Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

18.09.2019 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] . 27.05.2019 р. їх шлюб рішенням Сарненського районного суду розірваний. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживають окремо. Син проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не бере участі у його вихованні, не піклується про його духовний і фізичний розвиток. Ухвалою суду від 08.10.2019 відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання на 11.11.2019. 11.11.2019 сторони, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце підготовчого судового засідання, до суду не з`явились. В зв`язку з відсутністю у суду відомостей про вручення сторонам повідомлень про дату, час і місце судового засідання на день розгляду справи 11.11.2019 розгляд справи було відкладено на 20.01.2020. 20.01.2020 сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання, до суду не з`явились. Від позивача до суду 13.01.2020 за вх. №539 надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання без її участі, в якому вона також просила призначити справу до розгляду по суті та задовольнити позов. 20.01.2020 представник третьої особи надіслала електронною поштою на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримку висновку про доцільність позбавлення батьківських прав. (вх. №959). Ухвалою від 20.01.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 24.02.2020 з викликом сторін. 24.02.2020 сторони у судове засідання не з`явились. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі за наявними у справі доказами, в якому вона просила задовольнити позов (вх.№2782 від 11.02.2020). Ухвалою від 24.02.2020 розгляд справи було відкладено на 25.03.2020 для витребування від позивача [PERSON] відомостей щодо наявності або відсутності судового рішення про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . На виконання ухвали від 24.02.2020 позивач [PERSON] надіслала заяву, в якій повідомила суд про те, що жодного судового рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , немає. Крім того, зазначила, що ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 08.01.2019 позивачу відмовлено у задоволенні заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи через оголошення, що опубліковано 26.02.2020 на офіційному веб-сайті судової влади України, у судове засідання 25.03.2020 повторно не з`явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Згідно з положеннями ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За приписами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Сарненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 12 вересня 2017 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 27.05.2019 по справі №572/3686/18 позов [PERSON] задоволено повністю. Розірвано шлюб, зареєстрований 10 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] Сарненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №27 (а.с.7-8). З висновку Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області №15/02/01-191 від 05.03.2019 вбачається за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9-12). Сусіди позивачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] надали пояснення, в яких зазначили, що батько дитини [PERSON] - [PERSON] з квітня 2018 року не проживає разом із сім`єю, щоб він приїздив до дитини або спілкувався з нею вони не бачили, тобто відповідач не приймає участі у вихованні сина (а.с.13,14). Відповідно до довідки про склад сім`ї №1488 від 28.01.2019 позивач [PERSON] зареєстрована разом із батьками та своїми дітьми за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). З вищенаведеного вбачається, що позивач після розлучення з відповідачем з ним не спілкується, наразі проживає разом з сином [PERSON] та самостійно забезпечує дитині гідні умови проживання та гармонійну атмосферу оточення. Відповідач [PERSON] подав заяву, завірену приватним нотаріусом Іваничівського районного нотаріального округу Волинської області від 29.01.2019 [PERSON], в якій він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов`язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 цієї ж постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормальному самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючи вищезазначені нормативні приписи та роз`яснення, надані Верховним Судом України, у сукупності з фактичними обставинами справи, суд приходить до переконання про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого малолітнього сина [PERSON] , адже він не проживає разом з дитиною, не виконує своїх батьківських обов`язків з його утримання та виховання. Таке байдуже ставлення відповідача до своєї дитини судом розцінюється як самоусунення від участі у житті власного сина. Більше того, він надав заяву про свою згоду на позбавлення його батьківських прав стосовного свого малолітнього сина [PERSON] . Надані позивачем докази на підтвердження вищенаведених обставин, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмету позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для встановлення факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] . З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що спростовують зазначені обставини. На підставі положення ч.3 ст.166 Сімейного кодексу України, відповідно до якого при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, суд вважає доцільним вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч.2 ст.51 Конституції України, ст.180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов`язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 Сімейного кодексу України). Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Передбачених законом підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено. Оцінивши надані по справі докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] не виконує у відношенні свого малолітнього сина [PERSON] передбачені сімейним законодавством батьківські обов`язки з його утримання, чим порушує право дитини на достатній рівень життя, тому є необхідність у стягненні з нього аліментів. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує обставини майнового і сімейного стану відповідача та бере до уваги, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України, тобто 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 70 відсотків доходу цієї особи. Враховуючи, що відповідач працездатний, але добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, суд вважає справедливим стягнути з відповідача на утримання його дитини аліменти у розмірі 1/4 частини її доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно зі ст. 169 СК України відповідач не позбавлений права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений останньою при подачі позову. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved