Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

19.03.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо транспортної пригоди, в якій позивачка просить суд винести рішення, яким: Солідарно стягнути з відповідачів, [PERSON] та [PERSON], на її користь у відшкодування заподіяної їй шкоди в сумі 4200,00 гривень, з яких: - матеріальна шкода - 1200,00 гривень; - моральна шкода - 3000,00 гривень, 24.03.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до слухання на 03.04.2015 року. 03.04.2015 року слухання справи було відкладено на 21.04.2015 року в зв»язку з неявкою відповідачів та третьої особи. 21.04.2015 року слухання справи було відкладено на 30.04.2015 року в зв»язку з неявкою відповідачів та третьої особи. В судове засідання, яке відбулося 30.04.2015 року, позивачка [PERSON] не з»явилася, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява відповідачки, в якій вона просить суд слухати справу без її участі, вимоги, викладені в позовній заяві, підтримує в повному обсязі. В судове засідання, яке відбулося 30.04.2015 року, відповідач [PERSON] не з»явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи. В судове засідання, яке відбулося 30.04.2015 року, відповідач [PERSON] не з»явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи. В судове засідання, яке відбулося 30.04.2015 року, третя особа, - [PERSON] не з»явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів та позовні вимоги позивача задовольнити шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд судом здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК «Заочний розгляд справи». Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER], виданого 26 липня 2013 року нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори [PERSON], на підставі договору дарування житлового будинку від 26 липня 2013 року, посвідченого вказаним вище нотаріусом, та зареєстрованого в реєстрі за № 1923, за позивачкою зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS], об»єкта нерухомого майна за реєстраційним № 1167753432222, що підтверджується записом про право власності № 1849434. У відповідності до частини 2 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року\~№ 3353-XII ( з послідуючими змінами та доповненнями), право на керування транспортними засобами автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії B1, B, C1, C, T), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - може бути надано особам, які досягли 18 - річного віку. 09 червня 2014 року приблизно 23 години 30 хвилин відповідач [PERSON], [INFO], який на вказану дату не досяг 18 - ти річного віку, будучи неповнолітнім, за згоди свого батька, - [PERSON], чи його безвідповідального ставлення до контролю за поведінкою сина, керуючи без законних підстав засобом підвищеної небезпеки, а саме, - автомобілем «FORD SIERRA», державний номерний знак, - [NUMBER],(власником якого є третя особа по даній справі, - [PERSON]), та який на вказаний вище час знаходився у фактичному володінні відповідача, - [PERSON], не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, внаслідок чого здійснив наїзд на електроопору та паркан, що призвело до перекидання та механічного пошкодження автомобіля, а також до знищення належної відповідачці [PERSON] частини бетонного паркану. ДТП сталося внаслідок порушення відповідачем, - [PERSON], вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМ України від 10 жовтня 2001 р. N 1306, за що 15 липня 2014 року він був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень. Вказане підтверджується постановою Кагарлицького районного суду Київської області по адміністративній справі № 368/1296/14-п, копія якої міститься в матеріалах справи. Внаслідок ДТП та пошкодження (фактичного знищення) належного позивачці [PERSON] на праві власності частини бетонного паркану, яка складається із 4 секцій, позивачці, - [PERSON], як власнику , заподіяна матеріальна шкода в сумі 700,00 гривень. На підтвердження вказаної суми заподіяної шкоди додається товарний чек № 38 від 16 липня 2014 року. Крім вартості придбаних позивачкою [PERSON] 4 секцій бетонного паркану (огорожі), позивачкою понесені додаткові витрати, повязані з ліквідацією наслідків знищення паркану, - прибирання, винесення та послідуючого вивезення рештків бою бетону силами найманих працівників, в сумі 250,00 гривень, а також встановлення придбаних мною 4 секцій паркану, замість знищеного в сумі 250,00 гривень. В результаті ДТП позивачці [PERSON] заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму в 1200,00 гривень, які відповідач, чи його батько, як законний представник неповнолітнього, та третя особа по даній справі у добровільному порядку на даний час не відшкодували. Безпосередньо, після спричинення позивачці [PERSON] шкоди в результаті ДТП, винуватцем якого був неповнолітній син, відповідачем по даній справі, законним представником неповнолітнього, - [PERSON], були придбані для відшкодування збитків секції бетонного паркану та завезені на територію проживання позивачки [PERSON], але відповідач [PERSON] в категоричній формі відмовився їх встановлювати на місце знищених. Відносини по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, регулюються, зокрема ст.ст. 3, 27, 41, 68 Конституції України, ст. ст. 1116, 22, 23, 316327, 355, 386, 979999, 11661168, 1172, 1187, 1188, 11911206 Цивільного кодексу України, положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення. Правову природу відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, урегульовано законами України «Про дорожній рух» вiд 30 червня 1993 року (зі змінами) та «Про автомобільний транспорт» вiд 05 квітня 2001 року. Норми, що стосуються обовязкового страхування, містяться у спеціальному законодавстві, зокрема, законах України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вiд 01 липня 2004 року; «Про страхування» вiд 07 березня 1996 року; Директиві Ради ЄЕС від 24 квітня 1972 року «Щодо зближення законів держав-членів стосовно страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів та виконання зобовязання про страхування такої відповідальності». Із метою забезпечення правильного та однакового застосування законодавства при вирішенні спорів цієї категорії Пленумом Верховного Суду України було прийнято ряд постанов, які застосовуються судами під час вирішення спорів вказаної категорії, серед яких: - постанова Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2; - постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14; - постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6; - постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4. Слід також керуватися Правилами дорожнього руху України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України «Про правила дорожнього руху» від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР України) та іншими нормативно-правовими актами, що регламентують спірні правовідносини. Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем, та з вини якої сталась ДТП. Окремо слід зазначити, що за змістом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зміна власника транспортного засобу, яким керувала особа, винна у завданні шкоди потерпілому, не змінює субєктивного складу сторін у спорі. Загалом, позивачами у справах про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, можуть бути фізичні та юридичні особи, яким завдано майнової шкоди, у тому числі власники та володільці майна, фізичні особи, яким заподіяно моральну шкоду. Статтею 1187 ЦК України встановлено відповідальність за завдання шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідачем за таких правовідносин виступають: - володілець транспортного засобу; - винна особаволоділець транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; - власник (володілець) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; - роботодавець за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обовязків; - страхова компанія за шкоду, завдану застрахованою особою; - батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст.ст. 1178, 1179, 1183, 1186, 1187 ЦК України. Отже, судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] керував автомобілем за відсутності належних правових підстав, суд розглянув питання щодо неправомірного заволодіння транспортним засобом, питання недбалості власника транспортного засобу, що сприяла неправомірному заволодінню майном, питання відповідальності особи, яка керувала транспортним засобом, та власника автомобіля, які можуть нести спільну відповідальність згідно з положеннями ч. 4 ст. 1187 ЦК України. Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні розяснення надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого. Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють знешкодження або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або приниження нематеріальних благ (життя, здоровя тощо). За таких обставин, позивачка правомірно звернулася до суду для відшкодування їй заподіяної в результаті ДТП матеріальної шкоди, яка складається з реально понесених затрат, які становлять 1200,00 гривень. Проте, що стосується стягнення коштів з відповідачів в солідарному порядку, то суд в даному випадку вважає, що слід задоволити позов в цій частині. Дійсно, на час заподіяння шкоди [PERSON], [INFO], не досягнув 18 ти річного віку, проте, на даний час він є повнолітнім, а тому також має відповідати за заподіяну ним шкоду. Так, згідно ч. 3 ст. 33 ЦК України неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до ст. 1179 ЦК України. Згідно ст. 1179 ЦК України: 1. Неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. 2. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в пов\-ному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не дове\-дуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зо\-бов'язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. 3. Обов'язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. Отже, неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років), на відміну від ма\-лолітньої відповідає за завдану нею шкоду само\-стійно на загальних підставах. Згідно ч.2 ст. 1179 цього Кодексу тільки у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов'язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Обов'язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється піс\-ля досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повно\-ліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. Також в результаті ДТП позивачці були спричинені незручності через пошкодження ( фактичне знищення 4 його секцій) паркану, який тривалий час залишався невідновленим, через що був відкритий доступ до належного позивачці житлового будинку та господарських споруд та наявних в них речей, які для позивачки становлять цінність, позивачка було вимушена докладати максимум зусиль для організації свого повсякденного життя, так як через відсутність обмежень доступу до мого житла втратила на тривалий час нормальний сон, а відтак суд вважає, що позивачці [PERSON] спричинена моральна (немайнова) шкода, розмір якої з урахуванням адекватності, виваженості, обєктивності та розумності суд оцінює в 3000,00 гривень. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України та постанови Пленуму ВС України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 ( з послідуючими змінами) організації і громадяни несуть відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 вказаної статті , шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У даному випадку, під час ДТП, відповідач [PERSON] керував транспортним засобом без законних на те підстав, а тому зобовязаний нести відповідальність за заподіяну позивачці [PERSON] шкоду солідарно з номінальним власником засобу підвищеної небезпеки, яким є його батько, - [PERSON]. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Статтею 109 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання. Враховуючи, що відповідачі зареєстровані в с. Іванівка яке згідно адміністративно територіального устрою Київської області віднесене до Кагарлицького району, то дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції. На підставі викладеного вище згідно ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 та 1187 ЦК України, ст.ст.3, 4, 15, ч.7 ст.109, 118-120, 215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved