Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

19 грудня 2018 року позивач звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача у якому зазначила, що 05 вересня 2018 року була прийнята кухарем до Маліївського закладу дошкільної освіти «Струмок» (далі Маліївський ЗДО «Струмок»). Під час її роботи між нею та директором виникли суперечки, які перейшли у неприязні стосунки. На пропозицію директора, у присутності голови сільської ради, 30 листопада 2018 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, при цьому їй було повідомлено, що наказ про звільнення буде видано того ж числа та потреби виходити на роботу не має. 04 грудня 2018 року коли вона звернулася за видачею трудової книжки, їй було запропоновано переписати заяву про звільнення за згодою сторін та надати розписку про відсутність претензій до директора. Вона відмовилася це зробити, після чого їй було повідомлено про наявність прогулів 30 листопада і 03 грудня 2018 року, звільнення з цієї підстави та запропоновано отримати трудову книжку. Посилаючись на відсутність її вини у прогулах, оскільки завідувач не видала наказ про звільнення в день отримання її заяви 30 листопада 2018 року та вважаючи своє звільнення незаконним, таким що проведено з порушення процедури отримання згоди профспілкового комітету, позивач просила суд скасувати наказ директора Маліївського ЗДО «Струмок» № 22 від 04 грудня 2018 року про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП та поновити її на посаді кухаря вказаного закладу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити та надала пояснення, що відповідають суті позову. Представники відповідача - директор Маліївського ЗДО «Струмок» Каверіна І.П . та адвокат Довгополий О.Б. позовні вимоги позивача не визнали та просили суд відмовити у їх задоволені посилаючись на те, що 28 листопада 2018 року позивач була відсутня на робочому місці протягом трьох годин, а 30 листопада, 03 та 04 грудня 2018 року протягом всього робочого часу. Пояснення щодо причин своєї відсутності надати відмовилась, натомість 03 грудня 2018 року подала заяву про звільнення за власним бажанням від 30 листопада 2018 року. 04 грудня 2018 року після відмови надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці у попередні дні, позивача було ознайомлено з наказом про звільнення № 22 за ч.4 ст.40 КЗпП. 09 січня 2018 року на засіданні профспілкового комітету Маліївського ЗДО «Струмок» було розглянуто та погоджено подання директора про надання згоди на звільнення позивача. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи на наявні у ній докази, суд доходить наступного. Судом встановлено, що з 05 вересня 2018 року позивач працювала в Маліївському закладі дошкільної освіти «Струмок» на посаді кухаря (а.с.3). 28 листопада 2018 року директором Маліївським ЗДО «Струмок» у присутності вихователів [PERSON] , [PERSON] , помічника вихователя [PERSON] та голови профкому [PERSON] , було складено акт № 08 про те, що позивач без попередження була відсутня на робочому місці з 14 години (а.с.22). 29 листопада 2018 року під час загальних зборів трудового колективу Маліївського ЗДО «Струмок» позивачу було зачитано акт від 28 листопада 2018 року, від підпису та надання пояснень за яким остання відмовилась, крім цього їй було роз`яснено «Правила внутрішнього трудового розпорядку» від підпису про ознайомлення з якими позивач також відмовилася, про що свідчить копія акту від 29 листопада 2018 року № 9 (а.с.21). 30 листопада 2018 року, 03 та 04 грудня 2018 року позивач також була відсутня на робочому місці, що підтверджується актами від 30 листопада 2018 року № 11, від 03 грудня 2018 року № 12 та від 04 грудня 2018 року за № 13 (а.с.18-20). 03 грудня 2018 року відповідачем було отримано заяву позивача від 30 листопада 2018 року про звільнення її за власним бажанням та пояснення про відсутність її на робочому місці 27 листопада 2018 року з 15 год.45 хв., та 28 листопада 2018 року з 14 год. за сімейними обставинами (а.с.23,31-34). Наказом від 04 грудня 2018 року № 22 позивача було звільнено з 04 грудня 2018 року з посади кухаря відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (а.с.2). 09 січня 2019 року на засіданні профспілкового комітету Маліївського ЗДО «Струмок» було розглянуто подання директора закладу та надано згоду на звільнення позивача за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.25-26). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює в Маліївському ЗДО «Струмок» та є головою профспілкового комітету цього закладу. 28 та 29 листопада 2018 року позивач, що працювала на той час кухарем, залишала роботу раніше закінчення робочого часу, а 30 листопада була взагалі відсутня. 03 грудня 2018 року вона також не працювала, а лише принесла заяву на звільнення за власним бажанням та просила звільнити її з 29 або 30 листопада, при цьому відпрацьовувати два тижні відмовлялась. 09 січня 2019 року за участю позивача відбулося засідання профспілкового комітету з приводу звільнення останньої, будь - яких зауважень вона не висловлювала. Крім того, свідок [PERSON] пояснила, що працює помічником вихователя у Маліївському ЗДО «Струмок» та у п`ятницю 30 листопада 2018 року позивач не вийшла на роботу, тому вони вимушені були самі готувати дітям обід. У понеділок 03 грудня 2018 року в кінці дня позивач принесла заяву на звільнення датовану попереднім числом, а 04 грудня 2018 року директор її звільнила за прогули. Згідно пункту 4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснено в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ст.40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин справи та враховує докази передбаченні статтею 76 ЦПК України. В судовому засіданні позивач зазначила, що 28 та 29 листопада 2018 року залишала робоче місце раніше визначеного часу через сімейні обставини, при цьому не зазначивши конкретних причин для визнання судом їх поважності, а 30 листопада, 03 і 04 грудня 2019 року не виходила на роботу, оскільки вважала, що вже звільнена за власним бажанням. Крім того, будь-яких доказів подання заяви про звільнення 30 листопада 2018 року та отримання згоди директора закладу на розірвання трудового договору тією датою не надала. Натомість невихід на роботу у зв`язку із самовільним вирішенням питання про звільнення за власним бажанням, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом та можуть бути причиною звільнення працівника. Оскільки наявними у справі доказами доводиться, що 30 листопада 2018 року, 03 та 04 грудня 2019 року позивач була відсутня на роботі і не виконувала свої обов`язки, доказів поважності причини відсутності на роботі у ці дні не надала, тобто скоїла прогул без поважних причин, суд доходить висновку, що у відповідача були законні підстави на звільнення її з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України). Матеріалами справи підтверджується, що профспілковий комітет Маліївського ЗДО «Струмок» 09 січня 2019 року надав згоду на звільнення позивачки за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Крім того, відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Із заяви позивача про звільнення за власним бажанням, отриманої відповідачем 03 грудня 2018 року вбачається, що дати розірвання трудового договору та причин неможливості продовження роботи в ній не зазначено, а тому позивач повинна була працювати кухарем ще два тижні після подання заяви. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити за їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed