Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

18 січня 2017 року [PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] з позовом про розподіл сумісного майна подружжя, визнання права власності на частку житлового будинку з господарськими та будовами спорудами . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому любі з 21 серпня 1993 року по 2 листопада 2016 року. Від шлюбу в них є діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із нею. При поданні до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, питання щодо розділу сумісного майна подружжя не ставилося, оскільки вона сподівалася, що все вирішиться мирним шляхом. Втім, на теперішній час спір виник з вини відповідача, оскільки відповідач почав заявляти, що він є єдиним власником будинку [ADDRESS], та вона не має ніяких прав на володіння та використання вказаного житлового приміщення. З приводу цього позивачка змушена була звернутися до суду із даним позовом. Житловий будинок [ADDRESS], з господарськими та побутовими спорудами, був придбаний на їх з відповідачем спільні гроші та під час сумісного проживання і перебування в зареєстрованому шлюбі. Відповідний договір купівлі - продажу був укладений 19 серпня 2005 року. Вказаний будинок був зареєстрований за відповідачем [PERSON] Спірний будинок є їхньою із відповідачем спільною власністю та належить їм в рівних частках - по ? частці. Вартість вказаного житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, відповідно до інвентарної оцінки, на теперішній час становить 39 900 грн. таким чином, вартісне вираження 1/2 частки вказаної вказаного житлового приміщення складає 19 950 грн. У зв'язку із наведеним, позивачка просила суд ухвалити рішення яким провести розподіл вказаного житлового будинку, та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, а саме право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами [ADDRESS], загальною площею 42 кв. м., житловою площею - 21,6 кв.м., в тому числі житлового будинку зазначеного літерою «А-І», сараю -«Б», сараю - «В» вбиральня - «Г» вартістю 39 900 грн. Визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку вартісне вираження якої становить 19 950 грн. Позивач [PERSON] повідомлена належним чином про час дату судового засідання у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити за її відсутності, позов задовольнити, не заперечувала проти ухваленням судом заочного рішення. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із повідомленням відділення з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов'янської міської ради Донецької області, в реєстрі територіальної громади м. Слов'янська, відомості щодо [PERSON], [INFO] - відсутні. Тому, згідно із вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр», а також у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження - газеті «Донеччина», відповідно розпорядження КМУ від 16 грудня 2015 року №1333-р. Однак, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. У вказаному рішенні також вказано, що подружжя [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 1993 року. вказане судове рішення набрало законної сили 15 листопада 2016 року (а.с. 60). Від шлюбу сторони мають дітей: повнолітнього [PERSON], [INFO] та малолітню [PERSON], [INFO] (а.с.4). Згідно із договором купівлі - продажу житлового будинку, 19 серпня 2005 року [PERSON] придбав у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будовами і спорудами до нього під [ADDRESS]. Вказаний договір 19 серпня 2005 року було посвідчено приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Паращуком О.А., зареєстрований в реєстрі за № 4917 (а.с. 7) Згідно із довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» № 89-4/0.45/01 від 17 січня 2017 року, право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS], станом на 01 січня 2013 зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Паращук О.А. 19 серпня 2005 року, № 4917. Дата реєстрації 17 вересня 2005 року, номер запису 14921 в книзі 57. Інвентаризаційна вартість за станом на момент проведення останньої поточної інвентаризації 08 серпня 2005 року становить 9 144 грн. (а.с. 11). Згідно із звітом незалежної оцінки майна житлового будинку загальною площею 42,0 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] оціненого 11 січня 2017 року вбачається, що ймовірна ринкова вартість об'єкта оцінки становить 39 900 грн. (а.с. 12-18). Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач у судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Відповідно до положень статті 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. ст. 58, 59 цього Кодексу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи з аналізу зазначених норм, розподіл обов'язків щодо доказування в цивільній справі здійснюється на підставі принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України). Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні законодавчі положення містить ч. 3 ст. 368 ЦК України, яка говорить про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 63 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до договору купівлі-продажу, спірний будинок, розташований в [ADDRESS], придбаний у 2005 році, тобто під перебування сторін у шлюб. Оскільки право власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу прямо передбачене законом, тягар доказування протилежного покладається на відповідача, який в даному випадку у судове засідання не з'явився, своїми правами сторони в процесі не скористався, жодних доказів протилежного стверджуванню позивачки суду не надав. Таким чином, слід дійти до висновку, що будинок, розташований в [ADDRESS], та придбаний сторонами в період шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов частині розділу спільного майна подружжя без його виділу в натурі та визнання права власності на ? частку спільного майна подружжя за позивачем підлягає до задоволення. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою судових витрат входить до предмету доказування по справі. За ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних із розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України, витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлений граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та зазначено, що розмір компенсації витрат не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді. За змістом п. 48 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином, для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу, стороною повинен бути наданий акт виконаних робіт із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру та надання консультації. В порушення зазначених вимог закону, позивачка надала лише квитанцію, з якої видно, що нею сплачений гонорар на підготовку справи про розділ майна подружжя, однак суду не наданий акт виконаних робіт, з якого видно час витрачений на складання процесуальних документів та надання консультацій, чи документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. У зв'язку із викладеним, суд позбавлений можливості стягнути витрати, пов'язані із наданням правової допомоги, відповідно до ст. 88 ЦПК України, згідно із вимогами якої, судом стягуються лише документально підтверджені судові витрати. Відповідно до роз'яснень п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір,(наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку із чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved