Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

18.08.2015 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 17.06.1992 року. Від даного шлюбу він та відповідачка мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя, внаслідок чого постійно виникали сварки. Вони проживали разом заради дітей, які зараз уже дорослі. Шлюбні відносини між ним та відповідачкою припинені пять місяців тому. Спільного господарства він та відповідачка не ведуть. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, так як це суперечить його інтересам, на примирення з відповідачкою він не згоден. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, відповідно до п.2 прохальної частини позовної заяви та заяви від 23.09.2015 року просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити (а.с. 2, 16). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, зазначеним в інформації Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області, які отримані відповідачкою (а.с.12, 15). Відтак, суд вважає, що відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи і не зявилася до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 19.08.2015 року, до суду не надала. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, не зявилася до суду без поважних причин, не повідомила суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у її відсутності не подала, а позивач заперечень щодо заочного розгляду справи не висловив, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.06.1992 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ №165244 (а.с.5). Від даного шлюбу позивач та відповідачка мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). Сторони не бажають миритися, позивач має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сімї стали різні характери та погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння, сварки між подружжям. При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між [PERSON] та [PERSON], а саме: що у їх сімї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад з приводу різниці в характерах, поглядах на сімейне життя, внаслідок чого сторони не проживають однією сімєю. Відтак, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивача. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини (ч.3 ст.56 СК України). Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні, не бажає миритися, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, то суд вважає, що шлюб існує формально та суперечить інтересам позивача, тому приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved