Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

19 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу у розмірі 2300 доларів США та 3% річних за період з 16 березня 2017 року по 5 березня 2020 року у розмірі 205,30 доларів США. Мотивує свої вимоги тим, що 21 грудня 2016 року вона позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 доларів США, про що відповідачем було надано розписку, в якій зазначено, що вона зобов`язується повернути борг у розмірі 2300 доларів США до 15 березня 2017 року. Узяте на себе зобов`язання [PERSON] своєчасно не виконала, гроші не повернула. Позивач в судове засідання не з`явилася, до суду надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її присутності, погодилась на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена в порядку п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України за зареєстрованою адресою місця проживання, відзиву не надала. Заяву про перенесення розгляду справи, що надійшла на електронну адресу суду, на якій відсутній підпис відповідача, суд не приймає до уваги з огляду на її невідповідність вимогам ст. 183 ЦПК України. Суд вважає можливим розглянути цивільну справу без присутності сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини. 21 грудня 2016 року між позивачем і відповідачем укладено договір позики, про що складено розписку, згідно з якою [PERSON] взяла у борг у [PERSON] в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 доларів США, [PERSON] зобов`язалась повернути борг до 15 березня 2017 року у розмірі 2300 доларів США (а.с. 26). Свого зобов`язання повернути гроші відповідач не виконала, про що вказує наявність у позивача оригіналу боргового документу, який надано до суду. При вирішенні справи суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі, встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позика вважається повернутою, а зобов`язання позичальника припиненими лише в момент одержання позикодавцем суми позики (ст. 599, ч. 3 ст. 1049 ЦК України). У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Відповідні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року по справі № 761/12665/14-ц. Оскільки між сторонами з досягненням усіх істотних умов укладено договір позики, який повністю виконано позикодавцем і не виконано у строк до 15 березня 2017 року позичальником, то наявна заборгованість за договором позики - 2300 доларів США підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. За змістом ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволення з огляду на те, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 2300 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 16 березня 2017 року до 5 березня 2020 року, що становить 1086 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), тобто 2300 доларів США х 3 : 100 : 365 х 1086 день = 205,30 доларів США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved