Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

19.05.2016 року позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з [PERSON] на свою користь штраф у розмірі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок), витрати на правову допомогу розмірі 20300,00 (двадцять тисяч триста гривень 00 копійок) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 08 червня 2015 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «ГУД ПАРТНЕРС» та громадянином [PERSON] був укладений трудовий договір за умовами якого відповідача було прийнято у Компанію на посаду Директора з розвитку бізнесу. В день укладання трудового договору, з метою захисту конфіденційної інформації та секрету Компанії, між позивачем та відповідачем укладено договір про захист комерційної інформації (про конфіденційність та не розголошення). Позивач зазначає, що відповідач в порушення взятих на себе зобов»язань незаконно використовує конфіденційну інформацію позивача, яка є секретом Компанії, розголошуючи дану інформацію іншим господарюючим суб'єктам. Так, на адресу позивача надійшов лист №23 від 16.03.2016 від ТОВ «КОМПАНІЯ ІНТЕРКОМ» та ТОВ «ОКЕМА» №24/2016 від 28.04.2016р., які повідомили позивача про те, що до них звернувся [PERSON] з пропозицією подальшої співпраці та замовлення у нього як постачальника товарів, аналогічних товарам позивача та за меншою ціною аніж ціна позивача. При цьому [PERSON] був наданий для ознайомлення перелік товарів, які пропонувались ним для постачання, а також ціна ( собівартість), встановлена для таких товарів позивачем та ціна, за якою пропонувалось постачання товарів [PERSON] Посилаючись на порушення умов укладого Договору , позивач просив стягнути з відповідача 50 000,00 тис. штрафа, що передбачено п.6.2. Договору . В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на його необґрунтованість. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач посилався на те, що жодних договорів про захист комерційної інформації протягом роботи на ТОВ «ГУД ПАРТНЕРС» ним не підписувалось, а підпис у Договорі від 08.06.2015 року та Додатку до нього, Протоколі про передачу інформації , не належить відповідачу. Крім того, відповідач посилався на те, що за своїми посадовими обов'язками він не мав доступу до інформації про собівартість продукції, яка міститься в бухгалтерській та податковій звітності доступ до якої має виключно керівник та головний бухгалтер підприємства та відповідно вважає, що позивачем не надано доказів в підтвердження факту доступу відповідача до комерційної (конфіденційної) інформації. Вважає також , що позивачем не надано належних доказів в підтвердження розголошення комерційної таємниці, що належить позивачу. Вважає, що даний позов пред»явлено у зв»язку з тим, що відповідачем оскаржується в суді наказ про звільнення відповідача з роботи. Також посилався на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат. Просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 червня 2015 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «ГУД ПАРТНЕРС» та громадянином [PERSON] був укладений трудовий договір за умовами якого відповідача було прийнято у Компанію на посаду Директора з розвитку бізнесу. 09 березня 2016 року відповідача було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.12). На даний час, в провадженні Солом»янського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі. В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що відповідач в порушення взятих на себе зобов»язань незаконно використовує конфіденційну інформацію позивача, яка є секретом Компанії, розголошуючи дану інформацію іншим господарюючим суб'єктам, а тому посилаючись на п. 6.2 Договору про захист комерційної інформації ( про конфіденційність та не розголошення) просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 50 000,00 грн. Суд не погоджується з доводами позивача , виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що в день укладання трудового договору, з метою захисту конфіденційної інформації та секрету Компанії сторони уклали Договір про захист комерційної інформації (про конфіденційність та не розголошення) (а.с.5-11). Згідно п.1.1. Договору на підставі Протоколу про передачу інформації (Додаток №1 до Договору)) вбачається, що позивач передав відповідачу певну інформацію, яку вважає конфіденційною або секретом фірми, зокрема, що стосується: фінансової звітності (банківські виписки, первинна бухгалтерська документація, звіти з бухгалтерського програми 1C, собівартість товару); прибутку та видатків підприємства; умов комерційних договорів з контрагентами; рівня заробітної плати працівників; умов праці, авторських систем мотивації; технології організації робочого часу та процесу; посадових обов'язків особистих та співробітників. Згідно п.2 Договору вбачається, що сторони погодили взяти на себе наступні зобов'язання: протягом 5 років з дати укладання даного Договору відповідач не буде розголошувати ніякої інформації, отриманої ним від позивача, що є секретом фірми або конфіденційною,будь-якій іншій особі, підприємству, організації, фірмі та не буде використовувати цю інформацію для своєї власної вигоди (п.2.1. Договору); відповідач буде дотримуватись такого самого ступеня секретності з метою уникнення розголошення або використання цієї інформації, котрого відповідач дотримувався б у розумній мірі стосовно своєї власної конфіденційної або такої, яка є секретом фірми, інформації такого самого ступеня важливості (п.2.2. Договору). Відповідно до п.6.2 Договору вбачається, що у випадку встановлення вини сторони, яка одержує, у розголошення конфіденційної інформації або такої, яка є секретом фірми, сторона, яка розкриває на власний розсуд має право відшкодування збитків, зазнані у зв»язку з розголошенням або використанням інформації, або отримати від сторони, яка одержує інформацію , штраф у розмірі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок). Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні відповідач посилався на те, що підпис на Трудовому договорі, Договорі про захист комерційної інформації та Протоколі про передачу інформації від 08.06.2015 року, йому не належить. В судовому засіданні на виконання вимог ст. 10 ЦПК України сторонам було роз»яснено право заявити клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. Разом з тим, сторони відмовилися від проведення такої експертизи та здійснення відповідних витрати за її проведення посилаючись на достатність доказів, які містяться у матеріалах справи. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах» за №7 від 30.05.1997 року передбачено, що у разі незгоди сторони оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів. Враховуючи те, що сторони відмовилися від проведення по справі судової почеркознавчої експертизи, суд вважає можливим розглядати справу на підставі наявних доказів у справі. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, в обґрунтування порушення взятих на себе зобов'язань та розголошення інформації, яка на думку позивача є конфіденційною, позивач посилається на те, що на адресу ТОВ «ГУД ПАРТНЕРС» надійшов лист №23 від 16.03.2016 від ТОВ «КОМПАНІЯ ІНТЕРКОМ» та лист контрагента ТОВ «ОКЕМА» №24/2016 від 28.04.2016. Зі змісту даних листів вбачається, що до керівництва ТОВ «КОМПАНІЯ ІНТЕРКОМ» та ТОВ «ОКЕМА» звернувся [PERSON] з пропозицією подальшої співпраці та замовлення у нього як постачальника товарів, аналогічних товарам позивача та за меншою ціною аніж ціна позивача. Також у даних листах зазначено, що [PERSON] повідомив про ціни на реалізацію, собівартість продукції і послуг, прибутку позивача (а.с.13,14). Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Відповідно до ст. 505 ЦК України комерційною таємницею є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв'язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці. Перелік відомостей, які не становлять комерційну таємницю, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.1993 року № 611 «Про перелік відомостей, що не становлять комерційної таємниці» (надалі - Постанова КМУ № 611), відповідно до якої комерційну таємницю не становлять установчі документи, документи, що дозволяють займатися підприємницькою чи господарською діяльністю та її окремими видами; інформація за всіма встановленими формами державної звітності; дані, необхідні для перевірки обчислення і сплати податків та інших обов'язкових платежів; документи про сплату податків і обов'язкових платежів; документи про платоспроможність; відомості, що відповідно до чинного законодавства підлягають оголошенню. Суд вважає, що позивачем не доведено заявлених вимог в обґрунтування позову щодо передачі та розголошення комерційної інформації відповідачем по справі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працювала на посаді директора ТОВ «ГУД ПАРТНЕРС». Підтвердила в суді, що відповідач не мав доступу до фінансової звітності, прибутку та видатків, умов комерційних договорів з контрагентами, рівня заробітної плати працівників та собівартості товару та в обов'язки [PERSON] не входило ціноутворення послуг постачальника. Порядок формування ціни товару входило до її компетенції та відома була лише їй та [PERSON] Також підтвердила в суді, що не підписувала з відповідачем Договір про захист комерційної інформації та протокол про передачу інформації від 08.06.2015 року, який був наданий позивачем до позову та їй на огляд в суді. Пояснила, що ТОВ «КОМПАНІЯ ІНТЕРКОМ» не знає, однак директор з продажу ТОВ «ГУД ПАРТНЕРС» [PERSON] знайомий з директором ТОВ «ОКЕМА». Разом з цим підтвердила, що найменування контрагентів позивача, відповідачу було відомо, проте дана інформація була загальнодоступною. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працювала на посаді заступника головного бухгалтера ТОВ «ГУД ПАРТНЕРС». Підтвердила, що відповідач не мав доступу до бухгалтерської та статистичної звітності товариства. Ціни на товар для подальшої реалізації відповідачем надавали [PERSON] або [PERSON], проте [PERSON] самостійно цього робити не міг. Інформацію про контрагентів та постачальників, відповідач мав, оскільки пропонував до продажу та укладав угоди на реалізацію певного товару. Оцінюючи покази свідків у їх сукупності, суд вважає, що доводи відповідача в обгрунтування заперечень проти позову в частині відсутності доступу до інформації, яка на думку позивача є конфіденційною, передачі такої інформації відповідачу з боку позивача на підставі Договору про захист комерційної інформації та протоколу про передачу інформації від 08.06.2015 року, знайшло своє підтвердження в суді. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів в підтвердження доступу відповідача до конфіденційної інформації позивача. Суд також вважає, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження того, що відповідачем були здійснені дії, які в розумінні вимог чинного законодавства свідчать про розголошення комерційної таємниці позивача. Так, позивачем не надано доказів того, що відповідачем, як агентом було здійснено комерційну пропозицію ТОВ «ОКЕМА» та ТОВ» КОМПАНІЯ ІНТЕРКОМ» за нижчими цінами, ніж позивача, як і не доведено факту надання розміру цін та собівартості товарів і послуг позивача. Крім цього, допитана в суді свідок [PERSON] підтвердила, що відповідач не мав доступу до порядку формування собівартості товарів і послуг. Приймаючи до уваги те, що інші відомості, які на думку позивача повідомив відповідач контрагентам позивача, у своїй сукупності не можуть становити комерційну таємницю і не становлять перелік інформації, що визначено нормами чинного законодавства, як такі, що не підлягають розголошенню, а тому суд вважає, що доводи позивача в цій частині також є необґрунтованими. В судовому засіданні представник позивача в обґрунтування розголошення конфіденційної інформації посилався на акт службової перевірки, який було складено після звільнення відповідача з роботи. Разом з тим, в судовому засіданні відмовився надавати його до суду, не зважаючи на те, що судом було роз'яснено його процесуальні права та обов'язки, як сторони по справі, в тому числі наслідки відмови у вчинені відповідної процесуальної дії. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності на відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено заявлених вимог, а тому позов ТОВ «ГУД ПАРТНЕРС» не підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, позивачем не надано доказів, а саме квитанції про сплату витрат на правову допомогу у розмірі 20 300, 00 грн. З огляду на викладене вище та приймаючи до уваги те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстав для стягнення з відповідача судових витрат в порядку ст.88 ЦПК України, не має.

Outcome: dismissed