Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

19.08.2021 до суду звернулася представник позивача [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа ФО-П [PERSON] з наступними позовними вимогами: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аванс у сумі 1000 доларів США, отриманий відповідачем відповідно до умов договору від 30 березня 2021 року про наміри укласти договір купівлі - продажу; стягнути з [PERSON] судові витрати; зазначити у судовому рішенні про нарахування 3% річних від суми боргу за кожен день прострочення з дня подання позову до суду і до моменту повного виконання відповідачем рішення суду. В обґрунтування позову посилалася на те, що 30.03.2021 між [PERSON] та [PERSON] , ФО-П [PERSON] укладено договір про наміри укласти договір купівлі-продажу. Відповідно до умов договору предметом договору був намір Продавця і Покупця укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу недобудованого будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов`язання за свій рахунок підготувати і надати у строк до 30 червня 2021 року повник пакет документів, необхідних для відчуження об`єкту нерухомості, проектну документацію на газопостачання, сплатити заборгованість за спожиті комунальні послуги, про що надати відповідні довідки про відсутність заборгованості по сплаті комунальних послуг та кти технічної перевірки приладів обліку у строк не пізніше 30.06.2021, знятися з реєстраційного обліку та зняти всіх зареєстрованих осіб, звільнити і передати позивачу об`єкт нерухомості у строк не пізніше 30.06.2021. Для виконання зобов`язань, взятих на себе відповідачем, позивач в рахунок належних за договором платежів у момент укладення договору передала продавцеві 1000 доларів США, який мав зарахуватися при остаточному розрахунку при укладенні договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості. Вказана сума завдатку залишилась у експерта [PERSON] . Відповідачем не виконано зобов`язань, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Представник позивача [PERSON] надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом направлення судової повістки та смс-повідомлення, яке доставлено на номер 380669787959 о 13 год 49 хв 08.11.2021. Відзиву на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відстуності до суду не надходило. Третя особа [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом направлення судової повістки та смс-повідомлення, яке доставлено на номер 380663579769 о 13 год 48 хв 08.11.2021. Пояснень щодо позову не надав, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відстуності до суду не надходило. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разінеявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у його рішеннях, саме до компетенції національних судів належить організувати судовий розгляд так, щоб він був швидким та ефективним (див. mutatis mutandis від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 31), рішення від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 28), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02, § 60) й інші). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (надалі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав - учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами впродовж розумного строку. Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких складність справи, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (§ 124 рішення у справі «Kudla v. Poland», § 30 рішення у справі «Vernillo v. France», § 43 рішення у справі «Frydlender v. France» , § 43 рішення у справі «Wierciszewska v. Poland», § 23 рішення в справі «Capuano v. Italy» та ін.). Відображений у § 45 Рішення у справі Frydlender v. France (заява № 30979/96) висновок Суду, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків (див. Caillot v. France, № 36932/97, § 27, 4 червня 1999 року). Далі Суд знову зазначає, що працівник, який вважає, що роботодавець неправомірно відсторонив чи звільнив його, має важливий особистий інтерес до забезпечення швидкого судового розгляду питання законності цього заходу, оскільки трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення, враховуючи значимість цього питання для зацікавленої особи, яка через звільнення втрачає засоби для існування (див. рішення Obermeier v. Austria від 28 червня 1990 року, § 72, та рішення Caleffi v. Italy від 24 травня 1991 року, § 17)». Отже, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання з боку України пункту 1 статті 6 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе постановити рішення у справі за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків. Судом встановлено, що 30.03.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про наміри укласти договір купівлі-продажу (а.с. 7). Відповідно до умов договору предметом договору був намір позивача та відповідача укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу недобудованого будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] в термін до 30 червня 2021 року. Цей договір свідчить про намір сторін укласти договір купівлі-продажу і не є попереднім (п. п. 1.1, 1.2 Договору). За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов`язання за свій рахунок підготувати і надати в термін до 30 червня 2021 року повний пакет документів, необхідних для відчуження об`єкту нерухомості, а також проектну документацію на газопостачання (п. 2.2.4 договору); погасити наявні заборгованості по комунальним платежам та надати позивачу довідки про відсутність заборгованостей та акти технічної перевірки приладів обліку в строк не пізніше 30 червня 2021 року (п.2.2.5 договору); знятися з реєстраційного обліку і зняти з нього всіх осіб, зареєстрованих в будинку (п.2.2.6 договору); звільнити і передати позивачу об`єкт нерухомості в термін не пізніше 30 червня 2021 року (п.2.2.8 Договору). Для виконання зобов`язань, узятих на себе відповідачем за цим договором, позивач в рахунок належних за договором платежів у момент укладання договору передала відповідачу 1000 доларів США (аванс), який мав зараховуватися при остаточному розрахунку при укладанні договору купівлі-продажу об`єктів нерухомості (п. 3.2. Договору) Згідно з п. 6.3 Договору сума задатку, яку позивач передала відповідачу, залишилась у Експерта (третя особа за цим позовом). Договір підписаний 30.03.2021 експертом ФО-П [PERSON] , продавцем [PERSON] , покупцем [PERSON] . Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). При укладенні договору 30.03.2021 сторони домовилися про те, що договір купівлі - продажу буде укладено 30 червня 2021 року. Однак, позивачем не надано доказів того, що нею виконано п. 2.4 Договору, а саме, що [PERSON] 30 червня 2021 року з`явилася до приватного нотаріуса Лещенко Л.В. для укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до п.п. 1.1-1.6 п. 1 гл. 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, н отаріус за усним зверненням фізичної особи посвідчує факт перебування її в певному місці. Посвідчення факту, що фізична особа є живою, та факту перебування її в певному місці проводиться як при явці фізичної особи до нотаріуса, так і поза приміщенням, що є робочим місцем нотаріуса. Факти, що малолітня дитина, недієздатна фізична особа є живою чи перебуває в певному місці, посвідчуються за усним зверненням її законних представників (батьків, усиновлювачів, опікуна). Факти, що неповнолітня дитина, фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, є живою чи перебуває в певному місці, посвідчуються за їх усним зверненням та за згодою на це законних представників (батьків, усиновлювачів, піклувальників), викладеною з дотриманням вимог цього Порядку щодо посвідчення правочинів за участю неповнолітніх, а також осіб, над якими встановлено піклування. На підтвердження факту, що фізична особа є живою, та факту перебування фізичної особи в певному місці нотаріус видає заінтересованим особам, щодо яких було встановлено ці факти, відповідні свідоцтва. З п.п. 6.2 - 6.3 Договору вбачається, що грошові кошти у розмірі 1000 доларів США передані експерту ФО-П Вітренку В.В., якого у позові визначено третьою особою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Позивачем невірно визначено суб`єктний склад учасників справи, клопотань про залучення ФО-П [PERSON] у якості співвідповідача, відповідно до вимог ч. 1 ст. 51 ЦПК України, позивачем заявлено не було. Щодо розписки [PERSON] , яка міститься в матеріалах справи, суд зазначає наступне. З наданої позивачем розписки встановити достовірно походження грошових коштів неможливо, оскільки з розписки вбачається лише, що 09.06.2021 [PERSON] забрав завдаток у сумі екв 1000 доларів своїх (а.с. 9). Тобто, з відомостей, які зазначені у розписці, неможливо встановити, у кого, в якому місці та відношення вказаної суми грошових коштів до договору про наміри укласти договір купівлі - продажу, укладеного 30.03.2021 між [PERSON] , [PERSON] та ФО-П [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) міститься висновок про те, що «правове значення розписки може не обмежуватися посвідченням певних обставин. Наприклад, відповідно до наведених вище положень абзацу третього частини першої статті 937 та частини другої статті 1047 ЦК України розписка може підтверджувати укладення договору зберігання в письмовій формі, підтверджувати укладення договору позики та його умов. Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вислів у цій нормі «передає або зобов`язується передати», «приймає або зобов`язується прийняти» не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати. Натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому. При цьому ані реальним, ані консенсуальним договором не передбачається виконання зобов`язання, що виникає з договору, в минулому. Положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір». Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно часини першої статті 657 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша 1212 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19). Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на обгрунтування позовних втимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed