Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

17 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача як спадкоємця на користь позивача коштів 27535,00 гривень, які складаються з витрат на поховання спадкодавця [PERSON] у сумі 13781,00 гривня та витрат на виготовлення та встановлення в спадковій квартирі вікон та дверей у сумі 13754,00 гривні та стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 06.06.2015 року помер його батько [PERSON], поховання якого як спадкоємець першої черги здійснив позивач. Після смерті батька, позивач маючи намір проживати надалі в квартирі батька, встановив в ній металопластикові вікна та двері. В грудні 2015 року від відповідача [PERSON] позивачу стало відомо, що на її імя нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на належну батькові квартиру. Відповідач не повідомила позивача про наявність заповіту батька на її імя, участі в витратах на поховання батька позивача не приймала, не робили перешкод позивачу у встановленні нових вікон в квартирі. [PERSON] як спадкоємиця за заповітом категорично відмовляється від відшкодування позивачу витрат як на поховання спадкодавця, так і на виготовлення та встановлення вікон та дверей, тому позивач звернувся до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримують, просять його задовольнити. Додатково надали пояснення, що за життя батька позивача він проживав у [INFO], яка належала батькові. Після його смерті позивач здійснив поховання батька, сплатив всі витрати з поховання, пізніше встановив на могилі батька памятник. Після поховання позивач разом із своєю сімєю планував переїхати до квартири батька, тому почав робити в ній ремонт, змінив вікна та двері. Відповідач є двоюрідною сестрою позивача, вона була присутня на похованні батька, тільки у вересні 2015 року відповідач заявила по наявність заповіту від імені батька на її імя, однак в добровільному порядку відмовилася відшкодувати всі витрати позивача. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечує проти позову, надала до справи письмові заперечення, згідно яких померлий батько позивача за життя оформив заповіт на відповідача [PERSON], яка після його смерті отримала у грудні 2015 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS]. Позивач здійснив поховання свого батька та вимагає компенсації, але надані позивачем товарні чеки та накладні не свідчать про понесення ним витрат на поховання, деякі товарні чеки не відповідають встановленим вимогам до їх оформлення, в деяких чеках та накладних містяться витрати, які не є витратами на поховання в розумінні ст. 1232 ЦК України. Представник відповідача заперечує проти того, що оплата вінків, обкладинки до свідоцтва про смерть, поминальний обід, виготовлення та встановлення памятника, огорожи та столу із лавкою на могилі померлого є витратами на його поховання. Доведеними розумними є витрати на поховання [PERSON] в сумі 2270,00 гривень, зазначені у накладній № 186 від 08.06.2015 року. Також, позивачем було отримано в Управлінні Пенсійного Фонду України допомогу на поховання батька у сумі 2225,98 гривень та не отриману ним пенсію за життя за червень місяць 2015 року у сумі 1112,99 гривень, тому всі витрати на поховання батька позивач собі компенсував. Стосовно компенсації вартості вікон та дверей, встановлених позивачем в успадкованій відповідачем квартирі, представник відповідача заперечує та зазначає, що позивач за життя батька був зареєстрований в його квартирі як член сімї, зі смертю батька він втратив право користування квартирою, з грудня 2015 року власником зазначеної квартири є відповідач. Надані позивачем копії документів для підтвердження встановлення в квартирі вікон та дверей не містять адреси такого встановлення та не відповідають вимогам до їх оформлення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 27.10.1982 року (а.с. 7). Згідно копії паспорту [PERSON] з 2006 року він був зареєстрований у [INFO] (а.с. 6 зворот, 68). Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON] 30.09.2010 року за реєстром № 1977, [PERSON] заповідав все своє майно [PERSON] (а.с. 23). [PERSON] помер у місті Рубіжне 06.06.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 09.06.2015 року (а.с. 14). 17.12.2015 року державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] (а.с. 24, 58-59). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.03.2016 року у цивільній справі № 425/109/16-ц позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Рішення набрало законної сили 29.03.2016 року (а.с. 117-120). Відповідно ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобовязані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Поховання [PERSON] здійснив його син [PERSON], що не заперечується сторонами у справі. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач зазначив, що він здійснив поховання свого батька та наступне облаштування його могили зробивши такі витрати власними коштами у сумі 13781,00 гривень: -за товарним чеком від 08.06.2015 року на загальну суму 750,00 гривень послуги моргу 300,00 гривень, акт-дозвіл на видачу та поховання померлого 150,00 гривень, автобус 300,00 гривень (а.с. 15); -за накладною № 186 від 08.06.2015 року на загальну суму 3240,00 гривень, з урахуванням знижки у 175,00 гривень доставка тіла до моргу 100,00 гривень, завантаження, розвантаження та переніс тіла 160,00 гривень, копання могили 600,00 гривень, одноразове вбирання місця могили 50,00 гривень, катафалк 300,00 гривень, оформлення документів 50,00 гривень, обкладинка «свідоцтво про смерть» 30,00 гривень, труна 600,00 гривень, хрест деревяний 160,00 гривень, табличка 30,00 гривень, церковний набір 30,00 гривень, покривало та подушка 240,00 гривень, рушник на хрест 35,00 гривень, рушникова (послуга) 90,00 гривень, вінки на суму 940,00 гривень (а.с. 16); -за накладною від 09.06.2015 року на загальну суму 3068,00 гривень поминальний обід на 50 осіб (а.с. 17); -за товарним чеком № 92 від 10.06.2015 року на загальну суму 1390,00 гривень огорожа металева (2 місця) 940,00 гривень, стіл 250,00 гривень, лавка 200,00 гривень (а.с. 18); -витрати на памятник у розмірі 4030,00 гривень (а.с. 18, 97). Судом встановлено, що підсумувавши всі зазначені вище витрати, які просить стягнути позивач, загальний розмір цих витрат становитиме 12478,00 гривень, замість 13781,00 гривень, як про те зазначено у позові. В судовому засіданні позивач пояснив, що різниця у 1202,00 гривні це витрати на поминальний обід на 40 днів після смерті батька, але доказів цих витрат у нього немає. Відповідно ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Отже, до таких витрат відносяться ті, які здійснюються за заходи та дії з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом могилу. На це посилалася представник відповідача в судовому засіданні та суд погоджується з цим. Разом з цим, суд зазначає, що до таких витрат відносяться також й витрати з облаштування та утримання місця поховання померлого. Згідно довідки ФОП [PERSON] від 06.04.2016 року [PERSON] звертався до ритуальної служби ЧП [PERSON] для оформлення поховання його батька [PERSON], всі витрати з поховання у 3990,00 гривень [PERSON] взяв на себе, також були замовлені, встановлені та сплачені в повному обсязі металева огорожа, стіл та лавочка на суму 1390,00 гривень та гранітний памятник на суму 4030,00 гривень (а.с. 97). Суд не приймає як належний та допустимий доказ підтвердження понесення витрат на поховання копію товарного чеку від 08.06.2015 року на суму 750,00 гривень, яка складається з послуг моргу 300,00 гривень, акту-дозволу на видачу та поховання померлого 150,00 гривень та автобус 300,00 гривень, в звязку з таким (а.с. 15). В цьому товарному чеку від 08.06.2015 року відсутнє найменування особи, яка видала цей чек та підпису особи, яка відпустила послугу, при цьому на місці «Штамп підприємства» написано кульковою ручкою «[PERSON]И.» (а.с. 15). Відтак, на час оформлення товарного чеку 08.06.2015 року порядок оформлення розрахункових документів при проведенні розрахункових операцій за готівку в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначено в Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», в п. 15 ст. 3 якого зазначено, що чеки, накладні та інші письмові документи, які засвідчують передачу права власності на товари (послуги) від продавця до покупця, повинні видаватись покупцю таких товарів (послуг) на його вимогу. Отже, товарний чек є іншим письмовим документом, який засвідчує передачу права власності на товари (послуги) від продавця до покупця згідно із зазначеним Законом. Підпунктом 3.2 Наказу Державної податкової адміністрації України «Про затвердження нормативно-правових актів до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначена форма та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання покупцю яких є обовязковим, при цьому форма та зміст товарного чека на сьогодні законодавчо не визначена. У статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» надано визначення терміну розрахунковий документ це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Відповідно п. 8 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобовязаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Таким чином, аналізуючи зазначені вище положення законодавства, можна дійти висновку, що товарний чек повинен засвідчувати факт надання послуг від виконавця замовнику, тобто в товарному чеку повинно бути зазначено, зокрема, як виконавця так і замовника (отримувача) послуг. В цій справі товарний чек від 08.06.2015 року не відповідає вище визначеному, в ньому відсутнє зазначення виконавця послуг, тому він не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ понесення витрат позивачем на поховання батька в сумі 750,00 гривень, через це в стягненні з відповідача на користь позивача цих витрат суд відмовляє. В накладній № 186 від 08.06.2015 року, оформленої ФОП [PERSON], він надав позивачу [PERSON] ритуальні послуги щодо померлого [PERSON] на суму 3240,00 гривень. Представник відповідача визнає цю накладну як належний та допустимий доказ понесення витрат на поховання позивачем, але заперечує проти віднесення до цих витрат вартості вінків у сумі 940,00 гривень та обкладинки на свідоцтво про смерть у сумі 30,00 гривень, які зазначені в накладній, оскільки ці витрати не є розумними відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України. Відповідно ст. 2 Закону «Про поховання та похоронну справу» ритуальні послуги послуги, повязані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Згідно п. 4, 10 Наказу Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 року № 193, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 08.09.2004 року № 1112/9711 «Про необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення» надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг здійснюється ритуальними службами або за договором про надання ритуальних послуг субєктами господарювання інших форм власності, які із замовником укладають договір-замовлення. Враховуючи характер послуг та предметів, які зазначені у накладній № 186 від 08.06.2015 року, суд вважає, що ці ритуальні послуги є необхідними та мінімальними, при цьому виконавцем цих ритуальних послуг додатково було застосовано знижку у 175,00 гривень, тому вартість цих послуг відповідає вимогам розумності згідно ч. 1 ст. 1232 ЦК України. Доводи представника відповідача про те, що така кількість вінків та їх вартість не є розумною не приймаються судом, оскільки ця думка відповідача є субєктивною та не підтверджена жодним доказом. Отже, в частині заперечення проти відшкодування позивачу ритуальних послуг на купівлю вінків та обкладинки свідоцтва про смерть суд не погоджується з відповідачем. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено оплату ритуальних послуг з поховання його батька у сумі 3240,00 гривень та вимоги про стягнення цієї суми є підставними. Виходячи з вказаного вище поняття «поховання померлого», до витрат на поховання відносяться затрати з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, а також витрати з облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, суд погоджується із запереченнями представника відповідача, що до таких витрат не належать витрати на проведення поминального обіду, який було оплачено позивачем за накладною від 09.06.2015 року у сумі 3068,00 гривень та поминального обіду на 40 днів у сумі 1303,00 гривень, доказів понесення яких позивачем до суду не надано (а.с. 17). Таким чином, витрати позивача на поминальний обід у сумі 3068,00 гривень та поминальний обід на 40 днів у сумі 1303,00 гривень не підлягають стягненню з відповідача та в цій частині позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю. Згідно з товарним чеком № 92 від 10.06.2015 року позивачем сплачено ФОП [PERSON] 1390,00 гривень за огорожу металеву (2 місця) 2,2х2,5 940,00 гривень, за стіл 250,00 гривень та лавку 200,00 гривень (а.с. 18). Також, позивачем було замовлено памятник згідно наданого ескізу на місце поховання [PERSON] із датою виготовлення 01.08.2015 року вартістю 4030,00 гривень (а.с. 18). Оплата позивачем за зазначені вище вироби у сумі 1390,00 гривень та 4030,00 гривень підтверджена довідкою ФОП [PERSON] від 06.04.2015 року (а.с. 97). Суд не приймає в якості доказу облаштування місця поховання [PERSON] товарний чек № 92 від 10.06.2015 року на суму 1390,00 гривень, оскільки як вбачається з цього чеку облаштованні були два місця поховання без зазначення які саме місця, при цьому в чеку не зазначено чи було облаштованне місце поховання саме померлого спадкоємця. Отже, витрати позивача за товарним чеком № 92 від 10.06.2015 року не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за необгрутованістю, тому суд відмовляє в цій частині позовних вимог. Щодо відшкодування вартості памятника на місці поховання [PERSON] у сумі 4030,00 гривень суд дійшов висновку, що ці витрати підлягають частковому відшкодуванню, виходячи з такого. В запереченнях представник відповідача посилалася на те, що згідно ескізу позивач сплатив за памятник лише аванс у сумі 3000,00 гривень, тому у відповідача відсутній обовязок відшкодовувати ці витрати, також на думку відповідача розумними витратами були витрати позивача, повязані з облаштуванням місця поховання, а саме: прибирання, встановлення таблички з хрестом на могилі, які зазначені у накладній № 186 від 08.06.2015 року. Суд не погоджується з цими запереченнями відповідача, оскільки за традиціями поховання у цій місцевості, місце поховання облаштовується одразу деревяним хрестом та лише через деякий час на цьому місті встановлюється памятник, це повязане з усадкою землі надмогильного пагорбу, тому наступне встановлення памятника позивачем на місці поховання його батька є облаштування цього місця. Також, на час оформлення ескізу про замовлення памятника позивачем не були повністю сплачені гроші 4030,00 гривень за нього, але станом на час розгляду справи в суді ці витрати повністю сплачені позивачем, що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] від 06.04.2016 року (а.с. 97). В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати.\~Витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Вартість таких витрат визначена у постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03.10.2008 року № 45. В ході розгляду справи сторонами та їх представниками не було надано суду інформації щодо граничної вартості памятників і огорож в даній місцевості, також сторонами та їх представниками не було заявлено клопотань про витребування цієї інформації з ритуальних служб (спеціалізовані комунальні підприємства, що створюються органами місцевого самоврядування ст. 8 Закону України «Про поховання та похоронну справу»). Також, сторонами не було надано інформації й від інших субєктів господарювання, що надають ритуальні послуги щодо вартості середнього памятника в даній місцевості тощо. Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03.10.2008 року № 45 визначена вартість виготовлення та встановлення памятника, огорожі, виготовлення фотографій, табличок та інше в Луганській області у розмірі 2000,00 гривень. Таким чином, за відсутності у справі іншої інформації щодо граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в місті Рубіжне Луганської області, суд вважає за необхідне керуватися граничним розміром відшкодування витрат на памятник в Луганській області у розмірі 2000,00 гривень, згідно з Постановою № 45 від 03.10.2008 року. Враховуючи вимоги щодо відшкодування розумних витрат на поховання, що й обмежується встановленою граничною вартістю у Постанові № 45 від 03.10.2008 року, суд вважає, що саме 2000,00 гривень на памятник й будуть такою розумною вартістю, яка підлягає відшкодуванню в прядку ч. 1 ст. 1232 ЦК України. Таким чином, суд вважає доведеними та підставними вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на поховання спадкодавця у сумі 3240,00 гривень та граничного розміру вартості памятника в Луганській області в сумі 2000,00 гривень. Разом з цим, судом встановлено, що позивач отримав пенсію за червень 2015 року померлого батька [PERSON] та допомогу на його поховання у загальній сумі 3338,97 гривень, що визнав в судовому засіданні позивач та погодився зменшити суму відшкодування витрат на поховання (а.с. 66, 101 журнал судового засідання). Оскільки позивач визнав отримання пенсії та державної допомоги саме на поховання батька у загальному розмірі 3338,97 гривень та представник відповідача в своїх запереченнях також зазначала про необхідність зменшення витрат на поховання на суму цих грошей, суд вважає за можливе врахувати при вирішенні питання про розмір стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування витрат, які були зроблені позивачем з поховання спадкодавця, отримані ним від Пенсійного фонду гроші. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1901,03 гривні як відшкодування поховання спадкодавця (3240,00 + 2000,00 3338,97 = 1901,03), в решті стягнення в сумі 11879,97 гривень слід відмовити. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 13754,00 гривні витрат на виготовлення та встановлення в спадковій квартирі вікон та дверей, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, в звязку з таким. В позовній заяві зазначено, що за час проживання в спадковій квартирі позивач сплатив встановлення в квартирі 29.08.2015 року металевих дверей вартістю 4700,00 гривень та 14.08.2015 року металопластикових вікон вартістю 9054,00 гривні. 27.12.2015 року власником спадкової квартири [ADDRESS] стала відповідач, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.04.2016 року (а.с. 58-59). Судом було встановлено, що позивач з 14.03.2006 року був зареєстрований у спадковій квартирі та залишався в ній зареєстрований й після смерті батька, тобто мав право користування нею. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.03.2015 року у цивільній справі № 425/109/16-ц, яке набрало законної сили 29.03.2016 року, [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування зазначеною квартирою (а.с. 117-120). Як на правову підставу стягнення цих витрат у сумі 13754,00 гривні представник позивача посилається на ст. 390 ЦК України, якою врегульовано розрахунки при витребуванні майна з чужого незаконного володіння, зокрема, на частину 4 цієї статті, згідно з якою добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. В своїх поясненнях представник позивача зазначив, що вікнами та дверима, встановленими у спадковій квартирі, незаконно володіє відповідач, оскільки ці речі були придбані позивачем. Суд не погоджується з цими доводами представника позивача. Відтак, Глава 29 ЦК України регулює питання захисту права власності. Відповідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За приписами ст. 388 ЦК України власник має право на витребування майна від добросовісного набувача, яким є набувач майна, який не знав і не міг знати про придбання такого майна у особи, яка не мала права його відчужувати. Отже, стаття 390 ЦК України підлягає застосуванню при захисті права власності шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. Враховуючи, що позивач мав право користування квартирою станом на час встановлення ним вікон та дверей серпень-вересень 2015 року та на той час відповідач ще не набула права власності на квартиру, на думку суду у позивача відсутнє право вимагати від відповідача відшкодування вартості цього майна в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 390 ЦК України. Відповідно до статей 395 та 405 ЦК України позивач мав право на користування квартирою як член сімї власника житла. Відповідно ч. 1, 3 ст. 156 Житлового кодексу України члени сімї власника, зокрема, квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сімї власника квартири зобовязані дбайливо ставитися до квартири. Повнолітні члени сімї власника зобовязані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території та проведення ремонту. В судовому засіданні позивач пояснив, що за життя свого батька вони спланували почати ремонт квартири, тому він і змінив у квартирі за власні кошти вікна та двері після смерті батька. Таким чином, суд вважає, що заміняючи в квартирі вікна та двері позивач, маючи на той час право користування квартирою, за власним рішенням виконав лише обовязок члена сімї власника квартири, передбачений ст. 156 ЖК України щодо участі в утриманні квартири та проведенні ремонту. При цьому, на час встановлення вікон та дверей відповідач не була ані користувачем, ані власником спадкової квартири, разом з цим позивач був користувачем цієї квартири як член сімї власника свого батька. Отже, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості вікон та дверей у сумі 13754,00 гривні, тому в цій частині вимог відмовляє в їх задоволенні. Підсумовуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача витрати на поховання спадкодавця у сумі 1901,03 гривня, в решті витрат на поховання у сумі 11879,97 гривень відмовляє в задоволенні, також суд відмовляє в задоволенні вимог про стягнення витрат на виготовлення та встановлення вікон та дверей у сумі 13754,00 гривні. Відповідно ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог у вигляді судового збору у сумі 38,03 гривень, оскільки вимоги задоволені судом на 6,90% (551,20 х 6,90% = 38,03), в решті судові витрати покладаються на позивача, в звязку з відмовою в позові в іншій частині.

Outcome: partial