Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

18 листопада 2019 року до Обухівського районного суду Київської області звернулася [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування заявленого позову зазначила, що 27.08.2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від шлюбу мають спільну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , подружнє життя з відповідачем не склалося, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Їх погляди різняться не тільки по відношенню до виховання дитини а й до побудови нормальних відносин. На протязі тривалого часу вони проживають окремо. Фактично сім`я розпалася та припинила своє існування. На підставі наведеного просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. 24 грудня 2019 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. 02 червня 2020 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляду справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції у Київській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Із позову встановлено, що подальше спільне проживання між сторонами є неможливим. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд доходить висновку, що відносини, які склалися між подружжям ( [PERSON] та [PERSON] ) вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливим, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають до задоволення. Крім того позивач в свої позовних вимогах також просить залишити [PERSON] на виховання та проживання з нею, оскільки дочка фактично проживає з нею, та позивач, як мати приділяє більше часу вихованню та навчанню дитини, дбає про здоров`я, фізичний розвиток. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищевикладене, можливість створення матір`ю дитини належних умов для її виховання, її більшу турботу і увагу до дитини, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дитини та її матір`ю, виходячи із найвищих інтересів дитини, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене суд вважає звернення позивача правомірним, відповідач переконливих заперечень на позов не подав, доводи позивача не спростував, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи заяву позивача її прізвище слід залишити без змін. Відповідно до заяви позивача та згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача на її користь.

Outcome: approved