Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

17 липня 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним та скасування реєстрації одностороннього правочину, яким є заява відповідача про прийняття спадщини від 25 березня 2015 року (правильно читати 25 лютого 2015 року), посвідчена приватним нотаріусом Білогірського районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] за реєстраційним № 42 (а.с. 2-6). В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилається на те, що 21 грудня 2011 року померла її баба [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по вул.Садовій, 1 с.Велика Боровиця Білогірського району Хмельницької області та земельні ділянки, що розташовані на території Великоборовицької сільської ради Білогірського району Хмельницької області. Спадкоємцем, який прийняв спадщину, так як проживав на день смерті із [PERSON], був син останньої, а її, позивача, батько [PERSON], який помер 01 березня 2014 року, не оформивши спадкових прав після смерті матері. Зазначає, що в установлений законом термін вона подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], який після смерті матері [PERSON] фактично прийняв спадщину, але юридично її не оформив. Однак, на підставі рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2014 року відповідачу [PERSON], яка є рідною сестрою її батька [PERSON], було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] За вказаним судовим рішенням 25 березня 2015 року (правильно читати 25 лютого 2015 року) відповідач [PERSON] подала до приватного нотаріуса Білогірського районного нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини, внаслідок чого була заведена спадкова справа № 25/2015. Позивач [PERSON] вважає, що підписаний відповідачем [PERSON] односторонній правочин, яким є заява про прийняття спадщини, вчинений з порушенням норм закону, так як на момент підписання даної заяви [PERSON] висловлювала не свою волю, оскільки в силу епілептичної хвороби вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, що, на її думку, є наслідком визнання вказаного правочину недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Крім того, позивач вказує, що під час прийняття заяви від [PERSON] приватний нотаріус Білогірського районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] не виконала усіх вимог закону та не переконалася в дієздатності [PERSON], яка є інвалідом І групи загального захворювання. 09 листопада 2015 року позивач [PERSON] подала уточнення щодо правового обґрунтування позовних вимог, посилаючись як на підставу своїх вимог на ст. ст. 203, 215 ЦК України, вважаючи, що підписаний відповідачем [PERSON] односторонній правочин, яким є заява про прийняття спадщини, вчинений з недодержанням вимог, передбачених ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (а.с. 170-172). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, підтримали повністю, просили позов задовольнити. Вважають, що оскільки на момент подачі заяви нотаріусу про прийняття спадщини внаслідок тяжкої психічної та невиліковної епілептичної хвороби [PERSON] не в повному обсязі розуміла обставини, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину та його наслідки при прийнятті спадщини, то волевиявлення останньої не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, тому вказаний правочин є недійсним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнала, пояснила, що в силу положень ч. 1 ст. 225 ЦК України позивач [PERSON] не є належним позивачем і не може за життя її довірительки вимагати визнання правочину (заяви про прийняття спадщини) недійсним з наведених в позовній заяві підстав, а підстави, що наведені нею в уточненнях від 09 листопада 2015 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки всупереч ст. 31 ЦПК України змінені уже під час розгляду судом справи і, крім того, також є необґрунтованими та безпідставними. Третя особа приватний нотаріус Білогірського районного нотаріального округу [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не зявилася, просила розгляд справи проводити у її відсутності (а.с. 49, 173). Заслухавши учасників процесу, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів спадкової справи № 73/2014, наданої приватним нотаріусом Білогірського районного нотаріального округу [PERSON] листом від 10 вересня 2015 року № 336/1-16, слідує, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дочка, позивач по справі, [PERSON], оформивши спадкові права на нерухоме майно, яке належало померлим батькам спадкодавця [PERSON] та [PERSON], а саме 01 жовтня 2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом НАВ 969654 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,2854 га, свідоцтво про право на спадщину за законом НАВ 969655 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,3598 га, свідоцтво про право на спадщину за законом НАВ 969656 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,2854 га, свідоцтво про право на спадщину за законом НАВ 969657 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,3598 га (а.с. 48-136). Разом з тим, з матеріалів спадкової справи № 25/2015, наданої тим же приватним нотаріусом листом від 10 вересня 2015 року № 336/1-16, вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла також її дочка, відповідач по справі, [PERSON], подавши 25 лютого 2015 року приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини (а.с. 144-159). Однак, позивач [PERSON], скориставшись своїм правом на звернення до суду за захистом, передбаченим ст. 3 ЦПК України, оспорила вищевказаний правочин. Що ж стосується тверджень позивача [PERSON] в позовній заяві про те, що підписаний відповідачем [PERSON] односторонній правочин, яким є заява про прийняття спадщини від 25 лютого 2015 року, вчинений з порушенням норм закону, так як на момент підписання даної заяви остання висловлювала не свою волю, оскільки в силу епілептичної хвороби не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, що, на думку позивача, є наслідком визнання вказаного правочину недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України (а.с. 2-6), то суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таким чином, право на предявлення позову до суду про визнання недійсним правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, належить саме цій особі, тобто в даному випадку таке право за життя має виключно [PERSON], а тому позов [PERSON] з цієї підстави задоволенню не підлягає. З приводу тверджень позивача [PERSON] в уточненнях правового обґрунтування позовних вимог, в яких вона посилається як на підставу своїх вимог на ст. ст. 203, 215 ЦК України, вважаючи, що підписаний відповідачем [PERSON] односторонній правочин, яким є заява про прийняття спадщини, вчинений з недодержанням вимог, передбачених ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а також те, що під час прийняття заяви від [PERSON] приватний нотаріус Білогірського районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] не виконала усіх вимог закону та не переконалася в дієздатності [PERSON] (а.с. 170-172), то суд, аналізуючи в сукупності пояснення сторін, показання свідків та досліджені письмові документи, виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами (стороною) цих вимог. З пояснень представника відповідача та матеріалів спадкової справи № 25/2015 слідує, що на виконання рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2014 року про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, яке набрало законної сили 16 січня 2015 року, [PERSON] скористалася своїм правом на подання заяви про прийняття спадщини, визначеним ст. 1269 ЦК України, та 25 лютого 2015 року особисто подала приватному нотаріусу Білогірського районного нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини, яка в цей же день о 14 год. 56 хв. була зареєстрована під № 42. Із форми та змісту вказаної заяви вбачається, що дана заява була особисто підписана відповідачем [PERSON], особу якої приватним нотаріусом було встановлено за паспортом НВ 597422, виданим Білогірським РВ УМВС України в Хмельницькій області 02 серпня 2011 року, справжність підпису та дієздатність заявника перевірено, зміст ст. 1269 ЦК України заявнику розяснено (а.с. 145). Допитана в судовому засіданні в якості свідка лікар-невропатолог Білогірської ЦРЛ [PERSON] показала, що дійсно [PERSON] перебуває у неї на диспансерному обліку в Білогірській ЦРЛ з приводу епілептичної хвороби і після смерті матері [PERSON] (21 грудня 2011 року) в пацієнта [PERSON] на фоні попереднього діагнозу у формі помірного розладу особистості та поведінки внаслідок епілепсії стався раптовий депресивний синдром з характерологічною зміною та розладом особистості, однак за ці три роки вона пройшла повний курс відновлюваної реабілітаційної терапії і її стан здоровя поліпшився в порівнянні зі станом, в якому вона перебувала безпосередньо після смерті матері. Показала, що із січня 2015 року по даний час психічний стан [PERSON] не порушений, а тому при зверненні до нотаріуса в лютому 2015 році із заявою про прийняття спадщини остання в силу свого покращеного стану здоровя усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Допитана в судовому засіданні в якості свідка лікар-психіатр Білогірської ЦРЛ [PERSON] показала, що пацієнт лікарні [PERSON] після перенесеного в 2013 році інсульту отримує підтримуючу терапію проти судомних приступів і проходить амбулаторне лікування. Зазначила, що враховуючи її стан здоровя, який значно поліпшився в порівнянні зі станом, в якому [PERSON] перебувала після перенесеного інсульту, то при зверненні до нотаріуса в лютому 2015 році із заявою про прийняття спадщини остання усвідомлювала значення своїх дій, які вона вчиняла, а також могла керувати ними. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про недодержання загальних вимог, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України), зокрема того, що волевиявлення [PERSON] в момент подачі 25 лютого 2015 року заяви нотаріусу про прийняття спадщини не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, позивачем [PERSON] суду не надано та в судове засідання не представлено. Більше того, суд вважає, що саме ж заперечення відповідача [PERSON] стосовно позовних вимог свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача [PERSON] в частині відсутності волевиявлення заявника [PERSON] при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Таким чином, враховуючи, що суд, розглядаючи справу в порядку позовного провадження, позбавлений з власної ініціативи збирати докази і на виконання вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31 ЦПК України сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи та процесуальним правам сторін, а також те, що позивач [PERSON] та її представник всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним та скасування реєстрації одностороннього правочину, яким є заява відповідача про прийняття спадщини від 25 лютого 2015 року, задоволенню не підлягають за їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Outcome: dismissed