Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

18 травня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся [PERSON] із вищевказаною заявою про встановлення факту прийняття спадщини та факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Заява вмотивована тим, що його дідусю [PERSON] та бабусі [PERSON] належало домоволодіння №55 по вул. Нахімова у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. 15 листопада 1986 року дідусь [PERSON] помер. 28 лютого 1992 року його бабуся [PERSON] згідно заповіту, складеного на її користь, отримала свідоцтво про право на спадщину та зареєструвала 13 березня 1992 року право власності на домоволодіння №55 по вул. Нахімова у м. Кривому Розі Дніпропетровської області на своє імя за реєстром №190, сторінка №137, запис №4071713. Вказував, що 09 січня 1998 року [PERSON] склала заповіт на його користь на належний їй житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Нахімова, буд.№55. 30 травня 2002 року [PERSON] померла. Зазначав, що у вказаному житловому будинку він проживав з дитинства. Після смерті його батька [PERSON], померлого 30 грудня 1994 року, він проживав у будинку. В будинку знаходяться його особисті речі, з дідусем та бабусею вони проживали однією сімєю. Після смерті бабусі [PERSON] він фактично прийняв спадщину, так як жив у будинку, робив у ньому ремонт, сплачував комунальні послуги і не відмовлявся від спадщини. Посилався на ті обставини, що його сестра [PERSON] не претендувала на спадщину, до нотаріальної контори не зверталась, так як була забезпечена житлом. Спору відносно спадщини між ними не було та на теперішній час також немає. У лютому 2014 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, була заведена спадкова справа, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру. Однак, нотаріусом було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, та рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини, так як він в спадковому будинку не зареєстрований. На підставі викладеного заявник [PERSON] просив заяву задовольнити, та винести рішення, яким встановити факт проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та факт прийняття ним спадщини після смерті його бабусі [PERSON], котра померла 30 травня 2002 року. Заявник [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, скористався правом представництва. Присутня у судовому засіданні представник заявника [PERSON], - [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала заяву у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у заяві, просила суд її задовольнити. Зацікавлена особа, - [PERSON] до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі зацікавленої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши представника заявника, приходить до висновку, що подана заява підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що дідусю заявника [PERSON] (а.с.3, 4), - [PERSON] та бабусі, - [PERSON] належало домоволодіння №55 по вул. Нахімова у м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с.12-15), в котрому вони проживали по день своєї смерті, що також вбачається з наданої заявником копії домової книги (а.с.16-27). Факт родинних відносин між заявником [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджується наданою копією свідоцтва про встановлення батьківства серії І-КИ №263533, виданого 25 травня 1971 року Дзержинським ЗАГСом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.5). 15 листопада 1986 року помер дідусь заявника [PERSON] 28 лютого 1992 року бабуся заявника [PERSON] згідно заповіту, складеного на її користь, отримала свідоцтво про право на спадщину та зареєструвала право власності на домоволодіння №55 по вул. Нахімова у м. Кривому Розі Дніпропетровської області на своє імя за реєстром №190, сторінка №137, запис №4071713 (а.с.7). 09 січня 1998 року [PERSON] склала заповіт на користь заявника [PERSON] на належний їй житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Нахімова, буд.№55 (а.с.6). 30 травня 2002 року померла [PERSON], про що 31 травня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області видано відповідне свідоцтво про смерть серії 1-КИ №425526 (а.с.8). Зі змісту заяви, пояснень представника заявника судом встановлено, що у вказаному житловому будинку заявник проживав з дитинства. Після смерті його батька [PERSON], померлого 30 грудня 1994 року, він проживав у будинку. В будинку знаходяться його особисті речі, з дідусем та бабусею вони проживали однією сімєю. Факт проживання заявника [PERSON] за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Нахімова, буд.№55, також підтверджується копією наданої до суду домової книги (а.с.16-27). З пояснень представника заявника встановлено, що у лютому 2014 року заявник [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Вказувала на те, що раніше [PERSON] до нотаріуса не звертався оскільки вважав, що своїм фактом проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, фактично прийняв її. Відповіддю №222/01-16 від 25 лютого 2014 року, державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено заявникові [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, та рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини, так як заявником [PERSON] спадщина не була прийнята у шестимісячний строк, документи, які б підтверджували фактичне прийняття спадщини, або володіння спадковим майном відсутні (а.с.9). З витягів №39721658, та №39721644 від 25 лютого 2015 року, зі спадкового реєстру вбачається, що інформація щодо заповіту від 09 січня 1998 року, складеного [PERSON] на користь заявника [PERSON], яким вона заповіла останньому належний їй житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Нахімова, буд.№55, відсутня (а.с.10, 11). Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. Згідно п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сімєю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщин, прийняття спадщини, тощо. За змістом ст.524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], прийняття спадщини здійснювалося за законом і за заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст.ст.529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до ст.86 ЦК Української РСР, право власності, - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. В силу ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, померла [PERSON] прийняла спадщину після свого чоловіка [PERSON], та в порядку ст.560 ЦК УРСР, отримала свідоцтво про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, домоволодіння, яке успадкував заявник [PERSON] зареєстроване в реєстрі за №190, сторінка №137, запис №4071713, власником значиться [PERSON] Таким чином, суд вважає, що заявник [PERSON] набув право власності на спірне домоволодіння у порядку, встановленому законодавством, що діяло на час виникнення відносин по спадкуванню. Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; однак якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Крім того, пунктом 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності. Оскільки на момент смерті [PERSON] діяв ЦК УРСР 1963 року, суд до правовідносин зі спадкування застосовує положення цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.541 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР, для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно ч.1, ч.2 ст.549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, або відмову від неї ніхто не звертався, заявник [PERSON] звернувся до нотаріуса лише у лютому 2014 року. 09 січня 1998 року [PERSON] склала заповіт на користь заявника [PERSON] на належний їй житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Нахімова, буд.№55. Жодних заперечень проти обставин викладених у заяві [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, зацікавленою особою, - [PERSON] не надано. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.ч.1, 2 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст.1299 ЦК). Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При цьому, у разі наявності підстав для застосування ч.3 ст.1268 ЦК України, питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини не вирішується, оскільки вважається, що особа, що постійно проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті, прийняла спадщину, якщо не заявляє про відмову про неї. На підставі викладеного, суд, дослідивши письмові матеріали справи, з урахуванням положень ст.ст.236, 256 ЦПК України, ст.ст.548, 549, 560 ЦК УРСР, приходить до висновку, що [PERSON] в установлений законом строк дійсно прийняв спадщину після смерті своєї бабусі [PERSON], померлої 30 травня 2002 року, шляхом проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, зясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими, повністю підтверджені документально, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст.55 Конституції України, ст.ст. 1217, 1218, 1220, 1221, 1233, 1234, 1235 ЦК України, ст.ст.529, 548, 549, 560 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.3, 10, 60, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved