Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

19.02.2016 року [PERSON] подав до суду позовну заяву в якій вказав, що 1 березня 2010 року він мав необережність надати позику в сумі 18 400 грн. на термін 2 місяці, під 10 % на місяць громадянину [PERSON]. Але ще 01.03.2011 року відповідач позики не повернув, адреси проживання не повідомляв, тому [PERSON] змушений звертатись до ГПУ з заявою про кримінальний злочин, передбачений ст. 190 КК України. Зі слів [PERSON], він проживає в місті Києві та працює на посаді голови комітету з питань організованої злочинності та корупції, держава виділила комітету офіс за адресою м. Київ, вул. Щорса, 31, офіс 314, який потребує ремонту і на який [PERSON] позичив кошти. Особу [PERSON] в м. Києві не виявлено, тому з ГПУ заяву про злочин було передано до Христинівського РВУМВУ в Черкаській області, де на вказану заяву було видано постанову від 18.04.2011 року про відмову в порушенні кримінального провадження, яку позивач оскаржив до прокуратури, суду. Постанову було скасовано з направленням на додаткову перевірку. Але дана перевірка не проводилась, тому о/у надрукували ще 14 незаконних постанов і навіть не встановили особу, місце проживання, місця роботи, хоча в постановах вказували, що [PERSON] по мобільному телефону обіцяв повернути борг з процентами, коли буде проїздом в Христинівці. За таких обставин позивач був змушений звертатись з позовом до [PERSON] в Монастерищенський районний суд, де ухвалою від 28.03.2013 року його позовну заяву було повернуто за непідсудністю та передано в Гайсинський районний суд, рішенням якого від 14.08.2013 року, було стягнути з громадянина [PERSON] 74 520 грн. боргу, з процентами простроченого боргу, без врахування повернутих 18 400 грн. підставною особою відповідача, громадянином [PERSON] Але відповідач [PERSON] борг не повернув, натомість оскаржив рішення Гайсинського районного суду до апеляційного, касаційного суду. Скарги не задоволено, рішення залишено без змін. Тому позивач був змушений витрачати кошти на подачі заперечень, отримання р/л та подачі їх до ДВС, яка не встановивши адресу боржника накладає арешт на будинок в с. Семерічка з вимогою сплати авансу 450 грн. на виготовлення технічної документації. Загальна сума матеріальної шкоди становить 728 грн. А так як боржник відмовляється виконувати постанову ДВС від 24.01.2014 року, а ДВС не встановила наявність майна, пенсійного рахунку, тільки проявила бездіяльність, тому позивач оскаржив незаконні дії в справі №129/1083/13-ц. ухвалою від 10.02.2014 року скаргу не задоволено. Апеляційний суд скаргу [PERSON] 27.03.2014 року задовольнив частково, скасувавши ухвалу з направленням справи на новий розгляд. Тому ухвалою від 23.09.2014 року оголошено в розшук боржника [PERSON], який на підставі брехні, неправдивих свідчень в суді 08.12.2014 року подав заяву про перегляд рішення від 14.08.2013 року, за нововиявленими обставинами з посиланням на те, що позивач [PERSON] викрав оригінали розписок, а потім використав їх в суді, це є не тільки злочин а й приниження честі та гідності, та ділової репутації в очах окремих громадян та друзів, односельців. Отже негативну інформацію поширено в суді, міліції та прокуратурі. Дана інформація недостовірна та брехлива, так як позивач нікому оригінал розписки не повертав, тому, що йому повернуто громадянином [PERSON] лише 18 400 грн., частину відсотків, про що вказано в виданих [PERSON] розписках. Такими неправомірними діями відповідача [PERSON] завдана моральна та насамперед приниження честі та гідності та навіть ділової репутації та гідності впродовж всього 2011-2014 років. Позивач вважає кожен факт описаний вище як факт приниження його честі та гідності та його душевних страждань, які тривали з дати неповернення боргу по даний час. А тому вважає, що згідно постанови ПВСУ від 31.03.1995 року з змінами №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року,моральна шкода становить 10000 грн., тому позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в сумі 10000 грн., матеріальну шкоду в сумі 24403 грн. та судові витрати 12 грн., постановити окрему ухвалу з направленням до Гайсинського РВ УМВСУ про виявлені порушення для прийняття рішення в порядку ст. 214 КПК України. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, проте подав до суду заяву в якій просить справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечив щодо задоволення позову, заявив, що позовні вимоги безпідставні, недоведені матеріалами справи, не ґрунтуються будь якими доказами. Крім того в міліції, прокуратурі, суді він завжди давав виключно правдиві покази щодо боргових зобовязань перед [PERSON], надав до суду для дослідження розписку про боргові зобовязання від 01.03.2010 року, яку йому повернув позивач. Наголосив, що кримінальне провадження за заявою [PERSON] відносно нього було закрито. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на прохання відповідача, який після ДТП не мав змоги самостійно пересуватись, 31.08.2011 року він виїхав в село Розсішка, Хрестинівського району Черкаської області, прибув на вул. Комінтерну 11, де проживає [PERSON] Познайомившись з [PERSON] він повернув йому кошти в суму 51520 грн. отримав від останнього оригінал розписки про борг в сумі 18400 грн. та дві заяви від [PERSON] на імя відповідача та начальника РВ УМВС про відсутність будь яких претензій, які в подальшому передав [PERSON] Через три роки дізнався про виклик до суду в звязку з неповерненням коштів, вважає дії позивача шахрайськими. Обставини справи вказують на те, що громадянин [PERSON] з приводу виконання ним боргових зобовязань перед [PERSON] давав пояснення в ході відкритого кримінального провадження відносно нього, що відповідно до п. 17 Постанови пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Разом з тим вимоги про спростування інформації, яка, на думку позивача, є недостовірною і порушує його особисті немайнові права, поширена в наданих атестаційній комісії матеріалах (характеристиках, протоколах чи інших документах), можуть розглядатись судом у порядку, передбаченому статтею 277 ЦК (435-15). Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. [PERSON] стверджуючи, що [PERSON] давши пояснення про повернення ним боргу позивачу принизив його гідність. При цьому не вказав причинно - наслідкового звязку між цими поясненнями та зазначеними ним приниженням честі та гідності. В судовому засіданні досліджено розписку від 01.03.2010 року, клопотання про витребування якої заявляв позивач. Позивач [PERSON] не надав суду підтверджуючих документів, що до понесених ним судових витрат в розмірі 12 грн., тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Суд приходить до висновку, що розрахунок позивачем суми матеріальної шкоди в сумі 24403 грн. та моральної шкоди в сумі 10000 грн. з посиланням на постанову ПВСУ №4 від 31.03.1995 року, зі змінами а №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року є безпідставним та недоведений будь якими доказами у справі. На підставі викладеного, враховуючи обставини справи, надані сторонами докази, з урахуванням встановлених судом нововиявлених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в звязку з недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed