Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

19 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Кредитної спілки «Зіньківська» про невиплачену заробітну плату за період з 01 лютого по 19 лютого 2018 року у розмірі 2010,93 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2252,36 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 20 лютого 2018 року по 19 березня 2018 року у розмірі 2651,76 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що він працював на посаді голови правління кредитної спілки «Зіньківська». 5 лютого 2018 року ним була подана заява про звільнення з посади, яка до цього часу не розглянута. 19 лютого 2018 року він припинив трудові відносини з кредитною спілкою. Однак остаточний розрахунок з ним не було проведено, тому звернувся до суду з позовом про виплату належних йому коштів, які він мав отримати в день звільнення. Також позивач пояснив, що ним була подана до суду заява про збільшення позовних вимог, однак він від неї відмовився ще в Зіньківському районному суді і на сьогоднішній день заявлені в ній вимоги не підтримує. Представник Кредитної спілки «Зіньківська» у судове засіданні не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення в матеріалах справи, причину неявки відповідач суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 20 серпня 2019 року Гадяцьким районним судом винесено ухвалу про винесення заочного рішення у даній цивільній справі. Судом встановлено, що 15 липня 2016 року [PERSON] рішенням спостережної ради КС «Зіньківська» призначений головою правління Кредитної спілки «Зіньківська». 05 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до КС «Зіньківська» з заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням. 19 лютого 2018 року [PERSON] припинив трудові відносини з КС «Зіньківська», відпрацювавши два тижні згідно ч.1 ст.38 КЗпП України. 19 лютого 2018 року суд вважає останнім робочим днем позивача, так як наступного дня він залишив роботу і не вимагав продовження трудових відносин. Відповідно ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено, що станом на 20 лютого 2018 року [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з 01 лютого по 19 лютого 2018 року у розмірі 2010,93 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2252,36 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 20 лютого 2018 року по 19 березня 2018 року у розмірі 2651,76 грн. Даний факт не заперечується стороною відповідача, так як в матеріалах справи міститься заява члена спостережної ради про визнання позову в повному обсязі (а.с.83). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В даному випадку суд не має жодних сумнівів щодо достовірності заявлених позивачем сум та добровільності їх визнання відповідачем. Доказів про наявність спору про розмір належних до виплати сум сторонами відповідно до ст. 81 ЦПК України не надано, отже відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем 20 лютого 2019 року. Однак ця вимога закону не була дотримана, а повний розрахунок не відбувся. За наведених обставин, розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що з кредитної спілки слід стягти невиплачену заробітну плату за період з 01 лютого по 19 лютого 2018 року у розмірі 2010,93 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2252,36 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 20 лютого 2018 року по 19 березня 2018 року у розмірі 2651,76 грн. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року у справі № 359/10023/16-ц також дійшов висновку, що суд має визначати суму середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Системний аналіз законодавства дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів. Таке відрахування податків й обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становища працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, з якої також відраховувалися б податки та збори. Отже, згідно вказаного правового висновку, і зарплата, і середній заробіток, які стягуються судом на користь працівника з роботодавця мають зазначатись судом без виключення з них податків і зборів, які сплачуються роботодавцем під час виконання рішення суду. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» - позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір у розмірі 1921 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved