Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

18.02.2019 від [PERSON] до суду надійшов цивільний позов до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Галицької міської ради, про зміну місця проживання дітей, який передано на розгляд судді [PERSON] 23.10.2020 на підставі наказу № 02-03/71 суддю [PERSON] відраховано зі штату Галицького районного суду Івано-Франківської області. Відповідно до змісту протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021 справу ЄУН 341/285/19 передано судді Галицького районного суду Івано-Франківської області Мергелю М. Р. Ухвалою суду від 11.02.2021 справу прийнято до свого провадження. Чергове судове засідання у справі призначено на 03.08.2021. У судовому засіданні позивач та його представниця позов підтримали повністю, просили його задовольнити з наступних підстав. Діти на цей час проживають з позивачем і щасливі. Повертатися до відповідачки не хочуть, оскільки та їх б`є, не займається їхнім вихованням і веде такий спосіб життя, який негативно впливає на психіку дітей. За час проживання дітей з батьком вони почали краще вчитися в школі. Спільні діти сторін здружилися з іншими дітьми позивача, а його теперішню дружину називають мамою. Таким чином, проживання дітей з позивачем відповідає їхнім найкращим інтересам. З огляду на викладене просить: - визначити постійним місцем проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком; - звільнити з 01 березня 2019 року позивача від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання доньки, які стягуються за наказом Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2017 року у справі № 341/1693/17; - звільнити з 01 березня 2019 року позивача від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання сина, які стягуються за наказом Галицького районного суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 341/1941/18; - стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей по 1500,0 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття з дня пред`явлення позову. Відповідачка позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити. Стверджує, що позивач дітей підмовив, задобрює коштами. Натомість вважає, що проживання дітей з її колишнім чоловіком не відповідає їхнім інтересам, оскільки [PERSON] раніше судимий і відбував покарання у вигляді позбавлення волі та має проблеми з алкогольною залежністю. Представниця Служби у справах дітей Галицької міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та зазначила, що під час підготовки відповідного висновку та опитування думки дітей вони чітко висловились. Що хочуть проживати з батьком. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд дійшов наступних висновків щодо фактичних обставин у справі. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданими 03 лютого 2009 року та 25 лютого 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції Івано-Франківської області. Рішенням Галицького районного суду від 31 жовтня 2016 року шлюб, зареєстрований 26 вересня 2008 року у Виконавчому комітеті Тростянецької сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис про одруження № 7, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набуло законної сили 11 листопада 2016 року. Малолітніх дітей залишено проживати разом з матір`ю. За судовим наказом Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2017 року у справі № 341/1693/17 з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 888 гривень 50 коп., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття За судовим наказом Галицького районного суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 341/1941/18 з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 972 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Галицького районного суду від 10 травня 2018 року у справі 341/793/17 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Водночас, указаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, установлено, що відповідно до довідки Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру № 01-7/307 від 11.04.2018 [PERSON] , [INFO] , на обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері не перебуває. Відповідачка, стверджуючи про перебування позивача на обліку у лікаря нарколога, відповідних доказів про це не подала. Своєю чергою, позивач пояснив, що дійсно до 2018 року перебував на обліку у лікаря нарколога, проте знятий з такого у 2018 року. На цей час алкоголю не вживає взагалі. Виховує п`ятеро дітей, займається підприємницькою діяльністю і вже кілька років повністю змінив свій спосіб життя. Також визнав, що відбував покарання у місцях позбавлення волі, звідки звільнився більше 10 років тому. Саме після звільнення у нього були певні проблеми з алкогольною залежністю, проте такі в минулому. Ухвалою суду від 24 вересня 2020 року призначено судово-психологічну експертизу, на вирішення якої поставлено, зокрема питання, чи спроможні малолітні діти [PERSON] та [PERSON] з урахуванням їх вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумного розвитку та умов мікросоціального середовища надавати оцінку відношенню кожного з батьків до них, виявляти прихильність до когось з батьків? З ким (з батьком чи матір`ю) малолітні діти бажають проживати тощо. 02.03.2021 заступник директора Львівського НДІСЕ Стадник А. надіслав до суду акт № 2 про повідомлення неможливості надання висновку № 7039 у призначеній судом судової психологічної експертизи, через несплату рахунку вартості проведення цієї експертизи. Як пояснив позивач у судовому засіданні, вартість зазначеної експертизи надто висока і він не мав можливості таку оплатити. Відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини Галицької міської ради від 09 червня 2021 року № 02.2-14/1343 визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з їхнім батьком - позивачем (а. с. 239). Згідно з даними комплексної психологічної характеристики стану [PERSON] від 03 березня 2021 року, підготовленої психологом Центру психологічної допомоги дітям «Серденько», у дочки сторін діагностовано оборонну реакцію у зв`язку з відчуттям загрози з боку матері; насильницькі та агресивні дії матері в розумінні дитини викликають почуття знедоленості; дівчинка прихильна до батька. Згідно з даними комплексної психологічної характеристики стану [PERSON] від 03 березня 2021 року, підготовленої психологом Центру психологічної допомоги дітям «Серденько», у сина сторін діагностовано, що він стосовно біологічної матері відчуває ворожі та негативні відчуття; стосовно батька, сестри та батькової дружини, з якими проживає, досліджуваний відчуває сильні позитивні та ніжні почуття, які від них отримує; насильницькі та агресивні дії матері в розумінні дитини викликають почуття знедоленості; [PERSON] прихильний до дружини батька. Довідками, характеристиками, наявними у матеріалах справи, підтверджується, що на цей час діти [PERSON] і [PERSON] добре навчаються, беруть участь у активному позашкільному житті. Постановою судді Галицького районного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 341/191/21 на [PERSON] накладено адміністративне стягнення за частиною першою статті 184 КУпАП за неналежне виконання батьківських обов`язків. Постановою установлено, що 28.01.2021 відповідачка сварила дочку [PERSON] , тому дитина 29.01.2021 не повернулась зі школи додому. У судовому засіданні сторони визнали, що з 29 січня 2021 року дочка [PERSON] постійно проживає з батьком та братом [PERSON] . Також, сторони визнали, що фактично після розірвання шлюбу син [PERSON] увесь час проживав з батьком за домовленістю між сторонами. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово звертався до органів поліції з приводу невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, агресивної поведінки матері щодо їхніх спільних дітей тощо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , яка проживає у суміжному з позивачем будинковолодінні, повідомила, що перебуває у приязних стосунках з [PERSON] , їхні діти дружать, зокрема [PERSON] та [PERSON] . Описала позивача як прекрасного батька, який дбає і виховує п`ятьох дітей, в тому числі [PERSON] і [PERSON] , утримує їх, завжди знаходить для дітей час. [PERSON] і [PERSON] гарно ставляться до дружини позивача, називають її мамою. Була свідком, як відповідачка з іншим чоловіком приїжджали до позивача у нетверезому стані, щоб забрати дітей, вчинила сварку, крики тощо. Зазначила, що за останні кілька років не бачила, щоб позивач взагалі вживав алкоголь чи був стані алкогольного сп`яніння. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , який є другом дитинства позивача, підтвердив, що [PERSON] після звільнення з місць позбавлення волі протягом 2010-2015 років мав проблеми з алкогольною залежністю. Проте, після проходження відповідного лікування створив нову сім`ю, успішно займається підприємницькою діяльністю, любить усіх п`ятьох дітей, в тому числі [PERSON] і [PERSON] , дбає про них, гарно виховує. Стверджував, що зараз позивач алкоголь взагалі не вживає. Відповідачку знає ще з часів її проживання з позивачем та охарактеризував останню як схильну до скандалів і вживання алкогольних напоїв. Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України допит малолітніх свідків і, за розсудом суду, неповнолітніх свідків проводиться в присутності батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, якщо вони не заінтересовані у справі, або представників органів опіки та піклування, а також служби у справах дітей. Допитана у судовому засіданні свідок дочка відповідачки [PERSON] , [INFO] , в присутності [PERSON] та працівниці Служби у справах дітей Галицької міської ради розповіла, що з 6 років проживає з бабусею, оскільки позивач під час спільного проживання бив її маму. Їй відомо про сімейні сварки і судові спори щодо місця проживання брата [PERSON] і сестри [PERSON] . Зі слів мами (відповідачки) свідку відомо, що позивач підкуповує дітей, змушує їх говорити неправду про відповідачку. Вважає, що з мамою [PERSON] і [PERSON] буде краще жити. Стверджує, що раніше діти хотіли жити з мамою. Допитана у судовому засіданні [PERSON] (10 років) в присутності батьків, які не мали з дитиною візуального контакту, та працівниці Служби у справах дітей Галицької міської ради розказала, що 29.01.2021 набрала тата, щоб той її забрав від мами. Чітко і впевнено розповіла, що хоче жити з татом і братом, бо мама часто била і закривала саму в хаті. Мамин співмешканець не хоче робити з нею уроки. На запитання про маму дитина починає розповідати про тьотю [PERSON] , тобто про теперішню дружину позивача. Відповідачку також називає мамою, але каже, що любить не дуже. Стверджує, що мама часто сварила, бо дитина не могла сама зробити уроки. Розказує, що дядя [PERSON] (співмешканець мами) часто привозив маму з роботи у стані алкогольного сп`яніння. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] (12 років) в присутності батьків, які не мали з дитиною візуального контакту, та працівниці Служби у справах дітей Галицької міської ради розказав, що з татом живе уже давно і хоче надалі проживати лише з татом і його сім`єю. Тьотю [PERSON] називає мамою, до чого його ніхто не примушував. Мама часто била і сварила, не хотіла допомагати з уроками, тому попросився жити до тата. Сам телефонував у поліцію і просив його віддати татові. Надаючи правову оцінку установленим у справі обставинам, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. ст. 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дітей, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Надаючи правову оцінку усім установленим обставинам справи, суд дійшов однозначного висновку про те, що проживання дітей [PERSON] і [PERSON] з їхнім татом і його сім`єю відповідатиме якнайкращим інтересам цих дітей, зокрема тому, що діти почувають себе щасливими з батьком, а до мами ставляться негативно. Водночас суд не бере до уваги доводи відповідачки про кримінальне минуле позивача і наявність у нього алкогольної залежності, оскільки після відбуття призначеного покарання [PERSON] став на шлях виправлення і зробив для себе правильні висновки. Своєю чергою жодних доказів зловживання позивачем алкоголем за останній час відповідачка суду не надала. Окремо, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідачка під час розгляду справи жодного разу не зазначила про свою любов до дітей, бажання проживати з ними разом, проте усі її заперечення ґрунтувались негативною характеристикою позивача, яка не підкріплена належними доказами і спростовується, зокрема показаннями свідків. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дітей з їхнім батьком. Стосовно позовних вимог про звільнення від сплати аліментів і стягнення аліментів на утримання дітей, суд виходить з такого. Відповідно до частини другої статті 197 Сімейного кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Суд вважає, що факт проживання дітей з батьком, а також утримання дітей батьком, є безумовною обставиною, що має істотне значення. Таким чином, наявні підстави для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості аліментів на користь [PERSON] на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , які стягуються за судовим наказом Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2017 року у справі № 341/1693/17, з 01 лютого 2021 року, оскільки дочка з 29 січня 2021 року фактично проживає з батьком і перебуває на його утриманні. Так само суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про звільнення [PERSON] від сплати заборгованості аліментів на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які стягуються за судовим наказом Галицького районного суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 341/1941/18, з 01 березня 2019 року, оскільки син [PERSON] ще після розірвання шлюбу між сторонами у 2016 році постійно проживав з батьком. Лише короткий період часу проживав з мамою, після чого втік до батька. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на встановлені обставини справи, а саме те, що діти перебувають на утриманні позивача, і так чи інакше, обов`язок щодо утримання та виховання дітей переважно лежить на позивачу, доказів протилежного відповідачка не надала, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення аліментів. З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що позов частково обґрунтований у цій частині та підлягає частковому задоволенню, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, матеріальне становище сторін, виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, необхідно стягувати з відповідачки щомісячно аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 1300,0 гривень щомісяця до досягнення дітьми повноліття. Підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки проживання дітей з батьком відповідатиме їхнім найкращим інтересам, а відповідачка як мама зобов`язана брати участь у їхньому забезпеченні та утриманні.

Outcome: partial