладеного внаслідок введення в оману позичальника з боку банку, та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не навів доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору, погодитись чи відмовитись від укладання договору. Позивач власноручно підписав Кредитний договір, повністю понісши витрати, пов'язані з оформлення цього договору. Отримавши кредитні кошти, позивач тривалий період часу сплачував відсотки та повертав кредит. Заперечуючи позовні вимоги за їх безпідставністю, представники відповідачів також покликаються на пропуск позивачем загальної позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно до cт.256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Враховуючи те, що Кредитний Договір було укладено 27.06.2007 року, позивач примірник договору отримав на руки день його підписання і саме з цього часу міг довідатися про порушення, на його думку, своїх прав споживача за цим договором. Отже, в межах позовної давності позивач мав право звернутись до суду з позовом про визнання Кредитного договору недійсним.. Водночас позивач, отримавши в повному обсязі кредитні кошти та частково сплачуючи кредитну заборгованість (що підтверджується Розрахунком заборгованості), більше як через 9 років 19.09.2016р. пред'явив позов про визнання Кредитного договору недійсним. Суд вважає, що позовна давність позивачем пропущена без поважних причин. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Незважаючи на пропуск позивачем позовної давності суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed