Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

18.02.2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог він зазначив, що 17.08.1991 року між ним та [PERSON], [INFO] був укладений шлюб (актовий запис №701). Спільних дітей від шлюбу немає. Зважаючи на різницю у віці, з часом шлюбні стосунки між ними погіршились, а більше п'яти років поспіль позивач взагалі не проживає з відповідачем однією сім'єю, внаслідок чого шлюб носить формальний характер. Відповідач всіляко уникає будь-якого спілкування з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки, а при зустрічі поводить себе доволі агресивно. Спільне господарство між позивачем і відповідачем не ведеться. Примирення, зважаючи на виниклі стосунки не можливе. Під час перебування у шлюбі за договорами купівлі-продажу було придбано наступне майно: однокімнатна квартира [ADDRESS]; двокімнатна квартира [ADDRESS]. Позивач з власної ініціативи, відступаючи від рівних часток у спільній сумісній власності подружжя на користь відповідача, має намір залишити відповідачу 2-кімнатну квартиру [ADDRESS], а собі залишити 1-кімнатну квартиру [ADDRESS]. Просить суд розірвати шлюб між ним та [PERSON], [INFO], зареєстрований 17.08.1991 року Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №701; здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: виділити [PERSON] 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] і визнати за ним право власності на вказане майно, виділити [PERSON] 2-кімнатун квартиру [ADDRESS] та визнати право власності на вказане майно. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать її заяви в матеріалах справи (вх. 12555, 12553 від 16.03.2016 року). Крім того, відповідач була ознайомлена з матеріалами справи 16.03.2016 року. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи та прийняття по справі заочного рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши зібрані в справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, між сторонами було зареєстровано шлюб 17.08.1991 року Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану одеського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 701. Від шлюбу сторони дітей не мають. Шлюбні відносини сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть. Основною причиною припинення сімейних відносин є втрата один до одного відчуття любові, відсутність взаєморозуміння. На примирення позивач не згоден, обґрунтовуючи це тим, що відновлення сім'ї є неможливим, через що суд не вважає за необхідне вживати заходів щодо примирення сторін. Майнового спору між сторонами судом не встановлено. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ним або шлюбним договором. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. В період шлюбу сторони придбали: однокімнатну квартиру [ADDRESS], двокімнатну квартиру [ADDRESS], що є спільною сумісною власністю подружжя. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. 12.02.1998 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який було зареєстровано на Центральній Одеській біржі в журналі реєстрації біржових правочинів з нерухомістю, реєстраційний номер 4206 від 12.02.1998 року. Згідно з листа КП «БТІ» Одеської міської ради № П80-06/148 від 01.03.2016 року, станом на 31.12.2012 року за [PERSON] зареєстровано квартиру [ADDRESS] та двокімнатну квартиру [ADDRESS]. У п. 22 цієї ж постанови зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки позивач просить суд виділити йому 1-кімнатну квартиру, а відповідачу залишити 2-кімнатну квартиру, суд вважає можливим такий поділ, бо він не буде суперечити інтересам дружини. Виходячи з вимог ч.1 ст.70 СК України та ч.ч.4,5 ст.71 СК України, суд вважає за можливе і доцільне виділити [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] і визнати за ним право власності на вказане майно, виділивши [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] та визнати право власності на вказане майно. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачапідлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору.

Outcome: approved