Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

18.11.2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом мотивуючи тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2010 року, від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розбіжність поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного по господарства, через різні погляди на життя між ними часто виникали сварки, з січня 2019 року вони припинили сімейно шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Враховуючи, що збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам просила шлюб розірвати. Також, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дітей в розмірі 1/2 частина з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дня подачі позову до суду і до досягнення дітьми повноліття, мотивуючи тим, що відповідач ухиляється від покладеного на нього, у відповідності до ст. 180 СК України, обов`язку утримувати своїх дітей, не цікавиться їх життям і здоров`ям, лише час від часу забирає дітей на прогулянку, дає незначні кошти, яких не вистачає навіть на харчування. На її прохання придбати одяг чи ліки відповідач відповідає, що не має коштів, хоча він працює, отримує дохід і має реальну змогу сплачувати аліменти, інших непрацездатних осіб на утриманні не має та не має стягнень за виконавчими документами. 11.12.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 31.01.2020 року позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище « [PERSON] », судові витрати стягнути з відповідача. 31.01.2020 року відповідач подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем та стягнення з нього аліментів на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частина з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дня подачі позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4\~ ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно до ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 23.10.2010 року у відділі РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції\~ Київської області, актовий запис № 1422, від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , протягом тривалого часу сімейно шлюбні стосунки не підтримують, не ведуть спільного господарства, втратили взаєморозуміння, почуття любові та довіри один до одного, сім`я розпалась остаточно і подальше перебування сторін у шлюбі суперечить їх інтересам, що підтверджено матеріалами справи та визнається сторонами. Отже, суд приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу між сторонами підлягає до задоволення, оскільки вони мають стійке волевиявлення щодо його розірвання, а примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі, діти проживають за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Батько дітей добровільно матеріальної допомоги на їх утримання не надає, здорова та працездатна особа, інших осіб на утриманні не має та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частина з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дня подачі позову до суду і до досягнення дітьми повноліття, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка\~ заробітку\~ (доходу)\~ матері,\~ батька,\~\~ яка\~\~ буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дітей, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає до задоволення, оскільки заявлені позивачем вимоги та визначений\~ спосіб стягнення аліментів відповідає\~ положенням\~ законодавства та інтересам дітей, їх рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ст.\~ 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються\~ з судового збору, який позивач сплатила при подачі позову до суду за позовні вимоги щодо розірвання шлюбу в розмірі\~ 768,40 грн. (а.с. 1), тому дані витрати компенсуються їй за рахунок відповідача. В порядку п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду про стягнення аліментів, тому відповідно до\~ ст. 141 ЦПК України\~ та Закону України «Про судовий збір» з відповідача в дохід держави стягується судовий збір в розмірі 768,40 грн., за позовні вимоги про стягнення аліментів на дітей.

Outcome: approved