Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

18 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету [PERSON] районної в м. Дніпропетровську ради про зобовязання надати житло. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що позивач є інвалідом війни ІІ групи, учасником бойових дій. Від 20.03.1992 року позивач перебуває на обліку як особа, що першочергово потребує поліпшення житлових умов (надання житла). Позивач мешкає в орендованому житлі з дружиною-інвалідом ІІІ групи та дочкою-інвалідом ІІ групи. Дотепер держава не забезпечила його та його сімю житлом, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про зобовязання надати йому житло (а.с.а.с. 1, 2). 01 червня 2016 року суд своєю ухвалою замінив відповідача [PERSON] районною в м. Дніпропетровську радою, залучивши до участі у справі в якості співвідповідача Дніпропетровську міську раду. 13 червня 2016 року позивач уточнив позовні вимоги, прохаючи зобовязати Дніпропетровську міську раду надати позивачу та членам його сімї у постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних і технічних норм (а.с. 83). 07 липня 2016 року ухвалою суду до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради. 11 липня 2016 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, прохаючи зобовязати вирішити питання з надання позивачу житла також Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради (а.с.а.с. 111, 112). 18 липня 2016 року суд постановив ухвалу про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради. 19 липня 2016 року позивач знову уточнив позов, прохаючи зобовязати вирішити питання з надання позивачу та членам його сімї житла також Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради. У судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги, а представник Дніпропетровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради заперечував проти їх задоволення. Представник [PERSON] районної в м. Дніпропетровську ради до суду не зявився, був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с. 8). Позивач є кадровим військовослужбовцем у відставці, неодноразово брав участь у бойових діях та має кілька поранень (а.с. 6). Члени сімї позивача також є непрацездатними, а саме: дружина, [PERSON], має статус інваліда ІІІ групи за загальним захворюванням; дочка, [PERSON], статус інваліда ІІ групи за загальним захворюванням (а.с. 7). Позивач перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітету [PERSON] районної в м. Дніпропетровську ради від 20.03.1992 року у загальній черзі за № 828 та у списку громадян, які користуються першочерговим правом отримання житлових приміщень за пільгою, передбаченою для військовослужбовців, звільнених у запас, за № 300 (а.с.а.с. 3, 4). Дотепер позивачу житло не надано. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 24.07.2013 року № 23/37 питання розподілу та надання житла було віднесено до компетенції Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради (здійснення дій щодо розподілу та надання житла) та Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради (ухвалення рішень про розподіл житла) (а.с. 37). Тепер Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради реорганізовано з припиненням як юридичної особи шляхом перетворення, і його правонаступником у частині повноважень з обліку та розподілу житла є Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а.с. 102). Згідно з абзацом 1 пункту 18 частини 1 статті 13 Закону України інваліди війни та прирівняні до них особи позачергово забезпечуються житлом, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік. Аналіз приведеної норми, свідчить про те, що відповідні органи, уповноважені державою на виконання функцій з розподілу житла, протягом двох років від дня взяття на квартирний облік зобовязані надати особі, на яку поширюється дія цієї норми, таке житло. Таким чином, ненадання позивачу як інваліду війни житла протягом 24 років перебування на обліку є грубим порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів. При цьому суд критично ставиться до посилань представника Дніпропетровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради на щорічну відсутність бюджетних асигнувань, призначених для придбання пільгового житла та його виділення окремим категоріям громадян, оскільки такі доводи прямо суперечать практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого для національних судів України є джерелом права. Так, 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Крім того, суд не вважає за обґрунтований довід представника Дніпропетровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради про те, що задоволення позову у спосіб, запропонований позивачем, є по суті втручанням у діяльність відповідачів, до виключної компетенції яких віднесено розподіл та надання житла, оскільки невирішення цього питання протягом 24 років свідчить про неефективність їх роботи у сфері захисту прав осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Ця обставина дає суду підстави для висновку про можливість захисту порушеного права позивача на житло саме у спосіб, який він запропонував у позовній заяві. Такий висновок цілком узгоджуватиметься з приписами статті 124 Конституції України, у відповідності з якою правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити позов, зобовязавши Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради ухвалити рішення про надання позивачу у постійне користування житлового приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості членів його сімї, та зобовязавши Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради вчинити дії з розподілу та надати позивачу у постійне користування житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості членів його сімї. У решті (зобовязання вчинити дії Дніпропетровської міської ради) позов необхідно відхилити, оскільки така вимога позивачем геть не обґрунтована. У порядку статті 88 Цивільного процесуального кодексу з кожного із вказаних відповідачів на користь держави підлягає стягненню компенсація судових витрат у сумі 551,20 грн.

Outcome: partial