Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

18.05.2018 р. [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 30.07.1993 р. він перебував у шлюбі зі [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2005 р. шлюб був розірваний. [INFO] р. у сторін народився син [PERSON] З народження у [PERSON] виявився синдром хвороби Дауна. Його мати [PERSON] на підставі ч. З ст. 143 Сімейного кодексу України відмовилась від дитини, про що свідчить її письмова заява. [PERSON] з пологового будинку забрав позивач, про що було складено акт про факт передачі дитини. З тих пір вихованням та утриманням дитини займається [PERSON] з допомогою його сестри. Ніякої участі у цьому процесі біологічна мати дитини не приймає. У зв'язку з певними труднощами у вихованні дитини, які створює юридичне не оформлення стану, який фактично існує вже 8 років, , позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2018 р. було відкрито загальне позовне провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивач не з'явився, до канцелярії суду подав заяву в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.48). В підготовче судове засідання відповідач та її представник не з'явились, 23.07.2018 р. до канцелярії суду надійшла заява представника [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в якій вона просить провести судове засідання без участі відповідача та її представника та прийняти заяву про визнання відповідачем позовних вимог (а.с.43). Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з'явився, 23.07.2018 р. до канцелярії суду надійшла заява за підписом директора Департаменту служб у справах дітей О.П.Малько, якою просить розглядати справу без участі представника Департаменту служб та надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с.46). Згідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 30 липня 1993 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Палаці одруження «Центральний», про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 30.07.1993 р. зроблено запис за №1171, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.10). Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 28.04.2005 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). 11.06.2010 р. Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №263 від 11.06.2010 р., даний факт підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 11.06.2010 р. (а.с.12). 20.05.2010 р. народився [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №2772. Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції від 18.06.2010 р., серія [NUMBER] (а.с.13). [PERSON] відмовилась забирати її новонароджену дитину (хлопчика) [INFO] х причини хвороби у дитини та відсутністю житлового та матеріального становища, що підтверджено заявою [PERSON] про відмову від дитини від 17.06.2010 р. (а.с.14). З КУОЗ Міського клінічного пологового будинку із неонатологічним стаціонаром [PERSON] забрав батько [PERSON], про що складено Акт про факт передачі дитини (а.с.15). Згідно заяви [PERSON], що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кірія Ю.О., відповідач визнає в повному обсязі позовні вимоги щодо позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] (а.с.45). Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України). Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради було розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] та надано висновок №505 від 20.07.2018 р., в якому Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON](а.с.47). Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Згідно ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягають задоволенню. Крім того, відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved