Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

17 квітня 2018 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до[PERSON], третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.10.2010 р. позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. [INFO]. у них у шлюбі народилася донька [PERSON]. 15 лютого 2013 р. рішенням Кіровського районного суду м. Донецька шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З моменту народження доньки відповідач участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає, долею дитини не цікавиться, батьківську турботу не виявляє, бачив доньку один раз, відвідуючи позивача у пологовому будинку. Крім того, позивач самостійно утримує доньку, відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на її утримання не надає, хоча має таку можливість, задовільний стан здоров'я та не має на утриманні інших осіб. Враховуючи потреби дитини, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] у розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття [PERSON] Ухвалою судді від 18 червня 2018 р. у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 04 вересня 2018 р. підготовче засідання було відкладено у зв'язку із неявкою учасників справи. 17 вересня 2018 р. ухвалою судді підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні 08 листопада 2018 р. позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, в тому числі шляхом розміщення інформації щодо розгляду справи на сайті суду, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Третя особа в судове засідання нез'явилася, належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, свого представника не направила, надіслала до суду заяву про розгляд справи за наявними документами без участі свого представника, просила врахувати висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити рішення на користь малолітньої особи. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача і його представника, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши думку позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом враховано, що згідно з матеріалами справи відповідач є громадянином Турецької Республіки. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованої Законом України від 05.07.2001 № 2605-III, громадяни Договірних Сторін мають право на рівний правовий захист на території другої Договірної Сторони щодо своїх прав та інтересів в цивільних справах так як би вони були громадянами другої Договірної Сторони. Частинами 1, 3, 4 ст. 24 вказаної Угоди передбачено, що справи про встановлення батьківства та оспорювання батьківства, так само як і права, які мають батьки та діти з однаковим громадянством, регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є. Коли один із подружжя має громадянство однієї Договірної Сторони, а інший - другої Договірної Сторони, то застосовується законодавство тієї Договірної Сторони на території якої вони мають спільне місце проживання. Батьківські права на дитину, батьки якої не перебувають у шлюбі, за умови відсутності спору, визначатимуться законодавством обох Договірних Сторін. Для винесення рішення в питаннях, що вказані в пунктах 1-3 цієї статті, є компетентними установи Договірних Сторін, законодавство яких повинно застосовуватись. У разі можливості застосування законодавства обох Договірних Сторін компетентними є установи Договірних Сторін, на території якої проживає дитина. Судом встановлено, що[INFO]. у сторін в зареєстрованому шлюбі народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 24 травня 2011 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с. 8). З народження дитина [PERSON] проживає разом із матір'ю, яка є позивачем, на території України. 15 лютого 2013 р. рішенням Кіровського районного суду м. Донецька шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 16-17). Відповідно до акту обстеження умов проживання в квартирі, якою користується позивач, що знаходиться за адресою [ADDRESS], створено належні умови для проживання дитини [PERSON] (а.с. 43). Зі змісту висновку Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.09.2018 № 107-40/6424, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 41-42). Згідно з характеристикою, яка видана щодо [PERSON] Єди Дошкільним навчальним закладом № 33 «Дивограй» Святошинського району м. Києва, дівчинка відвідувала заклад з жовтня 2016 р., а супроводжувала її мама - [PERSON] (а.с. 20). Вирішуючи даний позов, суд, згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як випливає із практики Європейського суду з прав людини, при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки з сім'єю, окрім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Мамчур проти України, заява № 10383/09, § 100, 16 липня 2015 року; М.С. проти України, заява № 2091/13, § 76, 11 липня 2017 року). Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO], однак не цікавиться життям, здоров'ям, розвитком і вихованням дитини, не надає матеріальну допомогу на її утримання, не спілкується з дочкою тривалий час, а саме: понад сім років. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав наведені у ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За змістом роз'яснень, викладених у пунктах 15, 16, 17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками щодо дитини, не виявлення щодо неї будь-якої батьківської уваги та турботи є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини з огляду і на те, що сім'я позивача та відповідача розпалася, шлюб між ними припинено, сімейне спілкування відсутнє, тобто сім'я є непридатною. Позивач, як матір, самостійно та з народження дитини піклуються про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, а отже самостійно забезпечує її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне одночасно з позбавленням батьківських прав стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої [PERSON] За частинами 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин 1, 2 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ч.1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Ч. 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Беручи до уваги всі обставини та оцінивши відповідні докази, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17 квітня 2018 р і до досягнення [PERSON] повноліття, підлягають задоволенню. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, позовні вимоги є доведеними. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 150, 155, 164, 166, 180-183, 191 СК України,

Outcome: approved