Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

19 березня 2019 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свій позов мотивує тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 30 січня 2015 року. Шлюб був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, про що зроблено відповідний актовий запис №112. В шлюбі у них народилась донька Дарина, [INFO]. Вказує на те, що через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства подружні стосунки погіршилися. Шлюб існує формально. Переконана, що подальше збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам, а тому просить шлюб з відповідачем розірвати. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує з підстав викладених у позовній заяві, просить розірвати шлюб з відповідачем. Відповідач також подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вказавши, що позовні вимоги визнає в частині розірвання шлюбу, в частині стягнення судового збору не визнає. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. З свідоцтва про шлюб серії І-ЕГ № 097134 встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 30 січня 2015 року, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №112 (а.с. 4). В шлюбі у сторін народилися дитина: донька Дарина, [INFO], що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження (а.с. 5). З позовної заяви вбачається, що сторони спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують, разом не проживають, сторони дійшли спільної згоди щодо доцільності розірвання шлюбу. З врахуванням засад добровільності шлюбу, які установлені статтею 24 СК України, статтею 16 Загальної декларації прав людини та статтею 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а, також, того, що позивач настоює на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує щодо його розірвання, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати. Разом з тим, відповідно положень ч.1ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу понесла судові витрати, а саме сплатила судовий збір в розмірі 768,40 грн., а відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, в зв'язку з чим її позовні вимоги були задоволенні у повному обсязі, суд вважає, що позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору в сумі 384 грн. 20 коп., а решту суми судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп. стягнути з відповідача на її користь.

Outcome: approved