Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

19.11.2019 року до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] із зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до договору дарування від 26.12.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Оксамитною Н.В., вона отримала від [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , які мешкають по [ADDRESS] , у дарунок 16/25 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Факт належності їй права власності на 16/25 частини вказаного житлового будинку, підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2551895 від 13.01.2014 року, та відповідним технічним паспортом на вищевказаний житловий будинок. Власником іншої частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ,\~а саме; 9/25 її частини, з надвірними будівлями, житловою площею 10,8 кв.м., є [PERSON] , що підтверджується відповідним договором купівлі продажу № 727. [PERSON] помер, тому все спадкове майно, яке залишилося після його\~смерті перейшло його дружині [PERSON] . [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] прийняла у спадкове майно на 9/25 частину житлового будинку, що\~знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однак не вчиняла відповідних дій щодо реєстрації за собою права власності у відповідних державних органах. 16.08.1990 року [PERSON] здійснила продаж 9/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , не здійснюючи його офіційного переоформлення у відповідних державних органах, що підтверджується відповідною розпискою від 16.08.1990 року. [PERSON] на постійній основі вважаючи себе повноправним власником 9/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , користувався майном на власний розсуд. \~ [PERSON] померла, не встигнувши переоформити зазначену частину житлового будинку на [PERSON] У 2006 році нею було здійснено купівлю 9/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , передавши [PERSON] відповідну грошову суму, після чого ним було передано їй відповідні документи на частину вказаного будинку, а саме: технічний паспорт та відповідні розрахункові книжки, де вказано, що заборгованості по сплаті комунальних послуг не має. Вказаним будинком в цілому вона користуюсь з 2006 року по теперішній час, тобто вже більше 13 років. Через деякий час вона дізналася, що 9/25 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належала померлій [PERSON] , що позбавляє її права офіційно здійснити на неї її переоформлення. На даний час у неї виникла необхідність зареєструвати за собою нерухомість у вигляді\~9/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки хоче користуватись всіма частинами вищевказаного житлового будинку на свій розсуд, в іншому порядку реалізувати своє право власності вона не має можливості, що стало підставою звернення до суду. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явилися надали до суду заяву в якій просять розгляд справи проводити у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити, з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача Виконавчого комітету Апостолівської міської ради просить провести судове засідання за відсутності представника, проти аоволення позову не заперечує. Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27 лютого 2020 року, закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду. Так, згідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень\~ст. 5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору дарування 16/25 частин жилого будинку посвідченого 26.12.2003 року приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Оксамитною Н.В., зареєстрованому в реєстрі за № 2967, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.01.2004 року [PERSON] на праві приватної власності належить 16/25 частин житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] (а. с. 12, 18). Відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого 23.04.1981 року нотаріусом Апостолівської державної нотаріальної контори Штефан І.Г., за реєстром 727, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав 9/25 частини жилого будинку, глинобитного, обкладеного цеглою, з надвірними будівлями, жилою площею 10.8 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель, за адресою [ADDRESS] , право власності зареєстровано за реєстровим № 49 15.12.1986 р. (а.с. 24-26). Відповідно до розписки від 16.08.1990 року [PERSON] , яка мешкає за адресою [ADDRESS] , отримала від [PERSON] 500 руб. за покупу дома при свідках (а.с. 26) Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] від 21.12.2015 р. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 7) Відповідно до копії розрахункової книжки за електроенергію [PERSON] відповідно до договору № 0145054 сплачував кошти за надані послуги за адресою [ADDRESS] (а.с. 27) Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2\~ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес сторони лише способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. До аналогічних висновків щодо застосування статті 334 дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 серпня 2018 року (справа № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18), Велика Палата Верховного Суд у постанові від 14 травня 2019 року (справа № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Так, згідно з ч. 1\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту\~ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1\~ст. 344 ЦК України\~(особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Таким чином, враховуючи той факт, що позивач [PERSON] достеменно знала власника спірного майна, своєю суттю виключає можливість застосування у даному випадку приписів\~ст. 344 ЦК України, оскільки у даного майна був і є титульний власник та він був відомий позивачу. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2\~ст. 95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України\~встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За змістом\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed