Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

18 липня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача - [PERSON], аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з липня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказує на те, що з 28 червня 1997 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Зазначила, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. Також зазначила, що вона з відповідачем проживають разом, однак відповідач участі у витратах на утримання сина не приймає, в житті дитини участі не приймає, спільного часу з сином не проводить, вони з ним майже не розмовляють, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Вважає, що сумісним проживанням відповідач намагається уникнути обов'язку з утримання дитини. Судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів був ним оскаржений. Відповідач працює фрезерувальником, має як стабільний, так і періодичний заробіток. Розмір доходу відповідача позивачу не відомий. Таким чином вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини. Зазначила також, що приблизні витрати на утримання сина складають 4 000,00 грн. на місяць, та складаються з витрат на школу, відвідування спортивної секції по айкідо, харчування, літній відпочинок та одяг, а отже при сплаті позивачем аліментів у розмірі 2 000,00 грн. буде забезпечена рівність сторін при несенні витрат на утримання дитини. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду з даним позовом. 28 серпня 2018 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Дійсно з 28 червня 1997 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час перебування в якому у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Зазначив, що твердження позивача про те, що підставою звернення до суду із заявою про стягнення аліментів стало те, що вона особисто вже тривалий час самостійно утримує спільного з відповідачем сина, не отримує від відповідача матеріальної підтримки є неправдивими, оскільки відповідач продовжує після розлучення проживати разом з позивачем та повністю забезпечує її та неповнолітнього сина [PERSON] всім необхідним. Також зазначив, що відповідач ніколи не ухилявся від виконання батьківських обов'язків, він постійно надає додаткову матеріальну допомогу, купує необхідні речі для сина, забезпечує харчами не тільки сина, а і позивача. В середньому на місяць витрати на утримання сина складають приблизно 1 000,00 - 2 000,00 грн. Звертає увагу на те, що позивач не надала доказів того, що вона працює та самостійно забезпечує сина всім необхідним, позивач ніде не працює, доходу немає, а всім необхідним її забезпечує відповідач та сплачує також комунальні послуги. Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком дитини у тому випадку, якщо чоловік-батько проживає окремо та не здійснює жодної допомоги на утримання дитини. Але [PERSON] продовжує проживати разом із позивачем та неповнолітнім сином та утримує їх. Також, відповідач нещодавно звільнився з роботи та збирається їхати на заробітки до Польщі, щоб в майбутньому забезпечити гідні умови проживання для свого сина. 06 вересня 2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначила наступне. Відповідач проживає в квартирі, яка належить позивачу та у суді розглядається справа про поділ майна подружжя. Витрати у розмірі 1 730,00 грн. за рік, на які вказує відповідач, можуть вважатись додатковими витратами на дитину, однак ніяк не є утриманням дитини. Витрати на утримання дитини позивач несе самостійно. Чеки, надані відповідачем на підтвердження понесення ним витрат на дитину, однак вказані витрати були здійснені на потреби відповідача. Крім того, дитина почала відвідувати секцію плавання, витрати на яке несе позивач. У зв'язку з цим просила позовні вимоги задовольнити. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Позивач додатково пояснила, що з червня 2017 року вона працює двірником у ЖК «Іскра 173» та отримує заробітну плату приблизно 3 600,00 грн. на місяць, також вона підробляє в інших місцях, у зв'язку з чим її дохід на місяць становить приблизно 8 000,00 грн. Вона та відповідач після розлучення продовжували проживати в одній квартирі. Однак, 10 вересня 2018 року відповідач виїхав з квартири, в якій вона проживає з сином, залишивши при цьому частину своїх речей у квартирі. Їй відомо, що відповідач поїхав у Польщу. За цей час матеріальної допомоги на утримання сина відповідач не надавав, а лише дзвонив сину. Відповідач в судовому засіданні 28 серпня 2018 року позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Суду пояснив, що на теперішній час він офіційно не працює. Підробляє неофіційно фрезерувальником, з 07 до 16.00 годин п'ять днів на тиждень та отримує дохід у розмірі від 5 000,00 грн. до 7 000,00 грн. Проживає за однією адресою з позивачем та їх спільним сином. Має добрий стан здоров'я. Неповнолітній дитині сторін на теперішній час виповнилось 15 років, стан здоров'я дитини добрий. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Також додатково повідомила, що за час сумісного проживання з позивачем відповідач спільну дитину сторін утримував та не ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків. На теперішній час відповідач поїхав до Польщі працювати, щоб заробляти гроші на утримання сина. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 28 червня 1997 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 28 червня 1997 року, актовий запис № 372 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 27 січня 2003 року (а.с. 5). У вищевказаному свідоцтві про народження батьками дитини зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 33). Вказане рішення набрало законної сили 06 жовтня 2017 року. Позивачем та відповідачем визнавалося, що після розірвання шлюбу сторони та неповнолітній [PERSON] продовжували проживати за однією адресою: [ADDRESS], та 09 вересня 2018 року відповідач поїхав працювати у Республіку Польща. 18 липня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з липня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, зазначивши, що син знаходиться на її утриманні, а відповідач хоча і проживає з позивачем та сином сторін за однією адресою, однак участі у витратах на утримання сина не приймає, на підтвердження чого надала, серед іншого, копії квитанцій про купівлю одягу для дитини, канцелярських приладів, продуктів харчування тощо (а.с. 9-25, 109-120). Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Причому обов'язком особистим і індивідуальним. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч.ч. 1-2 ст. 181 СК). Отже, Сімейним кодексом України передбачено два види сплати аліментів на утримання дитини: договірний - коли батьки досягли згоди щодо порядку та розміру сплати аліментів, та судовий - коли такої домовленості між батьками досягнуто не було. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів є беззаперечним доказом того, що домовленості між батьками дитини щодо розміру аліментів досягнуто не було, та відповідач належним чином не виконує свого обов'язку по утриманню дитини. Згідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, утримання дитини до досягнення нею повноліття є обов'язком кожного з батьків. Посилання відповідача та його представника на те, що позивач не має права на стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON], оскільки відповідач проживає разом з позивачем та надає допомогу на утримання дитини, є безпідставними та судом до уваги не беруться, оскільки звернення позивача до суду свідчить про наявність спору між ними, який повинен бути вирішений у судовому порядку. Крім того, судом встановлено та визнавалося обома сторонами, що відповідач на теперішній час знаходиться за кордоном та не проживає разом з сином, оскільки з 09 вересня 2018 року виїхав працювати до Республіки Польща. Суд ввважає, що оскільки відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], то він має зобов'язання щодо утримання своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що у відповідача не перебувають на утриманні інші діти або непрацездатні батьки. Стан здоров'я відповідача встановлений судом як добрий та не потребуючий додаткових витрат на лікування. Враховуючи, що відповідач перебуває у працездатному віці та має добрий стан здоров'я, суд вважає, що він спроможний надавати позивачу аліменти на утримання спільної дитини. На теперішній час відповідач офіційно не працевлаштований, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки на ім'я [PERSON] серії [NUMBER], з якої вбачається, що 20 липня 2018 року відповідач звільнений з посади фрезерувальника в ПП «Горкомінвест» за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП (а.с. 93-94). Згідно наданої відповідачем довідки про доходи від 09 липня 2018 року, виданої ФОП «[PERSON]» загальна сума доходу відповідача за період з 18 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року становить 175 332,01 грн., з яких за 2016 рік - 41 527,38 грн. (а.с. 55-56). У судовому засіданні 28 серпня 2018 року відповідач повідомив суду, що він підробляє фрезерувальником та отримує дохід у розмірі приблизно 5000-7000 грн. щомісячно, а в судовому засіданні 11 жовтня 2018 року представник відповідача повідомила, що з 09 вересня 2018 року відповідач поїхав працювати у Республіку Польща. Стан здоров'я дитини судом встановлений як задовільний. Так, з довідки Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Амбулаторія загальної практики № 5» від 31 серпня 2018 року вбачається, що неповнолітній [PERSON] з 2005 року перебуває на обліку з приводу раннього органічного поручення ЦНС у вигляді затримки психічного розвитку, а також на обліку кардіолога (а.с. 149). Згідно висновку, складеного лікарем-генетиком Міжобласного центру медичної генетики і пренатальної діагностики 01 вересня 2008 року, [PERSON] рекомендований нагляд невропатолога (а.с. 148). Згідно виписки «Кабінету доктора Лоик» від 18 серпня 2010 року [PERSON] був встановлений діагноз: наслідки раннього органічного ураження ЦНС у вигляді ЦПРР, моторна незручність (а.с. 145). Судом встановлено, що нерухоме та рухоме майно у власності відповідача не перебуває, а грошові заощадження у нього відсутні. Доказів які б спростовували такі висновки суду, позивачем суду не надано. Відповідач в судовому засіданні 28 серпня 2018 року повідомив, що він добровільно матеріально утримує дитину в залежності від його фінансових можливостей, забезпечує його необхідними речами, купує продукти харчування, на підтвердження чого надав копії відповідних квитанцій (а.с. 57-92). Позивач не заперечувала та визнавала той факт, що відповідач також купував продукти харчування для сина та іноді купував деякі речі, однак зазначила, що його витрати на утримання дитини є незначними та такими, що не можуть забезпечити потреби дитини на достатньому рівні. Отже, встановлені обставини свідчать про те, що відповідач має матеріальну можливість утримувати свою дитину та сплачувати аліменти на її користь. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно Закону України від 07.12.2017 року № 2246-VІІІ «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 липня - 1 944,00 гривні. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітньому [PERSON] на час розгляду справи виповнилось 15 повних років. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. При цьому, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі заявленому позивачем до стягнення - 2 000,00 грн. щомісячно. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач дійсно має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі заявленому позивачем до стягнення - 2 000,00 грн. щомісячно. Посилання позивача в обґрунтування розміру аліментів у заявленій до стягнення сумі на те, що неповнолітній син сторін займається у спортивній секції з айкідо, а також займається плаванням, що також потребує значних витрат на дитину, та надані у зв'язку з цим докази, суд до уваги не бере, оскільки такі витрати пов'язані з розвитком здібностей дитини та у розумінні ч. 1 ст. 185 СК України відносяться до додаткових витрат на дитину. Слід враховувати, що аліменти необхідні щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини, а додаткові витрати обумовлені особливими обставинами, до яких законодавством віднесено, зокрема, понесення додаткових витрат у зв'язку з розвитком здібностей дитини. Крім того, посилання позивача на те, що комунальні послуги за квартиру сплачує лише позивач, а відповідач комунальні послуги не сплачує, та надані у зв'язку з цим докази, суд до уваги також не бере, оскільки вони не стосуються предмету позову у даній справі, в якій розглядаються виключно позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Оскільки батьки зобов'язані у рівній мірі забезпечувати дитину усім необхідним, суд вважає, що справедливим та об'єктивним розміром стягнення аліментів буде 1 000,00 грн., що становить половину від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (1 944,00 : 2 = 972,00), з відступом від рівності часток в сторону збільшення до 1 000,00 грн., оскільки основний тягар по утриманню дитини лежить на особі, з якою на теперішній час проживає ця дитина, тобто на матері. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Підсумовуючи наведене та враховуючи, що батьки зобов'язані у рівній мірі забезпечувати дитину усім необхідним, приймаючи до уваги стан здоров'я відповідача та неповнолітньої дитини, матеріальне становище відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача слід стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 18 липня 2018 року, тобто з моменту звернення позивача до суду, і до досягнення дитиною повноліття, на користь матері [PERSON], що буде об'єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення аліментів для гармонійного розвитку дитини з урахуванням встановлених обставин у справі. Також, суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду у твердій грошовій сумі, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Згідно ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі ст.ст. 80, 81, 180, 181, 184, 191 СК України,

Outcome: partial