Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

18 липня 2014 року до суду звернулась позивач [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводження батька, обґрунтувавши вимоги тим, що в період з 11 червня 2005 року по 22 січня 2009 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем; від шлюбу вони мають дитину [PERSON], [INFO], яка проживає разом із позивачкою. В даний час позивач має намір виїхати за кордон України до Російської Федерації разом з дочкою для відпочинку та оздоровлення дитини, однак відповідач в категорійній формі відмовляється оформити нотаріально посвідчену довіреність, яка надає право на виїзд дитини за кордон без супроводу батька. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити навела доводи, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник органу опіки і піклування Краснолиманської міської ради - третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору, Межерицька М.О., яка діє на підставі довіреності, вважає, що відсутні будь-які підстави для відмови в задоволенні позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив що спірні правовідносини регулюються положеннями статті 33 Конституції України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII ,з наступними змінами і доповненнями, Правилами оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, положеннями Цивільного Кодексу України і Сімейного Кодексу України. Судом встановлено, що 11.06.2205 року сторони уклали шлюб між собою (а.с. 5), який було розірвано 22 січня 2009 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського управління юстиції 22 січня 2009 року) (а.с 9). Від шлюбу у сторін є малолітня дочка [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського управління юстиції 10.06.2006 року) (а.с 6), яка в даний час проживає разом із позивачкою (а.с 8). Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). Позивачка для відпочинку, профілактики захворювань дитини має бажання та можливість оздоровити останню за кордоном. Однак, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, шляхом відмови надання дозволу позивачці на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої у передбаченому чинним законодавством порядку. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не є позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини, сплачує аліменти на утримання останньої, здійснює часткове піклування та виховання дитини, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків. Однак, позбавлення можливості малолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду останньої та добре позначиться на її фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітньої доньки, та відповідатиме волі та бажанню дитини щодо відпочинку та оздоровлення разом з матір'ю за кордоном. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв'язку з наведеним, є необхідність надати позивачці дозвіл малолітній дитині на тимчасові неодноразові виїзди за кордон у супроводі позивачки без згоди та супроводу відповідача до Російської Федерації до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved