Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

17 квітня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 листопада 2019 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від шлюбу сторони дітей не мають. Спільне життя не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя. Останнім часом досить часто почали виникати сварки з різних причин, що породжує несприятливу атмосферу, яка негативна відображається на психічному стані обох сторін. Кожен живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування, подальше сімейне життя з відповідачем не можливе, а тому позивач вважає за необхідне шлюб розірвати. Ухвалою суду від 18 травня 2020 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, просив суд розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Надала до суду заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що в справі є всі дані про права і взаємовідносини сторін, а тому для ухвалення рішення немає необхідності вислуховувати особисті пояснення сторін, які не з`явились до суду. Судом встановлено, що 19 листопада 2019 року сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (а.с.4). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України,шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати і бере до уваги той факт, що сторони фактично припинили подружні стосунки. Задовольняючи позов, суд враховує, що фактично шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, сторони створити міцної сім`ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved