Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

18 березня 2014 року до Старобешевського районного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та свої вимоги мотивував наступним. На підставі договору дарування йому належить житловий будинок [ADDRESS]. За вказаною адресою також значиться зареєстрованою його колишня дружина, яка відмовляється добровільно знятися з реєстрації, не мешкає за вказаною адресою з 2007 року, що суттєво порушує його права та законні інтереси як власника помешкання, а тому позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не з'явився, надав суду заяву, згідно якої на позовних вимогах наполягав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував і просив справу розглянути без його присутності.. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не з'явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів у відповідності з вимогами ч.1 ст. 224 ЦПК України та постановляє заочне рішення.. У зв'язку з відсутністю фінансування суду суд не має можливості відправляти документи рекомендованою поштою, в зв'язку з чим матеріали позову сторонам, судові повістки та повідомлення про дату та час слухання справи були направлені звичайною поштою. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачка належним чином повідомлена про дату та час слухання справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року( зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 05.12.2003 року [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS]. За вказаною адресою також значиться зареєстрованою його колишня дружина [PERSON], що є відповідачем по справі. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 14.06.2010 року. Факт розірвання шлюбу підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] зареєстрованим і виданим 14.06.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Старобешівського районного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 84.. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту перевірки проживання від 25.02.2014 року, відповідною комісією встановлено та виконкомом Петрівської сільської ради Старобешівського району Донецької області засвідчено, що за адресою [ADDRESS] [PERSON] значиться зареєстрованою, але не мешкає із 2007 року. [PERSON], як член сім'ї [PERSON], була відсутня за місцем реєстрації близько трьох років, враховуючи встановлений факт непроживання з 2007 року та дату розірвання шлюбу 2010 року. На день розгляду справи [PERSON] членом родини [PERSON] не являється, оскільки шлюб між ними було розірвано, жодних домовленостей між ними стосовно користування належним [PERSON] будинком досягнуто не було. Суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що відповідає ст. 212 ЦПК України, враховуючи, що [PERSON] відсутня без поважних причин понад один рік за місцем реєстрації та за місцем реєстрації не мешкає з 2007 року, вирішив задовольнити вимоги позивача повністю і визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Позивачем [PERSON] не заявлено вимогу про стягнення з відповідачки [PERSON] судових витрат. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне не стягувати з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved