Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

19.04.2018 року позивач в особі представника позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.10.2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Білокуракинського районного управління юстиції Луганської області, де батьком дитини записаний відповідач. Позивач постійно мешкала з чоловіком в м.Луганськ, але на початку бойових дій при проведенні АТО в м.Луганськ, в червні 2014 року вони припинили шлюбні відносини та позивач переїхала до своїх батьків в смт. Білокуракине. Відповідач не забажав переїздити разом з позивачкою. Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 06.02.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Сторони фактично припинили свої відносини та стали мешкати окремо. Дитина знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з нею. Все майно яке належало позивачу на момент шлюбу знаходиться в м.Луганськ, тому постійно є необхідність перетинати лінію розмежування та виїздити на непідконтрольну Україні територію. Позивач самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В той же час, після того як сторони перестали спільно мешкати, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Інколи підтримує з сином зв'язок за електронною адресою, але він в категоричній формі відмовляється виїхати на територію України та надати дозвіл на виїзд дитини за межі України для лікування, оскільки син постійно хворіє та потребує санаторно-курортного лікування, що підтверджується Висновком комісії лікарів Білокуракинської районної лікарні. У зв'язку із тим, що м.Луганськ тривалий час знаходиться під контролем незаконних озброєних формувань, в місті сформувалися нестерпні умови для життя людей, а тим більше для неповнолітньої дитини. Позивач бажає, щоб її син, в її супроводі, тимчасово виїздив для лікування до її родичів, які постійно мешкають в Криму. Оскільки через бойові дії пункти пропусків інколи не працюють, їй приходиться виїздити на територію Російської Федерації, а також на підконтрольну територію України, де мешкають її родичі, які в теперішній час надають їй матеріальну допомогу, адже це сприятиме створенню нормальних умов для життя та розвитку дитини. Однак, отримати згоду батька дитини на її тимчасовий виїзд за кордон вона не може, оскільки після припинення шлюбних відносин він уникає спілкування, до то ж в м.Луганськ неможливо належним чином оформити дозвіл на виїзд дитини, а виїхати для оформлення довіреності на підконтрольну Україні територію, відповідач не бажає. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, просять позов задовольнити в повному обсязі (а.с.49). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову у повному обсязі (а.с.51). В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. Судом встановлено, відповідно до копії паспорту серії [NUMBER], виданого Білокуракинським РВ УМВС України в Луганській області 12.10.2010 року [PERSON] є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER], виданого Кам'янобрідським РВ УМВС України в Луганській області 19.09.2005 року [PERSON] є громадянином України та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.2010 року. Згідно рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 06.02.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 17.02.2015 року (а.с.17). У період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 21.10.2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Білокуракинського районного управління юстиції Луганської області (а.с.16). Згідно Довідки №852 виданої Білокуракинською селищною радою Луганської області від 05.04.2018 року, [PERSON] мешкає разом з сином [PERSON], [INFO] за адресою [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до письмового Висновку ВКК №60 від 04.04.2018 року, Білокуракинської районної лікарні, [PERSON], [INFO] потребує санаторно-курортного лікування, встановлений діагноз захворювання - хронічний тонзиліт (а.с.12). Суд встановив наведені обставини, виключно з огляду на коло тих доказів які є в матеріалах справи, оскільки відповідач, зазначивши в заяві про повне визнання позову, жодного доказу суду не подав. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування та належне батьківське піклування в аспекті забезпечення його лікування. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України»виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, оскільки дитина позивача і відповідача: [PERSON], [INFO] народження не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. Судом встановлено, що отримати згоду на виїзд сина [PERSON] від батька, не є можливим, як і супровід ним дитини, оскільки відповідач проживає окремо від дитини та позивача в окупованому м. Луганськ, після припинення шлюбних відносин уникає спілкування з позивачкою, та виїхати для оформлення довіреності на підконтрольну українській владі територію - відповідач не бажає. Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі дозволу суду. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретного періоду часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. В позовній заяві позивач вказує, що неповнолітній син [PERSON], [INFO], проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною, її виховання та утримання, що суперечить інтересам дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не підтримує зв'язку з родиною і протилежного ним не доведено, не може або не бажає дати згоди на виїзд за кордон України його неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть їй можливість лікувати сина, що буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком [PERSON], який мешкає в [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією паспорту [NUMBER] виданого Кам'янобрідським РВ УМВС України в Луганській області від 19.09.2005 року. Суд вважає безсумнівним те, що виїзд дитини за межі України для лікування її хвороби буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси. Тож, оскільки мета виїзду за межі України [PERSON] є реалізація його права на батьківське піклування в аспекті забезпечення його лікування, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу батька, буде якнайкраще забезпечувати інтереси цієї дитини. При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт зі своїм сином, а також те, що матеріалами справи підтверджується необхідність лікування дитини, суд вважає за можливе дати дозвіл на виїзд дитини [PERSON], [INFO], за межі України, без згоди та супроводу батька, строком до досягнення дитиною 16 річного віку. Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дитини із-за кордону. Тому дозвіл суду на виїзд та в'їзд [PERSON],[INFO], за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом. Що також, буде заходом суду щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. За таких обставин позовні вимоги позивача в цій частині слід задовольнити. Однак суд констатує і те, що дозвіл наданий судом для дитини не може і не повинен тлумачитись його матір`ю, як такий, що надає їй абсолютне право на виїзд з дитиною до будь-якої території, у будь-який час, і незалежно від подій які відбуваються на відповідній території, поза як дозвіл суду це тільки можливість для реалізації прав, свобод та інтересів дитини. Тут, суд має на увазі те, що позивач незважаючи на наявність наданого судом дозволу повинна пам`ятати про те, що вона зобов`язана дбати про створення умов для безпечного життя і розвитку своєї дитини, у тому числі і при вирішенні питання щодо пересування із нею на будь-яку територію. Позивачу [PERSON] слід враховувати те, що дозвіл суду, також, не звільняє її від виконання будь-яких батьківських обов`язків та відповідальності за вчинки малолітньої дитини під час перебування за межами України. Крім того, слід зазначити, що в позовній заяві позивач просить допустити негайне виконання рішення. Згідно ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 3) відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; 6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; 8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України; 9) надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку; 10) видачу або продовження обмежувального припису. В позовних вимогах позивача щодо допуску негайного виконання рішення суду необхідно відмовити, оскільки це не передбачене нормами ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 17 від 13.04.2018 року про сплату судового збору у сумі 704 грн. 80 коп. Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial