Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

17 лютого 2017 року [PERSON], заявами від 17.03.2017 року, від 23.03.2017 року уточнивши позовні вимоги, звернулася до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 29.10.2006 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого вона прийняла спадщину. В січні 2017 року нею серед інших паперів виявлено, що її чоловік мав у власності на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею земельну ділянку площею 2,0 га, розташовану на території Сонячненської сільської ради Охтирського району за межами населених пунктів. Право довічного успадковуваного володіння землею було введено Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року. З 13.03.1992 року надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване землеволодіння було припинено, проте ті особи, які набули це право до вказаної дати, зберігають право довічного успадковуваного землеволодіння до того моменту, доки вони за власним бажанням не переоформлять земельну ділянку на одному із прав передбачених чинним земельним законодавством. В чинному земельному законодавстві України не передбачено можливості переходу права довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого Державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право у період з 15.03.1991 року до 13.03.1992 року. Водночас, це не позбавляє спадкоємців можливості звернутися до суду із позовом про визнання за ними права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, належною спадкодавцю. В звязку з чим, просить визнати за нею власності на земельну ділянку площею 2,0 га відповідно до державного акту №007107 на право довічного успадковуваного володіння землею, що належала покійному [PERSON], на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області за межами населених пунктів в порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник Охтирської районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник Сонячненської сільської ради Охтирського району в судове засідання не зявився, в письмовій заяві просять справу розглянути без участі представника сільської ради, позовні вимоги залишають на розсуд суду. Представник Головного управління Держгеокадастру в Сумській області в особі відділу в Охтирському районі в судове засідання не зявився, в письмовій заяві просять справу розглянути без участі їхнього представника, при вирішенні позовних вимог покладаються на розсуд суду. Зазначили також, що в чинному земельному законодавстві не передбачено можливості успадкування земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, яка належала спадкодавцю на праві довічного успадковуваного землеволодіння. Крім того, громадяни можуть звернутися до органів державної влади або місцевого самоврядування із заявою про надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в оренду або передачу у власність, в тому числі шляхом безоплатної приватизації. Земельна ділянка, яка належала померлій особі на праві постійного користування на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, державного акту на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою чи державного акту на право постійного володіння земельною ділянкою спадкуванню не підлягає. Вивчивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Судом встановлено, що [PERSON] є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 6). Рішенням 9-ї сесії 21-го скликання Сонячненської сільської ради народних депутатів від 17.04.1991 року [PERSON] надано земельну ділянку площею 2,00 га. у довічне успадковуване володіння із земель запасу Сонячненської сільської ради (а.с. 7, 8). На підставі вищевказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею №007107 про надання йому в довічне успадковуване володіння земельної ділянки площею 2,0 га. для ведення особистого підсобного господарства в межах згідно з планом землеволодіння. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 7 (а.с. 9-12). 28 жовтня 2006 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП № 043926 від 29.10.2006 року (а.с.18). Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За час життя [PERSON] заповіту не склав, тому має місце спадкування за законом. В порядку статті 1261 Цивільного кодексу України, до спадкоємців першої черги за законом входять діти померлого, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно довідки виданої 27.06.2017 року виконкомом Сонячненської сільської ради Охтирського району, [PERSON] постійно проживав і був зареєстрований [INFO]. На момент смерті разом з ним постійно проживала та була зареєстрована його дружина [PERSON] (а.с. 41). З листа, наданого Охтирською районною нотаріальною конторою за №250/01-16 від 27.02.2017 року, вбачається, що після смерті [PERSON], який помер 28.10.2006 року, відкрито спадкову справу №211/2007 на підставі заяви про видачу спадщини, поданою дружиною [PERSON], інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися із заявами про прийняття та/або відмову спадщини (а.с.27, 28-29, 30-33). Разом з тим, в матеріалах справи містяться заяви від доньки померлого [PERSON] та синів [PERSON], [PERSON], [PERSON]В, відповідно до яких останні відмовляються від належної їм долі спадкового майна за законом (а.с.62, 63, 64, 65). З викладеного слідує, що позивач є єдиною спадкоємицею після смерті її чоловіка, яка прийняла спадщину. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON], судом не встановлено. Частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у склад якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про спадщину. Постановою державного нотаріуса Охтирської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 28.02.2017 року, [PERSON] відмовлено у посвідченні свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану на території Сонячненської сільської ради Охтирського району, так як відсутній документ чи будь-яка інформація щодо належності цієї земельної ділянки спадкодавцеві, який був зареєстрований за життя, згідно норм діючого законодавства та відсутній витяг з Державного земельного кадастру (а.с.42). Згідно інформації, наданої відділом в Охтирському районі Управлінням Держгеокадастру у Сумській області від 14.03.2017 року, станом на 01.01.2013 року відомості про власника земельної ділянки площею 2,00 га., яка розташована на території Сонячненської сільської ради Охтирського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на імя [PERSON] відсутні. Розпорядженням Голови Охтирської районної державної адміністрації від 24.07.2007 року №403 «Про припинення права тимчасового користування земельними ділянками померлих громадян на території Сонячненської сільської ради» [PERSON] припинено право тимчасового користування земельною ділянкою площею 2,0 га (а.с.34). Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 05.10.2017 року по справі №818/1180/17, яка набрала законної сили 06.11.2017 року, розпорядження Охтирської районної державної адміністрації №403 від 24.07.2007 року визнаного незаконним в частині припинення права тимчасового користування земельною ділянкою [PERSON] Чинним законодавством, зокрема Постановою Верховної [PERSON] Української РСР від 05.12.1990 року №511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» визначено, що громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковування володіння землею, а Постановою Верховної [PERSON] Української РСР від 27.03.1991 року № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. З введенням в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року (в редакції від 13.03.1992 року) надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної [PERSON] Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Поняття «користування землею» у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з'явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з не переоформленням правового титулу. Відповідно до розяснень викладених в п. 8 Постанови Верховного [PERSON] України від 13.03.1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної [PERSON] Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної [PERSON] України від 17.02.2004 р. № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної [PERSON] України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, до складу спадщини входить також право [PERSON] на довічне володіння земельною ділянкою розміром 2,0 га на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області для ведення особистого підсобного господарства. В звязку з відсутністю процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, відсутністю документа чи будь-якої інформації щодо належності цієї земельної ділянки спадкодавцеві, який був зареєстрований за життя та відсутністю витягу з Державного земельного кадастру, постановою Охтирської районної державної нотаріальної контори від 28.02.2017 року позивачу відмовлено у посвідченні свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Відповідно до розяснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України, громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 57, 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи, що відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №007107, виданого на ім'я [PERSON], останній мав право довічного успадкованого володіння вищевказаною земельною ділянкою, а тому саме це право може бути успадковане і його спадкоємцями. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню та за [PERSON] необхідно визнати право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 2,0 га. для ведення особистого підсобного господарства, розташованою на території Сонячненської сільської ради, Охтирського району, Сумської області, в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер 28.10.2006 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved