Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

19.03.2021 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки розрахунку до відповідача Верхньодніпровського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України 22.03.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін на 17.05.2021 року. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Відповідно до вимог за поданою позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 97 108 грн., 33 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку за період з квітня 2018 року по 19.03.2021 року в сумі 316 163.23 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: у період з 14 березня 2012 року по 01 березня 2021 року він працював сторожем гаража у Верхньодніпровському районному спортивно-технічного клубі Товариства сприяння обороні України. Він власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням із займаної посади. Причиною такого звільнення стала заборгованість з виплати заробітної плати. Протягом 2018 року і по березень 2021 року керівництво Верхньодніпровського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України не виплачувало йому заробітну плату. В день звільнення розрахунку з ним не проведено, що й стало підставою звернення до суду Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин Як встановлено в судовому засіданні 14.03.2021 року позивач був прийнятий в Верхньодніпровський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України сторожем гаража. 01 березня 2021 року позивача було звільнено з займаної посади за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що підтверджується даними трудової книжки. За час роботи у позивача в Верхньодніпровському районному спортивно-технічному клубі Товариства сприяння обороні України виникла заборгованість із виплати заробітної плати позивачеві, яка згідно наданої довідки складає 42053.79 грн. 01 березня 2021 року позивач звільнений з Верхньодніпровського районного спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України за ст. 38 КЗпП України, але розрахунок з виплати заробітної плати з ним не проведений. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзПП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом Судом встановлено, що за період роботи позивача у Верхньодніпровському районному спортивно-технічному клубі Товариства сприяння обороні України виникла заборгованість із заробітної плати, яка на час звільнення позивача, станом на 01.03.2021 року, останньому не виплачена в повному обсязі. Загальна сума заборгованості із заробітної плати на час звільнення склала 42053 грн. 79 коп. Відповідачем доказів про виплату позивачеві заборгованості із заробітної плати не надано. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати в сумі 42053 грн. 79 коп., підлягають задоволенню. Доказів того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість з невиплаченої заробітної плати в більшому розмірі суду не надано. Надані суду індивідуальні відомості про застраховану особу із Пенсійного фонду позивача [PERSON] , не можуть підтверджувати наявність більшої заборгованості зі сплати заробітної плати позивачеві, оскільки позивач не надав будь-яких доказів про те, коли та в яких сумах йому сплачувалась заробітна плата відповідачем та не заявив клопотання про витребування таких доказів у відповідача. Крім того позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок належних йому при звільненні невиплачених сум не заявив, тобто не оскаржив, заборгованість із заробітної плати, яка зазначена у довідці, наданій відповідачем. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного. Відповідно ч. 1до ст. 116 КЗпП України - При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Заявляючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач як на підставу позову посилається на ст. 116, 117 КЗпП України, якими передбачено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з дати звільнення і по день фактичного розрахунку, тобто за період, який слідує за датою звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач же ставить вимоги про стягнення середнього заробітку за період з квітня 2018 року по 21.03.2021 року, тобто по день звільнення, що не відповідає положенням ст. 116, 177 КЗпП України, тобто тим підставам, за якими заявлені дані позовні вимоги. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908.00 грн., оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог і у такій сумі був би сплачений судовий збір позивачем при поданні позовної заяви, якби позивач не був би звільнений від сплати судового збору відповідно ЗУ «Про судовий збір». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; Таким чином суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині сплати заробітної плати в сумі за один місяць

Outcome: partial