Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

19 листопада 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровському районі м. Донецька про відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що під час виконання трудових обов'язків на шахті імені О.О. Скочинського 10 грудня 2003 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму - рвані та размозжені рани 3-4 пальців правої кісті та рішенням МСЕК від 17 березня 2004 року йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності - 20%. Через ушкодження здоров'я на виробництві внаслідок нещасного випадку йому заподіяна моральна шкода, на відшкодування якої просив стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 10 000 грн. (а.с. 2-5). Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 09 квітня 2014 року з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровському районі м. Донецька на користь [PERSON] стягнуто на відшкодування моральної шкоди 6 000 грн. (а.с. 32-35). В апеляційній скарзі відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровському районі м. Донецька, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог (а.с. 36-39). В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровському районі м. Донецька Богомазова І.В., яка діє на підставі довіреності цієї юридичної особи від 16 червня 2014 року (а.с. 65), доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити. Позивач [PERSON] проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав: З матеріалів справи встановлено, що позивач з 03 січня 1979 року по 21 грудня 2009 року працював у відокремленому підрозділі «Шахта ім. О.О. Скочинського» державного підприємства «ДВЕК», з 08 лютого 2002 року - гірничим робітником з ремонту гірничих виробіток 4 розряду підземним з повним робочим днем у шахті. Наказом № 183л від 24 грудня 2009 року позивач звільнений з роботи у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню цієї роботи, за п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8-9). Під час виконання трудових обов'язків гірничого робітника підземного з ремонту гірничих виробіток 10 грудня 2003 року з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок чого він травмував 3-4 пальці правої руки, що підтверджується актом № 55 про нещасний випадок від 13 грудня 2003 року (форма Н-1) (а.с. 14-15). Згідно виписки з акту огляду МСЕК № 086568 від 17 березня 2004 року у зв'язку із трудовим каліцтвом 10 грудня 2003 року позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності 20% на строк з 16 березня 2004 року по 17 березня 2005 року (а.с. 16). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві 10 грудня 2003 року позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Розглядаючи справу, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV (у редакції до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V). Згідно частини 1 ст. 9 Закону України від 14 жовтня 1992р. № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені. Разом з тим, за змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З матеріалів справи встановлено, що страховий випадок з позивачем стався 17 березня 2004 року, коли МСЕК йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності за трудовим каліцтвом, яке сталося 10 грудня 2003 року, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон не розповсюджується. Посилання відповідача на рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 (справа про страхові виплати) щодо розподілу обов'язку щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві не спростовує висновків суду, оскільки право громадян, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) стосується страхових випадків, які настали після 20 березня 2007 року. Страховий випадок з позивачем стався до 20 березня 2007 року. На час виникнення між сторонами правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, а саме, на 17 березня 2004 року, положення п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяли, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди і доводи відповідача про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача, є такими, що не ґрунтуються на законі. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин існував спеціальний закон, що регулював питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок нещасного випадку на виробництві, доводи відповідача про те, що моральна шкода позивачу повинна відшкодовуватися роботодавцем, який не забезпечив належні умови праці, на підставі ст. 2371 КЗпП України, що Фонд не є належним відповідачем по цій справі про відшкодування моральної шкоди, не ґрунтуються на законі. Законом України від 27 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були внесені зміни у Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення», а саме, що «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року», на що посилається відповідач в апеляційній скарзі. Проте рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 положення пункту 44 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими це було передбачено, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом цього рішення. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пунктах 3, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок нещасного випадку на виробництві 10 грудня 2003 року позивачу завдано моральних страждань та він має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки внаслідок нещасного випадку на виробництві 10 грудня 2003 року позивач ушкодив здоров'я - йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності 20% на строк з 16 березня 2004 року по 17 березня 2005 року (а.с. 16), в теперішній час втрата професійної працездатності позивачу встановлена безстроково та відновлення стану його здоров'я є неможливим, що вимагало та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Доводи відповідача про те, що факт завдання позивачу моральної шкоди недоведений, оскільки позивачем не надано висновку медико-соціальної комісії про встановлення йому факту заподіяння моральної шкоди, не ґрунтуються на законі. Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на медико-соціальні експертні комісії дійсно було покладено обов'язки встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р. у справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про нещасний випадок, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Доводи апеляційної скарги про те, що зазначені докази не підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди, є необґрунтованими. Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 2012 року № 420 «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», наказ МОЗ України від 22 листопада 1995 року № 212 «Про затвердження Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», на який посилається відповідач, визнано таким, що втратив чинність. «Порядком та Критеріями встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.06.2012 року № 420, який набрав чинності 28 вересня 2012 року, тобто діяв на час звернення позивача до суду, на МСЕК не покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Не покладено на МСЕК такий обов'язок і «Положенням про медико-соціальну експертизу», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», а тому підстави для направлення позивача на МСЕК з метою встановлення факту заподіяння моральної шкоди відсутні. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладання на відповідача обов'язку по сплаті такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу, а доводи відповідача про недоведеність його вини в заподіянні позивачу моральних страждань не спростовують висновків суду. Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності (20%) та оцінив моральні страждання позивача в 6 000 грн. Апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є розумним, виваженим та справедливим. Позивач у віці 47 років отримав травму, внаслідок якої первинно на 20% втратив професійну працездатність, мав певні обмеження по лінії ЛКК. Сторони визнають, що після 2005 року втрата професійної працездатності позивачу встановлена безстроково, що вимагало та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд першої інстанції ухвалив рішення в частині задоволення позовних вимог [PERSON] з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в цій частині в межах доводів апеляційної скарги не має. Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України № 3674-VI від 08 липня 2011 року «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. При зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви не сплачував. Відповідно до п. 18 ст. 5 зазначеного Закону № 3674-VI від 08 липня 2011 року від сплати судового збору звільняється і Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, що суд першої інстанції не врахував та в порушення цієї норми матеріального права стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн., про що обгрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі. Відповідно до частини 2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Враховуючи зазначене, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 243,60 грн. підлягає скасуванню.

Outcome: partial