Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

19.02.2019 позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Погребищенського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивачі мотивують тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.03.2006 вони являються співвласниками квартири [ADDRESS]. У вищевказаній квартирі зареєстрований, але не проживає з квітня 2017 року відповідач по справі [PERSON], який являється колишнім чоловіком позивача [PERSON] Узгодити питання, щодо зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку не вдалося, на неодноразові усні звернення відповідач не реагує, що негативно впливає на здійснення права власності позивачів на квартиру та створює перешкоди у оформленні субсидії, а тому позивачі просять визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 21.02.2019 позовну заяву було залишено без руху, оскільки до у позовній заяві не були зазначені докази, які б підтверджували право власності позивачів на квартину на момент подання позовної заяви. 27.02.2019 на виконання ували суду недоліки було усунуто. Ухвалою суду від 01.03.2019 провадження у справі було відкрито та справа була призначена до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження на 29.03.2019. 29.03.2019 підготовче судове засідання було відкланено в звязку з наміром відповідача скористатися послугами адвоката. 05.04.2019 через канцелярію суду позивач надіслав заяву про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільної справі №143/336/19 за його позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення витрат на будівництво, оскільки результати розгляду останньої можуть вплинути на подальший розгляд даної справи. Ухвалою суду від 05.04.2019 у задоволенні заяви було відмовлено. Також, ухвалою суду від 05.04.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.05.2019. В судовому засіданні 02.05.2019 представник відповідача знову заявив клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільної справі №143/336/19 за його позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення витрат на будівництво, яке ухвалою суду від 02.05.2019 було залишено без розгляду. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник позивача адвокат Царківський О. Ю. вказав, що після розірвання шлюбу відповідач в квартирі не проживає, особистих речей в квартирі не має, комунальні послуги не сплачує. Замок на вхідних дверях в квартирі було змінено, однак відповідач повернутися в квартиру не вимагав, з позовом до суду про усунення перешкод не звертався, а тому він втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки за час проживання в квартирі він здійснював у ній ремонт, добудував прибудови. Останніх два роки у квартирі не проживає та проживати у ній наміру не має, однак хоче, щоб йому компенсували затрачені на будівництво кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що більше року працює з чоловіком [PERSON] [PERSON]. За цей час жодного разу [PERSON] у них в квартирі не бачив, як і не бачив там його особистих речей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає позивачку [PERSON], часто буває у неї вдома. Відповідача [PERSON] він не знає, у квартирі [PERSON] його не бачив. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивачі відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 24.03.2006, являються власниками квартири [ADDRESS] (а. с. 11). Окрім позивачів, відповідно до Домової книги для прописки (реєстрації) громадян, в зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON], [INFO] (а. с. 13-14). Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Погребищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 01.07.2017, шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] було розірвано, про що 01.07.2017 складено відповідний актовий запис №7 (а. с. 12). Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 07.02.2019, складеним комісією в складі депутата Погребищенської міської ради [PERSON] та сусідів [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з квітня місяця 2017 року за місцем реєстрації не проживає (а. с. 15). Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи те, що факт непроживання відповідача за місцем реєстрації понад один рік встановлений та не заперечується самим відповідачем, поважні причини відсутності його в будинку, які перелічені в ст. 71 Житлового Кодексу України, відсутні, а визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням має для позивачів юридичне значення, суд вважає позовні вимоги позивачів щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, доведеним. Судом не приймаються до уваги пояснення відповідача про те, що в звязку з зміною замків вхідних дверей він не міг відвідувати спірну квартиру, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач до правоохоронних органів з даного приводу не звертався, як і не звертався до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою. Доказів того, що відповідач витрачав особисті кошти на здійснення ремонту та добудов до квартири [ADDRESS], суду відповідачем не надано, як і не доведено, що ці перебудови здійснювались в період їх спільного проживання з позивачем [PERSON], оскільки сам факт перебування у шлюбі не свідчить про створення спільного майна подружжя. Не доведено, що внаслідок такого переобладнання квартири істотно збільшилась її вартість внаслідок чого вона могла бути визнаним спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, а тому позов підлягає задоволенню повністю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить із того, що відповідач [PERSON], відповідно до посвідчення серії [NUMBER], виданого 13.04.1993 (а. с. 51), є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії, в звязку з чим, відповідно до п.10 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи він звільнений. Разом з тим, відповідно до ст.133 ЦПК України, окрім судового збору, судові витрати складаються і з витрат, повязаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (а. с. 56), які, відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved