Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

18 лютого 2021 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана цивільна справа. Стислий виклад позиції позивача. У 2010 році позивач познайомився з відповідачем, оскільки останній здійснював підприємницьку діяльність на території міста Володимир-Волинський. У березні 2011 року відповідач звернувся до позивача з проханням надати в борг 4 (чотири) тисячі євро. Вказана сума у валюті була надана відповідачу, що підтверджується розпискою. При цьому, сума коштів була надана під відсоткову ставку 6 (шість) відсотків щомісячно, на термін до 6 місяців із сплатою відсотків в термін до 12 числа щомісячно. Однак, у встановлений договором позики строк відповідач кошти не повернув, та попросив продовжити дію договору позики. Станом на 12 листопада 2020 року відповідач не сплатив відсотки за користування позикою за 107 місяців (за період користування позикою ним були сплачені відсотки всього за 9 місяців). Крім того, тривалим невиконанням боргових зобов`язань позивачу завдано моральну шкоду. Так, позивач є інвалідом 1-ї групи внаслідок захворювання, отриманого при виконанні інтернаціонального обов`язку в Афганістані, потребує постійного стороннього догляду. Внаслідок того, що останній неоднарозово спілкувався з позичальником, який постійно обіцяв повернути гроші, але повертав частково, лише відсотки за користування позикою, позивач постійно хвилювався, переймався ситуацією. Через це погіршився стан його здоров`я, та у 2013 році він переніс інфаркт. З того часу позивачу доводиться постійно лікуватися, проте коштів на лікування не вистачає, і він постійно згадує про існуючий борг, що у свою чергу призводить до погіршення емоційного стану. На підставі викладеного, позивач оцінює завдану моральну шкоду в 100 000 гривень. Cтислий виклад заперечень відповідача. 07 квітня 2021 року на адресу суду надійшов відзив, згідно якого відповідач категорично не погоджується з зазначеним позовом виходячи з наступного. Що стосується самого предмету спору, а саме: грошових коштів в розмірі 4000 (чотири тисячі) євро, щодо яких складено письмову розписку, відповідач зауважив, що позивач достовірно знає, що грошові кошти ні в розмірі 4000 (чотири тисячі) євро ні в іншій сумі ним від позивача не отримувались. 11 березня 2011 року він через обставини, які не бажає розголошувати, був вимушений скласти зазначений документ. Відповідач зазначив, що він розуміє, що при наявності письмової розписки його твердження є бездоказовими, однак зазначена обставина обгрунтовує відсутність з 2011 року по 2020 рік будь-яких матеріальних претензій з боку позивача. Крім того, в письмовій розписці від 11 березня 2011 року сума коштів надана на термін до 6 місяців, тобто до 11 вересня 2011 року. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Тобто, 12 вересня 2011 року позивач, як позичкодавець, достовірно знав про порушення з боку позичальника обов`язку щодо повернення грошових коштів та відсотків за їх користування, однак до 18 листопада 2020 року до суду не звертався. У зв`язку з чим, відповідач заявив про пропуск позивачем строку позовної давності і з цих підстав наполягає на відмові в задоволенні позову в повному обсязі. Заяви, клопотання. 22 березня 2021 року надійшла заява від позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Володимир-Волинським міським судом (а.с. 64). 05 квітня 2021 року надійшла заява від представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 72). 22 квітня 2021 року надішла заява від представника відповідача, згідно якої він просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності (а.с. 87). Процесуальні дії у справі. 12 січня 2021 року справу було передано на розгляд з Володимир-Волинського міського суду Волинської області до Роздільнянського районного суду Одеської області (а.с. 33). 24 лютого 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 43-44), та застосовано заходи забезпечення позову (а.с. 47-48). 14 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 81). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] є інвалідом 1 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с. 10). Згідно акту обстеження №148237 від 12 червня 2015 року, [PERSON] , [INFO] , потребує постійного стороннього догляду (а.с. 11). Відповідно до розписки від 11 березня 2011 року, [PERSON] , [INFO] , отримав в борг від [PERSON] чотири тисячі Євро під місячну відсоткову ставку шість процентів від суми, на термін до шести місяців із щомісячною оплатою відсотків до 12 числа щомісячно (а.с. 12). Також, позивачем до матеріалів позову долучено копії проїздних документів №447301, 005030 (а.с. 13). Згідно виписки із медичної картки (стаціонарного) хворого 1400, [PERSON] , [INFO] , має наступний діагноз: стабільна стенокардія, ФКЗ, постінфарктний (2013) кардіосклероз (а.с. 14). Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого №8633, [PERSON] , 1949 року народження, поступив 29 травня 2015 року до кардіологічного відділення Волинської обласної клінічної лікарні та вибув 04 червня 2015 року, діагноз: стабільна стенокардія напруги, ФК 3, коронароатеросклероз, післяінфарктний (2013 рік) кардіосклероз, АКШ (2013 рік, 3 шунти) ішемічна кардіоміопатія, блокада ЛНПГ, тромб верхівки ЛШ, СН 2Б ст. із значно порушеною систологічною функцією лівого шлуночка (а.с. 15). Згідно виписки з картки стаціонарного хворого №8300, [PERSON] поступив до терапевтичного відділення 22 грудня 2017 року та вибув 03 січня 2018 року, діагноз: стенокардія наруги ФК ІІІ (прогресуючий перебіг 22.12.17 по 28.12.17). Постінфарктний кардіосклероз (20131). Стан після АКШ (2013р. 3 шунта). Ішемічна кардіоміопатія. Блокада ПНПГ. Часта суправентрикулярна екстрасистолія. Тромб верхівки ЛШ. НМК ІІ ст. НАК І. НТК. СН ІІ А-Б із зниженою систологічною функцією лівого шлуночка (а.с. 16) Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого №10806, [PERSON] поступив 16 жовтня 2020 року та вибув 23 жовтня 2020 року, діагноз: ІХС. Стабільна стенокардія напруги. ФК 2. Постінфарктний (2013 р.) кардіосклероз. Коронарний атеросклероз. Стан після АКШ (2013 р.) (3 шунти), ішемічна кардіоміопатія. Повна блокада лівої ніжки п.Гіса. Короткочасні пароксизми ФП. Гіпертонічна хвороба 3 ст. 2 ступеня, ССР дуже високий Гіпертензивне серце. СН 2 Б ст. з порушеною систолічною функцією лівого шлуночка (а.с. 18). Також, до матеріалів позову долучена виписка із медичної картки (стаціонарного) хворого [PERSON] (а.с. 19), та виписка епікриз з і/х №10007 (а.с. 57). 10 листопада 2020 року [PERSON] написав на адресу [PERSON] лист, згідно якого 11 березня 2011 року [PERSON] позичив [PERSON] кошти в сумі 4000 (чотири тисячі) євро із сплатою відсоткової ставки 6% в місяць, що підтверджене відповідною розпискою. В листі, зокрема зазначено, що по даний час [PERSON] не погасив суму позики та регулярно не сплачував відсотки за користування позикою. Оскільки у договорі не встановлений строк повернення позики, то [PERSON] , як позичальник повинен повернути гроші, які позичив у [PERSON] протягом 30 днів від дня пред`явлення вимоги позикодавцем (ст. 1049 ЦК України). На підставі наведеного, [PERSON] просить [PERSON] повернути кошти, упродовж передбачених законом 30 днів (а.с. 22). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 227707375, будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 25). Також, позивачем долучено копії проїзних документів №184030, 004081, 184031 (а.с. 58). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Дослідивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, надавши оцінку кожному аргументу, суд прийшов до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пропущенням строку позовної давності виходячи з наступного. В постанові від 02 листопада 2020 року (справа №642/8193/16-ц) Верховний Суд зауважив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Відносно аргументів позивача та його представника щодо відсутності встановленого строку повернення позики, суд зазначає, що дійсно, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (стаття 1049 ЦК України). Попри це, досліджуючи боргову розписку, судом було встановлено, що в ній встановлений строк повернення позики виходячи з наступного. Так, в розписці зазначено: «на термін до шести місяців». Строк і термін є двома різними поняттями: строк означає певний проміжок часу (тиждень, місяць, рік), а термін є календарною датою, з настанням якої пов`язана дія чи подія (стаття 251, 252 ЦК України). Аналізуючи наведені правові норми цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що коли нормативно-правовий акт чи документ визначає дію документу протягом місяця, то йдеться про його строк дії і повинні застосовуватися положення про початок перебігу і закінчення строку, а вживання словосполучення «на термін до шести місяців» є таким, що суперечить ЦК України. При цьому дата закінчення поєднана з прийменником «до», у зв`язку з чим така прийменникова конструкція в українській мові прямо вказує на зазначення кінцевої календарної дати виконання, тобто на строк повернення позики. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 815/4128/16). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За встановлених обставин, строк позовної давності в даних правовідносинах сплинув, на що наголошував відповідач по справі, та у зв`язку з чим подав заяву про застосування строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову на цій підставі. Відповідно до правової позиції ВС України, зробленої у постанові від 09.11.2016 року по справі № 6-1457цс16, за змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначила, що за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Крім того, суд не приймає до уваги аргументи позивача відносно того, що відповідач просив продовжити дію договору позики, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вказаного факту. З цього приводу судом було встановлено, що позивач самостійно, без згоди відповідача по справі вирішив продовжити дію договору позики, оскільки останній не повернув борг у встановлений строк. Європейський суд з прав людини зазначив, що навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27). Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Положення частини третьої статті 267 ЦК України визначають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Диспозиція частини першої статті 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина перша статті 1047 ЦК України регламентує, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина перша статті 253 ЦК України регламентує, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини четвертої статті 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно диспозиція статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Положення частини третьої статті 267 ЦК України визначають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частина дев`ята статті 156 ЦПК України регламентує, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л). Розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. На підставі статей 253, 256, 257, 266, 267, 1046, 1047 ЦК України,

Outcome: dismissed