Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

19.05.2016 року до суду звернулася [PERSON] з заявою про встановлення факту смерті. В заяві заявник посилалася на те, що 18.04.2016 року в м. Донецьк померла [PERSON], факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть ДНР №024627 від 06.05.2016 року, їй відмовлено у реєстрації її смерті з посиланням на те, що не надано документа, передбаченого законом для реєстрації смерті в органах державного РАЦСу, посилаючись на ст.257-1 ЦПК України прохає встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 18.04.2016 року у м. Донецьк. У судовому засіданні заявник заяву підтримала, суду пояснивши, що 18.04.2016 року в м. Донецьк померла її тітка [PERSON], вона є спадкоємцем за заповітом після померлої, факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть ДНР №024627 від 06.05.2016 року, лікарським свідоцтвом про смерть № 84 від 18.04.2016 року, їй відмовлено у реєстрації смерті її тітки з посиланням на те, що не надано документа, передбаченого законом для реєстрації смерті в органах державного РАЦСу, посилаючись на ст.257-1 ЦПК України прохає встановити факт смерті її тітки [PERSON], [INFO], яка померла 18.04.2016 року у м. Донецьк. Представник заінтересованої особи: Гуляйпільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області [PERSON] суду пояснила, що заявнику було відмовлено у реєстрації смерті її тітки, так як не надано документа, передбаченого законом для реєстрації смерті в органах державного РАЦСу, і рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті, вважає, що заява підлягає задоволенню. Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на повному, всебічному, об`єктивному, безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає встановленими наступні обставини: 15.02.1928 року в с. Іванчіково Льговського району Курської області Російської Федерації народилася [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження № 15, виданого завідуючим бюро записів актів громадянського стану (а.с.10). 12.10.1959 року народилася заявник [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії І-ЭВ № 011792, виданого 04.11.1959 року завідуючим бюро записів актів громадянського стану (а.с.9). 27.11.1981 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після одруження отримала прізвище Левченко, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-НО № 458516, виданого 27.11.1981 року завідуючим бюро записів актів громадянського стану (а.с.8). 17.01.1995 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все належне їй майно заповіла [PERSON] [INFO] (а.с.11). 18.04.2016 року у [ADDRESS] померла [PERSON], причина смерті: хронічна судинно-мозкова недостатність ІІІ, церебральний атеросклероз з гіпертензією, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 84 від 18.04.2016 року (а.с.14). 18.04.2016 року м. Донецьк по вул. Одеська на кладовищі Донецьке море була похована [PERSON], що підтверджується актом приймання-передавання наданих послуг від 18.04.2016 року (а.с.13). 19.05.2016 року Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області заявнику повідомлено про неможливість реєстрації смерті її тітки з підстави невідповідності свідоцтва про смерть ДНР № 024627 від 06.05.2016 року формі, встановленої законом. Суд, задовольняючи заяву, виходить з наступного: Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 п.5 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 п.8 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абзац 2 ч.1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що до суду звернулася заявник, яка є спадкоємцем померлої, та яка позбавлена можливості прийняти спадщину в установленому законом порядку після своєї тітки за заповітом, з заявою про встановлення факту смерті тітки на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, а саме в м. Донецьк, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 року Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, так як їй відмовлено у державній реєстрації смерті її тітки з підстави невідповідності свідоцтва про смерть формі, встановленої законом. Суд вважає, що факт того, що [PERSON], [INFO], народилася: с. Іванчіково Льговського району Курської області Російської Федерації, громадянка України, зареєстрована за адресою: Україна [ADDRESS], померла 18.04.2016 року у [ADDRESS], причина смерті: хронічна судинно-мозкова недостатність ІІІ, церебральний атеросклероз з гіпертензією, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні і підтверджується безпосередньо поясненнями заявника, а також побічно лікарським свідоцтвом про смерть № 84 від 18.04.2016 року, актом приймання-передавання наданих послуг від 18.04.2016 року. Суд при встановленні факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, керується розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 року Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення відповідно до якого м. Донецьк віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст.14 глави 4 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А тому суд при оцінці доказів бере до уваги практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так суд при розгляді даної справи враховує висновки Європейського суду з прав людини, які зроблені у справах проти Туреччини, зокрема у справі Loizidou v Turkey, а також у справі Cyprus v Turkey, а також проти Молдови та Росії, зокрема у справі Mozer v Republic of Moldova and Russia, Haseu and Others v Moldova and Russia, де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у наданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого намібійського винятку, який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи намібійський виняток у справі Кіпр проти Туреччини Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади, протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це б становило позбавлення їх наймінімальнішіх прав, що їм належить. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та немайнових особистих прав заявника суд виходить з дотримання вимог ст.213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів в сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на окупованій території. Встановлення даного факту породжує правові наслідки, а саме відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України внаслідок смерті відкривається спадщина після померлої, що надає заявнику право на спадкування за заповітом після померлої тітки, а тому даний факт є фактом, що має юридичне значення. А тому заява підлягає задоволенню, як така, що грунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та перевірена наданими суду доказами. Відповідно до ч.4 ст.257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. А тому ухвалене судом рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до абзацу 2 ч.4 ст.257-1 ЦПК України рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. А тому оскарження рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, не зупиняє його виконання.

Outcome: approved