Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

19.04.2021 в суд подано зазначений позов з таким обґрунтуванням вимог. Позивачка з 06.09.1993 року до дня звільнення працювала прибиральницею Майданського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Міжгірської селищної ради. Наказом директора Майданського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Міжгірської селищної ради № 33-к від 31.03.2021 позивачку було звільненого із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників, на виконання наказу «Про скорочення штату працівників відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради №4 від 04.02.2021 року. Вважає, що відповідачами при звільненні не було враховано зазначених обставин та в порушення ч.2 ст. 49-2 трудового законодавства не забезпечено переважне право на залишення позивачки на роботі, а також грубо порушено вимоги законодавства щодо одержання згоди профкому на звільнення позивача. Тому позивачка просить визнати незаконним та скасувати наказ директора Майданського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Міжгірської селищної ради № 33-к від 31.03.201 про звільнення її з посади прибиральниці, поновити її на попереднє місце роботи, стягнути з відповідачів на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.04.2021 по день поновлення на роботі, та стягнути з відповідачів 50000 грн. моральної шкоди. У справі винесено такі процесуальні рішення : - згідно з ухвалою від 20.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; - 06.05.2021 винесено ухвалу про витребування доказів, за заявою позивача. На виконання ухвали від 06.05.2021 відповідачем Майданським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Міжгірської селищної ради надано суду копії витребовуваних документів, а також відповідач просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] .. Відзив відповідачами по справі суду не подано. Оцінивши зміст позовних вимог, подані сторонами в справу докази, доводи сторін у процесуальних заявах, суд дійшов такого висновку. Встановлені судом обставини. Наказом № 33-к від 31.03.2021 керівника ЗЗСО Майданського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів [PERSON], [PERSON] з 05.04.2021 звільнено з посади прибиральниці у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України. 05.02.2021 позивачку [PERSON] повідомлено про звільнення з посади прибиральниці, що подано в справу копію повідомлення № 4 від 05.02.2021. Згідно наказу № 5від 04.02.2021 начальника відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради «Про скорочення штату працівників» внесено зміни до штатного розпису працівників, привівши їх у відповідність до реального фінансування та скоротивши кількість технічних працівників (прибиральників) на 50 відсотків,а також визначено, що звільнення працівників слід провести згідно п. 1 ст. 40 КЗпАП України провести відповідно до вимог діючого законодавства. Як на підставу для скасування наказу № 33-к від 31.03.2021 Майданським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Міжгірської селищної ради «Про звільнення з роботи», яким звільнено [PERSON] з посади прибиральниці 05.04.2021 року у зв`язку із скороченнм штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, та поновлення позивача на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач посилається на наступні підстави: 1) не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, чим порушено ч.2 ст.49-2 КЗпП України; 2) звільнення позивача не погоджено з первинною профспілковою організацією, чим порушено ст.49-2 КЗпП України. Нормативне обґрунтування. Згідно з ч. 1 ст. 2 КЗпП України громадяни України мають на працю. Відповідно до ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Оцінюючи доводи позивача, суд приходить до наступного. Щодо вимоги про скасування наказу Майданським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Міжгірської селищної ради за № 33-к, з причин не попередження позивача про звільнення за два місяці і не запропонування іншої роботи, слід зазначити наступне. Положеннями ч.4 ст.36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. (п.1 ч.1 ст.40). Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджують не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України станом на день попередження позивача про майбутні зміни: 1) позивач повинен був бути ознайомлений з переліком усіх вакантних посад, у тому числі у зазначеному відділі; 2) позивачу повинна була бути запропонована будь-яка з вказаних вакантних посад, рівнозначна тій, яку він займав, або нижча за його згодою. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. З матеріалів справи вбачається та підтверджується дослідженими вище доказами, у даному випадку мало місце скорочення кількості технічних працівників (прибиральників) на 50 відсотків. Про наступне вивільнення відповідач належно і своєчасно повідомив персонально позивача , про що є підтвердження у справі. Позивачка [PERSON] не надала доказів вищої професійної праці в порівнянні з іншими працівниками, а також не зазначила обставини і доказів, що має переважне право залишитьсь на роботі прибиральниці в порівнянні з іншими працівниками, які залишені на роботі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не було порушено порядок звільнення позивача, оскільки як встановлено в судовому засіданні, відповідачем у повній мірі дотримано вимоги ст. 49-2 КзПП. Щодо посилання позивачки про непогодження її звільнення з первинною профспілковою організацією, слід зазначити наступне. Згідно ч.2 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак, згідно п.8 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян. Як вбачається з листа Міжгірського районного комітету профспілки працівників освіти і науки № 01-16/20 від 19.05.2021 позивачка [PERSON] не перебувала членом районного профспілкової організації працівників освіти та науки. Отже, виходячи з положень п.5 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, її звільнення з посади допускалося без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), а тому вказані вимоги закону відповідачем не порушено. Статтею 81 ч.1 ЦПК України передбачено , що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. З огляду на викладені вище фактичні обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, на предмет їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що заявлений [PERSON] позов є необґрунтованим та безпідставним, а тому в задоволенні такого слід відмовити. Крім того, за відсутності законних підстав вважати, що звільнення позивачки [PERSON] відбулося з порушенням вимог ст.ст.40,42,43,49-2 КЗпП України, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог позивачки, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з моменту звільнення та до фактичного часу поновлення, оскільки такі вимоги є похідними від позовних вимог позивача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Судові витрати слід віднести на рахунок держави, бо позивачка звільнена від сплати судового збору за розгляд справи і їй відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed