Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

19 вересня 2016 року позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даним позовом, яким просить визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 26 жовтня 2007 року між [PERSON] та відповідачем, посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В., реєстровий номер 1-2452; припинити право власності відповідача на жилий будинок [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2002 році її сусідка [PERSON], яка проживала в будинку [ADDRESS], запропонувала їй переїхати до неї жити та доглядати за нею. Вона прийняла цю пропозицію та з 2002 року по 2008 рік проживала з [PERSON] однією сім'єю, до її смерті. За життя [PERSON] вона взяла на себе всі побутові питання, у тому числі оплату комунальних послуг, а після її смерті займалась похованням та несла всі витрати, пов'язані з цим. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 червня 2016 року її визнано спадкоємцем четвертої черги після померлої [PERSON] Однак при зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] їй стало відомо, що власницею будинку № [ADDRESS] є не [PERSON], а відповідач у справі, донька позивача, на підставі договору довічного утримання від 26 жовтня 2007 року. Згодом вона дізналась, що спірний договір був укладений у той час, коли вона на декілька місяців виїжджала за межі міста, та просила доньку та її чоловіка в цей період доглянути за [PERSON]. Відповідач пояснювала їй потім, що стан здоров'я [PERSON] погіршувався, вони з чоловіком злякались, що вона може померти, та вирішили будь-яким чином закріпити право на будинок. При цьому, укладаючи договір довічного утримання, відповідач з чоловіком, не маючи на меті виконувати його умови, ввели [PERSON] в оману та запевнили, що вона виїхала з міста на постійне проживання та ніколи не повернеться, а бабуся залишиться на самоті. Відповідач також запевнила, що доглядатиме за бабусею краще за мати, а згодом і поховає. Таким чином, [PERSON] погодилась укласти спірний договір. Вважає, що спірний договір був укладений через оману з боку відповідача, під тяжким збігом обставин для [PERSON], а також жодного дня відповідачем не виконувався, оскільки був укладений без наміру останньої виконувати обов'язки за ним, отже має бути визнаний недійсним з моменту укладення. Позивач за зали судових засідань не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, на підставі наданих нею матеріалів, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], діюча на підставі довіреності, також надала заяву, якою просить розглядати справу без її участі та без участі відповідача [PERSON] Позовні вимоги визнають у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх наданими письмовими доказами, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року між [PERSON] (Відчужувач) та [PERSON] (Набувач) був укладений договір довічного утримання, за яким Відчужувач передає, а Набувач отримує у власність жилий будинок № [ADDRESS], а Набувач ([PERSON].) у свою чергу зобов'язалась: щомісячно надавати Відчужувачу матеріальне забезпечення з утримання (догляду) у розмірі 2000 гривень, забезпечити Відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку, щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря), надавати побутові послуги (прання постільної білизни один раз на 14 днів, перукарські послуги один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо-відеотехніки) на суму 30 гривень на місяць, забезпечувати належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 55 гривень на місяць чи 660 гривень на рік. Договір був посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-2452. Право власності на жилий будинок № [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON], що підтверджується витягом Маріупольського бюро технічної інвентаризації № 16498174 від 01 листопада 2007 року. Також встановлено, що 13 грудня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб; прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. Як вбачається з свідоцтва про смерть, виданого 01 березня 2008 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] померла [INFO] в місті Маріуполі Донецької області у віці 87 років. Причина смерті останньої згідно медичної довідки № 574 до форми № 106/о від 01 березня 2008 року - набряк головного мозку та легень, атеросклеротична хвороба серця. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 червня 2016 року задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом; встановлено факт того, що [PERSON] та [PERSON] з літа 2002 року по [INFO] проживали однією сім'єю в будинку [ADDRESS]; [PERSON] визнано спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] в місті Маріуполі у віці 87 років. Рішення набрало чинності 29 червня 2016 року. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] доглядала за [PERSON], несла витрати, пов'язані із доглядом, витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, тощо, а також витрати, пов'язані з похованням останньої. Аналізуючи наведене, суд вважає, що обставини, викладені у позові, доведені наданими позивачем доказами, відповідач на момент укладення з [PERSON] договору довічного утримання (догляду), не мала наміру його фактичного виконання, чим, фактично, ввела в оману [PERSON] щодо істотних обставин укладання договору, та визнаючи позов у повному обсязі, не спростовує наведених обставин. Визнання відповідачем позову не суперечить закону не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на зазначені обставини, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 26 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В., реєстровий номер 1-2452, з моменту його укладення, та припинити право власності [PERSON]. на жилий будинок [ADDRESS]. У п. 3 позовних вимог позивачка зазначила, що судові витрати за подання даного позову буде нести самостійно, у зв'язку з чим суд не вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved