Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

18.07.2014 року ДП «Одеська залізниця» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівниками підприємству, установі, організації. На обґрунтування вимог позивач зазначив, що 30.12.1998 року згідно наказу № 760 відповідача [PERSON] було прийнято на роботу кондуктором вантажних поїздів на ст. Балта Одеської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці. Відповідно до графіку відпусток на 2013 рік, [PERSON] звернувся із заявою про надання йому з 01.02.2013 року щорічної відпустки. Наказом № 148 від 15.01.2013 року відповідачу було надано відпустку тривалістю 28 календарних днів в рахунок щорічної відпустки за період роботи з 30.12.2012 року по 29.12.2013 року включаючи додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів, всього 35 календарних днів, яку він відбув повністю, тобто йому було надано відпустку авансом. 07.08.2013 року відповідач не допрацювавши повного року, тобто до 29.12.2013 року, написав заяву про звільнення та 07.08.2013 року наказом № 287/ОС відповідач був звільнений за ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Після проведення розрахунків на підприємстві, було виявлено недостатність суми заробітної плати нарахованої [PERSON] при звільненні для покриття заборгованості перед підприємством за оплачені дні використаної відпустки за невідпрацьований період. Кількість днів відпустки, наданої відповідачеві в рахунок невідпрацьованого робочого часу становить 14 календарних днів і виплачена за цей час сума коштів складає 1522 грн. 69 коп., які відповідач зобов'язаний повернути підприємству. Тому позивач просить стягнути з відповідача зайво виплачену суму за невідроблені дні відпустки у розмірі 1522 грн. 69 коп., а також сплачену суму судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. Представник позивача ДП «Одеська залізниця» Гамарца О.С. в судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримав позовні вимоги викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання на розгляд справи не з'явився, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про час місце та день розгляду справи повідомлений завчасно у встановленому законом порядку, про що свідчать поштові повідомлення, які повернулись на адресу суду (а.с.28,31). Згідно довідки Балтського районного сектору Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідач зареєстрований в [ADDRESS]. Відповідно до ст. 74 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи, в зв'язку з чим відповідно до ст. 224 ЦПК України, судом застосовано заочний розгляд справи. . Розглянувши позов в межах заявлених вимог, з огляду на ствердження позивача, вивчивши матеріали справи, надавши належну оцінку представленим доказам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів цивільної справи 30.12.1998 року згідно наказу № 760 відповідача [PERSON] було прийнято на роботу кондуктором вантажних поїздів на ст. Балта Одеської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці (а.с. 12). Згідно ч. 1 ст. 75 КЗпП України, ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ч. 3 ст. 79 КЗпП України, ч. 9 ст. 10 ЗУ «Про відпустки», щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Відповідно до графіку відпусток на 2013 рік, відповідач [PERSON] звернувся із заявою про надання йому з 01.02.2013 року щорічної відпустки. Наказом № 148 від 15.01.2013 року відповідачу було надано в рахунок щорічної відпустки 28 календарних дні відпустки включаючи додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів, всього 35 календарних днів з 01.02.2013 року по 07.03.2013 року включно за період роботи з 30.12.2012 року по 29.12.2013 року, тобто йому було надано відпустку авансом (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до ст. 127 Кодексу законів про працю України, підприємство має право на повернення зайво виплаченої суми у розмірі 1522,69 грн., внаслідок звільнення працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. 07.08.2013 року відповідач написав заяву про звільнення та цього ж дня наказом № 287/ОС [PERSON] було звільнено з роботи на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін та доручено бухгалтерії провести остаточний розрахунок з [PERSON] з врахуванням невідпрацьованих 14 календарних днів щорічної відпустки (а.с. 10). Під час проведення розрахунку при звільненні, на день звільнення з роботи, працівник [PERSON] заборгував підприємству кошти в сумі 1522 грн. 69 коп. (а.с. 9). Оскільки відповідач звільнився за згодою сторін, а наданими суду доказами підтверджений факт зайво виплачених відповідачу грошових коштів в сумі 1522 грн. 69 коп., тому позовні вимоги про стягнення вказаних грошових коштів є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути зайво виплачену суму за невідроблені дні відпустки у розмірі 1522 грн. 69 коп., а також сплачену суму судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved