Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

19.06.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить суд ухвалити рішення про усунення перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] без надання їй іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач - [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] і яка проживає разом зі спільною донькою у даній квартирі. Протягом останніх місяців співжиття з відповідачкою та співвласниками квартири стало неможливим, постійно виникають сварки та конфлікти. Окрім цього вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 20.03.2019 року [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за нанесення тілесних ушкоджень внаслідок словесного конфлікту, який відбувся у квартирі. Позивач зазначає, що [PERSON] є власницею квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а отже має де проживати. Оскільки відповідачкою порушуються права, як співвласників майна і добровільно не можливо врегулювати спір, змушена звернутися до суду за захистом порушених прав. Відповідач скористалася правом подачі відзиву на позовну заяву та такий нею поданий 09.07.2019 року. В обґрунтування відзиву зазначає, що у квартирі [ADDRESS] , де вона проживає разом співвласниками також зареєстрована і [PERSON] , яка є її донькою та донькою [PERSON] . Оскільки останній вихованням доньки не займається, то вона проживає за місцем реєстрації доньки разом з нею. Вважає, що позов безпідставний, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву. В обґрунтування відповіді зазначає, що відповідачкою систематично порушуються правила співжиття за одною адресою, систематично вчиняються дії домашнього насильства психологічного та фізичного характеру, внаслідок яких позивач зверталася до правоохоронних органів. Окрім цього, відповідач не є власником квартири, а тому просить позов задовольнити. 19.07.2019 відповідач подала письмові заперечення. 01.08.2019 позивач подала письмові додаткові пояснення. 01.08.2019 третя особа [PERSON] подала письмові пояснення у яких просить позов задовольнити 01.08.2019 третя особа [PERSON] подав письмові пояснення у яких просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі Ухвалою судді від 20.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 16.07.2019 залучено до участі у справі [PERSON] та [PERSON] в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Ухвалою від 05.08.2020 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. В судове засідання позивач та представник позивача адвокат Кирик Н.І., яка діє на підставі договору про надання адвокатських послуг від 12.06.2019 /арк.спр.32/ не прибули, однак представником позивача подано заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула повторно, хоча належним чином повідомлялася про час та дату судового засідання, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду та долучені до матеріалів справи, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Треті особи [PERSON] та [PERSON] подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити. Дослідивши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, зібрані по справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із такого. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що стверджується інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 168942797 /арк.спр.10/ та свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 29.08.1996 року /арк. спр.11/. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2003, виданого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори /спадкова справа №570/1997, зареєстровано в реєстрі за №3-1591/ належить 1/4 частки квартири [ADDRESS] /арк. спр.13/. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Тополя 406» за адресою: [ADDRESS] зареєстровані співвласники: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та донька співвласника [PERSON] - [PERSON] . /арк.спр.23/. Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що за адресою: [ADDRESS] також проживає колишня дружина [PERSON] - відповідач у справі [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01.02.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /арк.спрю12/. Згідно інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №157685182 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] /арк.спр.9/. В судовому засіданні встановлено, що між співвласниками спірної квартири та відповідачкою неодноразово виникали конфлікти, сварки на побутовому ґрунті, що призводило до звернення у правоохоронні органи. Так, вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 05.07.2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] внаслідок словесного конфлікту, який відбувся у спірній квартирі /арк.спр.24/ Вироком Шевченківського районного суду м.Львова 20.03.2019 року [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] внаслідок словесного конфлікту, який відбувся у квартирі /арк.спр.60-61/. Окрім цього, в матеріалах справи містяться звернення в правоохоронні органи з приводу конфліктної поведінки осіб, які проживають за адресою: [ADDRESS] , як з сторони [PERSON] , так і з сторони [PERSON] . Щодо норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні У відповідності до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд, оцінивши виселення [PERSON] із квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов висновку, що виселення відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідачу на праві приватної власності належать квартира і яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 122-127). Виселення відповідача із вказаної квартири [ADDRESS] не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. А тому, враховуючим вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] без надання їй іншого житлового приміщення.

Outcome: approved