Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

18 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що в березні 1985 року його матері - [PERSON] , на їх родину з 2 чоловік (мати та він - син [PERSON] ) було виділено однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що стверджується ордером №961, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Ради депутатів трудящих міста Новомосковська №65 від 01.03.1985 року. В подальшому, рішенням виконкому Меліоративненської селищної ради № 54 від 27.04.2011 року особистий рахунок вказаної квартири було переоформлено на позивача. Власником квартири на сьогоднішній день є Піщанська сільська об`єднана територіальна громада Новомосковського району Дніпропетровської області, оскільки позивач не бажає приватизувати квартиру разом з особами, які не проживають разом із ним і не мають до нього ніякого відношення. Відповідач по справі - [PERSON] була його дружиною, шлюб з якою розірвано рішенням суду 12 липня 2019 року, а фактично шлюбні відносини між ними були припинені з 01 червня 2018 року. Реєстрація колишньої дружини позивача в зазначеній вище квартирі, стверджується відповідною довідкою про склад сім`ї. Таким чином, враховуючи те, що вже майже півтора роки відповідач [PERSON] за спірною адресою не проживає, добровільно зніматися з реєстрації у вказаній квартирі відмовляється, тому позивач, посилаючись на ст.ст. 71,72,109 ЖК України, просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 січня 2020 року відкрито провадження у справі. Сторони в судове засідання не з`явилися, кожен окремо, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, одночасно позивач позов підтримав (а.с.30), відповідач позов визнала (а.с.29). Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.24). Зважаючи на подані сторонами заяви, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 961, виданого на підставі рішення виконкому Ради депутатів трудящих м. Новомосковська від 01.03.1985 року №65, [PERSON] на сім`ю із двох чоловік: сина [PERSON] , надано право на заняття однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.7). Рішенням виконавчого комітету Меліоративненської селищної ради VІ скликання Новомосковського району Дніпропетровської області №54 від 27 квітня 2011 року переоформлено особистий рахунок квартири [ADDRESS] з ім`я [PERSON] на ім`я [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.14) в зазначеній квартирі зареєстровані: основний наймач житлового приміщення [PERSON] , його донька [PERSON] , [INFO] та дружина [PERSON] , [INFO] . В матеріалах справи міститься копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2019 року, яке набрало законної сили 12.08.2019 року (а.с.12), яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. Суду подано акт обстеження квартири, складений 28 серпня 2019 року комісією Меліоративненського старостинського округу №2, за участю сусідів (а.с.15), у відповідності до якого [PERSON] зареєстрована але не проживає в квартирі [ADDRESS] з 01 червня 2018 року. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо обставин не проживання відповідача за місцем реєстрації більше шести місяців, а також відсутності будь-якої домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням та добровільності визнання цих обставин відповідачем. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що [PERSON] втратила право користування спірним житловим приміщенням, з підстав, визначених ст.71 ЖК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved