Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

17.10.2019р. представник [PERSON] - адвокат Скиба В.В. (діє на підставі ордеру серія від 11.10.2019р. - а.с.№16) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Південукргеологія» про стягнення\~заборгованості по\~заробітній платі,\~компенсації втрати\~частини заробітної\~плати у\~зв`язку з\~порушенням строків\~її виплати,\~стягнення середнього\~заробітку за\~ час\~затримки \~розрахунку \~та \~відшкодування \~моральної \~шкоди (а.с.№3-7). Одночасно із позовною заявою до суду надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 23.10.2019р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ч.3 ст. 274 ЦПК України (а.с.№21). Крім того, даною ухвалою повернуто клопотання про витребування доказів. 01.11.2019р. до суду повторно надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с.№25), яке було відкликано на підставі заяви від 19.11.2019р. (а.с.№38), а тому підстав для його розгляду немає. В обґрунтування позовних вимог представник позивача в позовній заяві посилався, що [PERSON] було звільнено з посади водія транспортних засобів ІІ класу РЦГД КП «Південукргеологія» згідно наказу 23-к від 11.03.2014р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Проте розрахунок в день звільнення відповідач не здійснив і заборгованість по заробітній платі приблизно становила 16\~600грн. Згідно з наказом № 50-к від 21.05.2014р. позивача прийнято на посаду водія ІІ класу, а згідно з наказом № 28-к від 18.03.2015р. позивача було звільнено та момент звільнення заборгованість по заробітній платі за період березень 2015р. становила 2\~000грн. і розрахунок також не був проведений. 21.12.2017р. позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання письмової інформації про заборгованість по заробітній платі, проте відповіді так і не було надано. Представник позивача просив стягнути з КП «Південукргеологія» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 18\~600грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з березня 2014р. по серпень 2019р. у розмірі 11\~618грн. 91коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 253\~702грн. 25коп., поновивши строк на подачу позову в цій частині. Також просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 4\~000грн. і стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу (а.с.№3-7). 19.11.2019р. з урахуванням відзиву на позовну заяву, представник позивача подав уточнену позовну заяву, в якій\~просив стягнути\~з КП\~«Південукргеологія» на\~користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 18\~622грн. 63коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 10\~891грн. 84коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 83\~002грн. 50коп. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 4\~000грн. разом із судовими витратами (а.с.№34-36). 14.11.2019р. до суду надійшов відзив, підписаний заступником генерального директора КП «Південукргеологія» - Старим О.М. (діє на підставі наказу № 159-к від 15.10.2019р. - а.с.№33), в якому він заначив, що позовні вимоги визнає частково в межах суми заборгованості по заробітній платі, яка станом на 13.11.2019р. складає 18\~622грн. 63коп. Щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з дня звільнення по день розгляду справи судом в розмірі 253\~702грн. 25коп. відповідач заперечував, з тих підстав, що позивачем невірно проведений розрахунок, а також пропущений строк позовної давності для цих вимог майже на чотири роки. Заперечень щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати суду не надав. Щодо відшкодування моральної шкоди, то в цій частині відповідач просив відмовити з тих підстав, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, а також є незрозумілим, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди в сумі 4 000грн. (а.с.№26-29). 29.11.2019р. відповідачем наданий відзив на уточнену позовну заяву, в якому він зазначає, що визнає частково позовні вимоги, а саме в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 18\~622грн. 63коп. та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 10\~891грн. 84 коп. Щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди заперечував з підстав, аналогічних до тих, що вказані у відзиві на позов від 14.11.2019р. (а.с.№39). \~ \~ \~ \~10.12.2019р. до суд надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій він зазначив, що строк на подачу позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку пропущений з поважних причин та підлягає поновленню, оскільки відповідач тривалий час не надавав письмової відповіді щодо розміру заборгованості, а тому позивач не мав можливості зазначити точні розмірі основної заборгованості та розрахувати середній заробіток. Просив задовольнити в повному обсязі уточнені позовні вимоги (а.с.№42-43). Суд, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши зібрані докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). При розгляді справи встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до\~положень ст.\~233\~КЗпПУкраїни працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати,\~ у\~тому числі\~з \~вини \~власника \~або \~уповноваженого \~ним органу\~(особи).\~ Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії;\~ заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.10.2012р. переведений на посаду водія автотранспортних засобів ІІ класу Регіонального центру геологічних досліджень, що підтверджується записом № 14 в трудовій книжці позивача (а.с.№8). Наказом № 23-к від 11.03.2014р. [PERSON] було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП, що підтверджується записом № 15 в трудовій книжці позивача та копією наказу про звільнення (а.с.№8, 9). Відповідно до наказу № 50-к від 19.05.2014р. [PERSON] прийнято на посаду водія автотранспортних засобів ІІ класу Регіонального центру геологічних досліджень з 21.05.2014р., що підтверджується записом № 16 в трудовій книжці та копією наказу (а.с.№8-зворотна сторона, а.с.№10). Наказом № 28-к від 18.03.2015р. [PERSON] звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП, що підтверджується записом 17 в трудовій книжці та копією наказу (а.с.№8 зворотна сторона, а.с № 11). Відповідачем разом із відзивом на позовну заяву 14.11.2019р. надано довідку № 01/12-678 від 13.11.2019р., з якого вбачається, що підприємство має заборгованість перед позивачем по заробітній платі станом на 20.10.2019р. в розмірі 18\~622грн. 63коп. (а.с.№30). Крім того, з довідки № 01/12-677 від 13.11.2019р. вбачається, що з травня 2014р. по березень 2015р. позивач отримував заробітну плату не в повному обсязі (а.с.№31). Як вбачається з відзиву відповідача на уточнену позовну заяву, що надійшов до суду 29.11.2019р., суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 18\~622грн. 63коп. та суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, визначену позивачем в розмірі 10\~891грн. 84коп., відповідач визнає, а тому відповідно до положень ст. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» заборгованість по заробітній платі в розмірі 18\~622грн. 63коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 10\~891грн. 84коп. Що стосується вимог позивача про поновлення строку на подачу позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення середнього заробітку в розмірі 83\~002грн. 50коп., то в цій частині позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У Рішенні Конституційного суду України № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 від 22.02.2012р. за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України викладений висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233\~КЗпП\~України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1\~цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також у цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що невиплати працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим\~правопорушенням і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого\~ розпочинається\~з \~дня,\~коли звільнений\~працівник дізнався\~або повинен\~був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 08.11.2017р. у справі 6-1626цс17 зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Судом встановлено, що позивач двічі був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з посади водія ІІ класу - 11.03.2014р. та 18.03.2015р. З доказів, наданих сторонами до заяв по суті справи вбачається, що фактичного розрахунку (виплати заборгованості по заробітній платі) ані на момент звернення позивача до суду, ані на момент постановлення судом рішення не було, а тому вимоги позивача про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивач може лише в день фактичного розрахунку. Таким чином, на сьогоднішній день відсутні підстави для вирішення питання про поновлення позивачу строку на подачу позовної заяви про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, а також застосування наслідків пропуску строку, про які заявлено відповідачем, оскільки вимоги в цій частині заявлені позивачем передчасно. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки, судом враховано, що зі змісту ч. 2 ст. 117 КЗпП України вбачається, що лише у разі наявності про розміри належних звільненому працівникові сум, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В даній же справі сума заборгованості по заробітній платі є безспірною, оскільки визнана сторонами, а тому згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку покладений саме на відповідача. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до КП «Південукргеологія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Положеннями ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що відповідно до ст.\~237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди, представник позивача посилався на те, що порушення відповідачем передбачених законом прав позивача на заробітну плату, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань, що і є підставою для відшкодування моральної шкоди, яку позивач визначив в сумі 4 000грн. В пункті 5 вищевказаної Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Приймаючи до уваги, що під час розгляду даної справи встановлено порушення відповідачем трудового законодавства, а саме: не проведення фактичного розрахунку з позивачем та наявність заборгованості по заробітній платі з травня 2014р. по березень 2015р. в розмірі 18\~622грн. 63коп., суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди та стягнути 500 грн. моральної шкоди, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості. В іншій частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі, яка дорівнює 4\~000грн., а також не надано жодного доказу, на підтвердження втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків або необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, судом прийнято до уваги заперечення відповідача викладені у відзивах на позовну заяву та уточнену позовну заяву, проте повністю погодитися з ними неможна, оскільки судом під час розгляду справи встановлена як наявність моральної шкоди, так і протиправність діяння відповідача щодо невиплати заробітної плати, наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача, а також вина останнього в її заподіянні. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за можливе задовольнити частково позовні вимоги [PERSON] до КП «Південукргеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 18\~622 грн. 63коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 10\~891 грн. 84коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 500 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку період затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди (в іншій, ніж 500 грн.,частині) слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, їх розподіл відповідно до ст. 141 ЦПК України слід провести наступним чином. При подачі позовної заяви в частині стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» мав пільги щодо сплати судового збору, а тому з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768грн. 40коп. (виходячи зі ставки судового бору для вимог майнового характеру, з урахуванням задоволених позовних вимог в загальному розмірі 29 514грн. 47коп.). При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за вимогами про стягнення середнього заробітку в розмірі 2 537грн. 02коп. (виходячи з суми 253\~702грн. 25коп.), а також за вимогами про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 921грн.( виходячи з суми 4 000грн.) З огляду на те, що позивачем 19.11.2019р. було зменшено розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до 83\~002грн. 50коп., то відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне повернути позивачу сплачений в більшому розмірі судовий збір в сумі 1 707грн. (2 537грн. 02коп. 830грн. 02коп.). Також суд вважає за необхідне повернути позивачу сплачений у більшому розмірі судовий збір за вимогами про відшкодування моральної шкоди, оскільки при пред`явленні позову щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 4\~000грн., позивач мав би сплатити судовий збір 768грн.40коп. (виходячи зі ставки судового збору для позовів майнового характеру), а натомість він сплатив 1 921грн., таким чином різниця в сумі судового збору 1 152грн. 60коп. підлягає поверненню позивачу. Загальний розмір судового збору, сплачений позивачем по квитанції № 0.0.1494089377.1 від 16.10.2019р., який підлягає поверненню з Державного бюджету шляхом стягнення на користь позивача, дорівнює 2 859грн. 60коп. З огляду на те, що в задоволенні позовних вимог, з урахуванням уточнень, в частинні стягнення середнього заробітку відмовлено, то судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 830 грн.02коп. за вимогами про стягнення середнього заробітку та в розмірі 672 грн. 35коп. за вимогами про відшкодування моральної шкоди, стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає. З огляду на часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог судовий збір в сумі 96,05грн. (500грн. (сума задоволених вимог) х 768грн.40коп. (сума судового збору, сплаченого при подачі позову) : 4 000грн. (сума заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди) = 96,05грн.). Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~137\~ЦПК України\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); обсягом\~наданих адвокатом\~послуг та\~виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги ( договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Приймаючи до уваги те, що позивачем підтверджено документально витрати на професійну правничу допомогу (наданий опис виконаних робіт, акт прийму-передачі виконаних робіт, рахунок та квитанція до прибуткового касового ордеру - а.с.№17-20), а також враховуючи положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати правничу допомогу в розмірі 1 500грн., виходячи з того, що позовні вимоги задоволені частково, а тому відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, загальний розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь держави становить 768грн. 40коп., а на користь позивача становить 1 596грн. 05коп. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~положень ч.\~1\~ст.\~430\~ЦПК України\~суд \~допускає \~негайне \~виконання рішень\~у \~справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Разом з тим, частиною 2 цієї статті визначено, що ухвалюючи рішення, суд може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. \~ \~ \~ \~З огляду на те, що позивач більше п`яти років не отримує заборгованість по заробітній платі, суд вважає за можливе рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 18\~622грн. 63коп. допустити до негайного виконання в межах всієї суми. На підставі викладеного та

Outcome: partial