Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

17 листопада 2016року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати на праві спільної часткової власності за нею та відповідачем по 1/2 ідеальної частки житлового будинку з будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: вул.Миру, 104 с.Новоселиця Татарбунарського району Одеської області. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 09.05.1992 року до жовтня 2016 року перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого колишнє подружжя має двох повнолітніх та одну малолітню дитину. Зазначила також, що з часу укладення шлюбу подружжя проживати у будинку дідуся відповідача [PERSON], де згодом були зареєстровані. Після смерті дідуся чоловіка у 1994 році, відповідач успадкував за заповітом спірний будинок та 26.01.2012року отримав свідоцтво про право власності на нього. Між тим, за час сумісного проживання подружжя за спільні кошти та спільними зусиллями здійснили реконструкцію та переобладнання будинку, провело значні покращення всередині та ззовні, прибудували веранду, перекрили кришу, провели водопровід, зробили ванну кімнату, збудували пічне опалення, тощо. З 2003 року відповідач виїхав на заробітки до іншого міста, з того часу [PERSON] та [PERSON] проживають окремо та не ведуть спільного господарства, проте позивач самостійно утримує будинок у належному стані, проводить поточні ремонти, сплачує комунальні послуги. Посилаючись на те, що майно у вигляді житлового будинку, нажите подружжям у період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, позивач вважала, що є підстави для поділу вказаного обєкту нерухомості з визнанням на праві спільної часткової власності за нею та відповідачем по 1/2 ідеальної долі спірного житлового будинку з будівлями та дворовими спорудами. Позивач, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася. Надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглядати справу без її участі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання також не зявився, надав заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував, просив розглядати справу за його відсутності. Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 24 грудня 1994 року в с.Новоселиця Татарбунарського району Одеської області помер [PERSON] (а.с.21). З матеріалів справи слідує, що за життя [PERSON] 05 травня 1981 року склав заповідальне розпорядження, яким належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в с.Новоселиця Татарбунарського району Одеської області по вул.Миру, 104, заповів своєму онукові [PERSON] (а.с.а.с.22-23). З матеріалів справи також вбачається, що 20.12.2011року на замовлення відповідача виготовлено технічний паспорт на житловий будинок по вул.Миру,104 в с.Новоселиця Татарбунарського району, та він вказаний одноособовим власником будинку (а.с.а.с.38-42). За змістом рішення виконавчого комітету Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №57 від 23.12.2011року про оформлення на видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок в селі Новоселиця вулиця Миру №104, на підставі заяви [PERSON] та запису в погосподарській книзі виконкому сільської ради №7, виконавчий комітет сільської ради вирішив оформити та доручив Татарбунарському БТІ видати свідоцтво про право власності на зазначений будинок на імя відповідача (а.с.20). Судом також встановлено, що відповідач з 26.01.2012 року зареєстрований одноособовим власником житлового будинку з підвалом, двома сараями та дворовими спорудами за адресою: вул.Миру, 104 с.Новоселиця Татарбунарського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.01.2012 року та витягом ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав від 26.01.2012 року (а.с.а.с.49,50). Зі свідоцтва про укладення шлюбу серії VІІ-ЖД №278585, виданого 09.05.1992року, вбачається, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб у Трапівській сільській раді Татарбунарського району Одеської області, у звязку з чим позивач змінила прізвище на «Бондарюк» (а.с.13). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO], але фактично не проживає з 2003року. За зазначеною адресою зареєстровані та проживають доньки відповідача [PERSON], 1993року народження, [PERSON], 1998року народження, [PERSON], 2010року народження, а також з 30 червня 1992року зареєстрована та проживає його дружина [PERSON], [INFO] - позивач у справі (а.с.а.с.18,19). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК). Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу (далі СК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до положень ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням того, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі на час виникнення у відповідача права власності на спірний будинок за заповітом, при цьому внаслідок спільних грошових та трудових затрат житловий будинок був добудований, значно покращений та істотно збільшився у вартості, що не заперечується відповідачем, суд доходить висновку про те, що є підстави для визнання спірного будинку об'єктом права спільної власності подружжя з визначенням за кожною зі сторін рівних часток у праві власності на нього. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 551грн.20коп. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 551грн.20коп. підлягає стягненню з відповідача на її користь. З огляду на викладене,

Outcome: approved