Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

18 січня 2018 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги мотивував тим, що в 1997 р. він придбав у відповідача 79/200 частини домоволодіння за [ADDRESS]». На теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися належним йому майном, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не пред'являє, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляється. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу 79/200 частин домоволодіння [ADDRESS] на Товарній біржі «Недвижимость -Сангай» за № 364 від 29.09.1997 р., та укладений між [PERSON] з одного боку як покупцем та з іншого боку як продавцем [PERSON] - дійсним. Позивач, згідно заяви, позовні вимоги підтримав, просив про розгляд справи у його відстуність. Відповідач в судове засідання не з'явилась повідомлялась судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши надані докази, суд встановив таке. 79/200 частин домоволодіння [ADDRESS] належали [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 30.03.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Сіряковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4-1113, та в Миколаївському МБТІ за № 4326 від 28.06.1994 року. 29.09.1997 року на Товарній біржі «Недвижимость-Сангай» за № 364 був зареєстрований Договір купівлі-продажу 79/200 частин домоволодіння [ADDRESS], укладений між [PERSON] з одного боку, як покупцем, та з іншого боку, як продавцем - [PERSON]. Вказаний договір купівлі-продажу 79/200 частин домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано ММБТІ 11.03.1998 р. за № 4326 на ім'я [PERSON]. На час укладання договору купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України,ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у вересні 1997 року, для їх врегулювання слід застосовувати норм ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу частини домоволодіння повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Відразу після укладання договору купівлі-продажу між сторонами [PERSON] було зареєстровано право власності на нерухоме майно в Миколаївському МБТІ, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Разом з тим, позивач на теперішній час не має можливості реалізувати своє право власності на житло належним чином, так як договір купівлі-продажу частки домоволодіння не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач не має можливості усунути порушення прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved