Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

18 квітня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що разом з прийняттям на роботу у 2011 році до Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки для отримання заробітної плати він оформив платіжну картку у ПАТ КБ «Приватбанк», а також, разом з нею кредитну картку з кредитним лімітом 3000,00 грн. 05 липня 2016 року на його кредитній картці без його згоди був збільшений кредитний ліміт до 10000,00 грн. Через невеликий проміжок часу на його фінансовий номер [NUMBER] прийшло СМС з повідомленням від банку про переказ з кредитної картки через мережу інтернет коштів у розмірі 9581,00 грн. та списання комісії в розмірі 383,21 грн. (ID 201791005). При цьому дану операцію він не здійснював, третіх осіб на її здійснення не уповноважував. Відразу після несанкціонованого списання кредитних коштів, він звернувся до відділення банку та на телефон гарячої лінії банку 3700, де просив заблокувати картку та повернути гроші, однак у задоволенні його заяви було відмовлено. Того ж дня він звернувся до Луцького відділення національної поліції з повідомленням про вчинення злочину, яке невідкладно було зареєстровано в ЄРДР під №12016030010002992 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 185 КК України. Під час здійснення досудового розслідування слідчим було встановлено, що кошти з картки викрала особа, яка зареєстрована у [ADDRESS], тому справу було передано до місцевого відділу поліції. Про хід досудового розслідування позивачу наразі невідомо. Листами від 18 серпня 2016 року та 13 січня 2017 року позивач повторно звертався до банку з проханням повернути гроші, однак у його вимогах було відмовлено. Посилаючись на положення ст.1073, п.п.7.8.9 розділу VI Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 та п.37.2 ст.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», позивач просить суд визнати транзакцію (ID 201791005) щодо переказу 05.07.2016 року коштів в розмірі 9581,00 грн з картки «Універсальна» ПАТ КБ «Приватбанк» за [NUMBER], виданої на ім'я [PERSON] недійсною; зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» зарахувати на картку «Універсальна» ПАТ КБ «Приватбанк» за [NUMBER], видану на ім'я [PERSON], кошти в розмірі 9 963,38 грн (сума переказу 9581,00 грн та комісія 383,21 грн). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у письмових запереченнях від 23 червня 2017 року та у судовому засіданні заперечив проти позову з тих підстав, що згідно Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, до яких позивач приєднався шляхом заповнення відповідної анкети-заяви, передбачено, що користувач картки повинен забезпечити надійне зберігання та не передавати іншим особам картку, інформацію про неї та її ПІН код. Оскільки позивач не забезпечив таке зберігання та повідомив стороннім особам реквізити картки, які дозволяють авторизувати транзакцію, тому він сам винен у проведенні цієї транзакції. З наведених підстав просить суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивач та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01 квітня 2013 року[PERSON] отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Статтею 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Зі змісту підписаної відповідачем заяви про приєднання, слідує, що [PERSON] приєднався до договору про надання банківських послуг, який складається із затверджених ПАТ «КБ «Приватбанк» Умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку. Як слідує з наданої сторонами банківської виписки, 05 липня 2016 року за платіжною карткою позивача був збільшений кредитний ліміт до 10000,00 грн. Того ж дня був проведений переказ з картки на картку (ID платежу 201791005) на суму 9964,21 грн., з яких 383,21 грн. комісії. Як слідує з матеріалів справи, 05 липня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за №12016030010002992 про факт незаконного проведення цієї транзакції з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.185 КК України (крадіжка) (а.с.4). Відомостей про хід цього досудового розслідування позивач суду не надав. В подальшому, як слідує з матеріалів справи, 18 серпня 2016 року позивач направив банку поштою заяву, в якій повідомляв, що 05 липня 2016 року на його мобільний телефон [NUMBER] прийшло повідомлення з відділення Приватбанку в якому повідомлялося, що з його кредитної картки було знято кошти в сумі 9963,38 грн. Оскільки на той момент він був у гаражі і кредитна картка була при ньому, хто зняв кошти з картки йому невідомо (а.с.5-6). Одночасно, у заяві від 11 січня 2017 року позивач вказує, що 05 липня 2016 року на номер його мобільного телефону [NUMBER] зателефонував представник банку та повідомив по збільшення суми кредитного ліміту. Через невеликий проміжок часу на телефон прийшло смс повідомлення від банку, в якому повідомлялося що з його кредитної картки були зняті кошти в сумі 9963,38 грн. (а.с.7). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Зі змісту підписаної позивачем анкети-заяви та Умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку, до яких позивач приєднався, слідує, що кредитна картка «Універсальна» видана йому не на споживчі цілі, а на загальні цілі, тому Закон України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється. У постанові Верховного суду України від 13 травня 2015 року №6-71цс15, яка в силу статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судом під час прийняття судового рішення, зроблений наступний правовий висновок. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину особи як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки особи спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов'язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Таким чином, з наведеної правової позиції слідує, що для правильного вирішення даної справи вирішальним є визначення чи користувач (позивач) своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 05 липня 2016 року. При розгляді справи судом встановлено та слідує з письмової заяви позивача від 11 січня 2017 року, що 05 липня 2016 року, безпосередньо перед спірною транзакцією, до нього зателефонував нібито представник банку та повідомив про збільшення кредитного ліміту (а.с.7). Натомість у позові, та в попередній заяві від 18 серпня 2016 року позивач на вказану обставину не вказував, тобто свідомо приховав її від банку та суду (а.с.1,5) На думку суду, саме в ході цієї розмови з невідомою особою позивач, введений в оману, повідомив реквізити для здійснення спірної транзакції (CVV код картки, строк її дії, одноразовий пароль з смс), що дозволило відразу після закінчення розмови провести спірну транзакцію. Вищенаведені дії позивача сприяли незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію 05 липня 2016 року, що виключає відповідальність банку за проведення цієї транзакції. Суд зауважує, що позивач дійсно міг бути введений в оману невідомою особою по телефону, що скористалася його довірою та здійснила спірну транзакцію, однак ця обставина не свідчить про відповідальність банку, а свідчить про необачність позивача. Спричинені позивачу збитку у такому випадку підлягають до відшкодування не за рахунок банку, а за рахунок особи, яка вчинила кримінальне правопорушення за фактом якого наразі проводиться досудове розслідування за №12016030010002992. Підсумовуючи все вищевикладене, враховуючи встановлення судом дій позивача, що сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 05 липня 2016 року, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed