Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

18.07.2014 до суду звернулася позивач [PERSON] із позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору довічного утримання від 10.11.200, що укладений між померлим батьком позивача - [PERSON] та відповідачем, недійсним. Позивач [PERSON] стверджує у позові, що договір довічного утримання від 10.11.2000 є недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог чинного законодавства України. Зокрема, оспорюваний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], у той час, коли, відповідно до Закону України «Про нотаріат» (п. 1 ст. 34, 36 цього Закону) у чинній редакції від 19.10.2000, передбачено, що до компетенції лише державних нотаріальних контор відноситься посвідчення договорів довічного утримання. У позові заявлено вимогу про визнання договору довічного утримання від 10.11.2000, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (відповідачем), посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON] та зареєстрованого за № 11733, недійсним з моменту укладення. Позивач у судове засідання не з'явилася, представники позивача вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач та його представник просили залишити без задоволення позов, посилаючись на необґрунтованість його вимоги, та законність вчинення правочину 10.11.2000. Приватний нотаріус КМНО [PERSON], залучена у якості третьої особи без заявлення самостійних вимог, заперечувала проти задоволення вимоги позову, та надала письмові пояснення з приводу укладення договору довічного утримання 10.11.2000. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд, вислухавши пояснення та доводи представників позивача, заперечення відповідача та його представника, пояснення третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.11.2000 між відповідачем та [PERSON] укладено договір довічного утримання, за умовами якого відповідач є набувачем майна [PERSON], у свою чергу зобов'язуючись довічно утримувати останнього /а. с. 9-10/. Після смерті [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] /а. с. 8/, відкрито спадщину за заповідальним розпорядженням померлого. Позивач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] першої черги, оскільки є його дочкою, згідно з даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.03.1970 останньої /а. с. 5/. У позові, серед решти обставин, позивачем зазначено, що [PERSON] не спілкувалася з [PERSON] після розлучення батьків: [PERSON] та [PERSON] Як вказано у позові, позивачу стало відомо про оспорюваний договір [INFO], після смерті [PERSON], та надалі нею отримано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням від 03.04.2014, яка складається з грошового вкладу з відповідними відсотками та нарахованими компенсаціями /а. с. 11/. Відповідно до ст. 5 ЦК України у редакції від 16.01.2003, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Також, постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, зокрема п. 2, роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Положеннями ст. 425 ЦК УРСР від 18.07.1963 встановлено, що за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Вимогою до форми і умови договору довічного утримання є обов'язкове нотаріальне посвідчення (ст. 47 цього Кодексу), відповідно до ч. 1 ст. 426 ЦК УРСР. Законом України «Про нотаріат», у редакції 19.10.2000, встановлено перелік нотаріальних дій, які вчиняються у державних нотаріальних конторах (ст. 34 цього Закону) та, відповідно до ст. 36, вказано виключний перелік таких дій, що здійснюються приватними нотаріусами. Вказані норми Закону України «Про нотаріат», у редакції 19.10.2000, розмежовують повноваження державних та приватних нотаріусів, до компетенції яких, відповідно до п. 5 ст. 36, належить вчинення нотаріальних дій, передбачені ст. 34 цього Закону, за винятком посвідчення договорів довічного утримання. Нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, відповідно до ст. 7 Закону України «Про нотаріат». Згідно з ч. 3 ст. 106 Конституції України, Президент України на основі та на виконання Конституції та законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Конституції України, Президент України протягом трьох років після набуття чинності Конституцією України має право видавати схвалені Кабінетом Міністрів України і підписані Прем'єр-міністром України укази з економічних питань, не врегульованих законами, з одночасним поданням відповідного законопроекту до Верховної Ради України в порядку, встановленому ст. 93 Конституції України. 23.08.1998 Президентом України видано Указ № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату України», з метою вдосконалення організації нотаріального обслуговування громадян та юридичних осіб України, який набрав чинності та не був скасований у встановленому Конституцією України порядку. Так, пунктом 2 вказаного Указу, приватні нотаріуси отримали право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Відтак, договір довічного утримання від 10.11.2000, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] та зареєстрований за № 11733, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до законодавства України, чинного на час його посвідчення, і тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Outcome: dismissed