Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

19.02.2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], який по день смерті постійно проживав та був зареєстрований в с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області. Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно, яке складається, в тому числі, із житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS], та легкового автомобіля «CHEVROLET Niva 212300», 2006 року випуску, з реєстраційним номером [NUMBER]. Вона є спадкоємцем майна померлого [PERSON] за законом. Спадщину вона прийняла, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом шести місяців після смерті чоловіка не заявила про відмову від спадщини. В ході підготовки документів для оформлення спадщини виявилося, що за життя [PERSON] зробив заповіт, яким заповів все своє майно дочці \-- [PERSON] Вказаний заповіт складено 14 вересня 2012 року, а підписано [PERSON] та посвідчено Слободо-Шаргородською сільською радою 11 вересня 2012 року, тобто за три дні до складання. За означеним заповітом вона позбавлена права на спадкування за законом на спадкове майно чоловіка. Заповіт вважає недійсним, оскільки не був дотриманий порядок його посвідчення, так як різняться дати щодо його складання, підписання і посвідчення, що є порушенням п.п. 1-1.10 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 за №3306/5. Просить визнати недійсним заповіт її чоловіка - [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 11 (14) вересня 2012 року сільським головою Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №285. 03.03.2015 року позивачкою [PERSON] подано заяву про збільшення підстав позовних вимог (а.с.100), в якій остання, крім вказаних вище підстав звернення з позовом до суду про визнання недійсним заповіту щодо недотримання порядку його посвідчення, зазначає, що заповіт посвідчувався неуповноваженою особою Слободо-Шаргородської сільської ради, так як відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій в сільській раді, що є порушенням п.1.2. розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ст.1257 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. 06.04.2015 року представником позивачки [PERSON] - Кострицею В.С. подано заяву про збільшення підстав позовних вимог (а.с.176), в якій останній, крім підстав визнання заповіту недійсним, зазначених в позовній заяві та в заяві про збільшення підстав позовних вимог від 03.03.2015 року, що ще однією підставою для визнання заповіту недійсним є порушення нотаріальної таємниці при його посвідченні, тобто порушення вимог п.1.4 розділу І та п.п.1-1.10 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Костриця В.С., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 04.02.2015 року, підтримав позовні вимоги з врахуванням заяв про збільшення підстав позовних вимог від 03.03.2015 року та від 06.04.2015 року, зсилаючись на ті самі обставини. Просив визнати недійсним заповіт чоловіка позивачки [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений Слободо-Шаргородським сільським головою [PERSON] 11 (14) вересня 2012 року та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №285. Суду пояснив, що [INFO] в с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області помер чоловік позивачки - [PERSON] Позивачка постійно проживала із померлим на одному погосподарському номері на час відкриття спадщини, протягом шестимісячного строку з дня смерті чоловіка не заявила про відмову від спадщини, тому вважається такою, що прийняла спадщину. У 2015 році позивачка вирішила оформити спадщину, для чого звернулася до нотаріуса, оформила спадщину на 1/2 частку майна, набутого за час шлюбу із спадкодавцем, оскільки з'ясувалося, що її чоловік [PERSON] при житті зробив заповітне розпорядження на користь співвідповідача [PERSON], доньки спадкодавця. Вважає, що заповіт є недійсним, оскільки при його посвідченні допущено порушення вимог ст.19 Конституції України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗУ «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Зокрема, з заповіту вбачається, що він складений 14.09.2012 року, а посвідчений 11.09.2012 року. Крім того, заповіт посвідчено, на його переконання, не уповноваженою особою органу місцевого самоврядування. П.п.5 п. «б» ст.38 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що саме до відання виконавчих органів місцевого самоврядування належать повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану, тоді як заповіт [PERSON] був посвідчений Слободо-Шаргородським сільським головою [PERSON], який одноособово виніс розпорядження про затвердження відповідальної особи за вчинення нотаріальних дій, не маючи таких повноважень, згідно із ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», в той час як, на його думку таке рішення повинно прийматися виконкомом сільської ради, а не сільським головою. В подальшому це розпорядження сільського голови було затверджене на сесії сільської ради, тоді як питання про визначення особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій є компетенцією виконкому, а не сесії сільської ради. З огляду на те, що на час розгляду справи в суді ні вказане вище розпорядження сільського голови, ні рішення сесії сільської ради не визнані протиправними та не скасовані, то у випадку, якщо суд при ухваленні рішення в цій справі врахує їх, як чинні, позивачка та він, як її представник, відразу подадуть апеляційну скаргу на судове рішення, а також до суду адміністративний позов про визнання цих розпорядження і рішення незаконними і апеляційне провадження буде зупинено до розгляду адміністративного позову. Також, представник позивачки - адвокат Костриця В.С. суду пояснив, що дату посвідчення заповіту в подальшому було виправлено з 11.09.2012 року на 14.09.2012 року так само сільським головою, який, на його думку, не має права вчиняти нотаріальні дії з наведених вище підстав. Крім того, представник позивачки - адвокат Костриця В.С. суду пояснив, що при складанні та посвідченні заповіту [PERSON] допущено порушення таємниці заповіту, що вбачається із показань в судовому засіданні свідка [PERSON], діловода сільської ради, яка стверджувала, що саме вона виготовила проект заповіту від імені [PERSON] за вказівкою сільського голови, після чого, зареєструвала його в книзі нотаріальних дій, підшила в книгу заповітів і передала сільському голові, тоді як тільки уповноважені особи органу місцевого самоврядування уповноважені надавати допомогу особам на їх прохання при складанні заповітів. Сільський голова [PERSON] не заперечив під час судового розгляду показань свідка [PERSON] До того ж, саме діловод сільської ради [PERSON] здійснювала виправлення описки дати в заповіті з 11.09.2012 року на 14.09.2012 року, що сільський голова, не маючи права на вчинення нотаріальних дій, посвідчив своїм підписом. Всі наведені вище обставини вважає підставою для задоволення позову [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] недійсним. Також, позивачка не матиме заперечень і у випадку, якщо суд не визнає з наведених вище підстав заповіт [PERSON] недійсним, а вкаже у судовому рішенні, що цей заповіт є з тих же підстав нікчемним. Представник відповідача - Слободо-Шаргородської сільської ради сільський голова [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, в його задовленні просить відмовити, зсилаючись на безпідставність позовних вимог. Суду пояснив, що правова процедура визначення особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій на території сільської ради чинним законодавством України, зокрема, ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Тому він, як сільський голова і одночасно голова виконавчого комітету Слободо-Шаргородської сільської ради виніс розпорядження від 10.01.2012 року «Про затвердження відповідальної особи», яким визначив відповідальною особою за вчинення нотаріальних дій секретаря сільської ради [PERSON], а на період відпустки, відрядження чи хвороби останньої обов'язки по вчиненню нотаріальних дій залишив за собою. Це розпорядження відразу було затверджене на сесії сільської ради, що відбулася 12.01.2012 року, тобто через 2 дні. Ці розпорядження сільського голови і рішення сільської ради про його затвердження є чинними по даний час, вони не оскаржувалися в судовому порядку та не змінювалися і не скасовувалися органом місцевого самоврядування. У вересні 2012 року секретар сільської ради [PERSON] перебувала у відпустці, тому саме він вчиняв нотаріальні дії на території сільської ради. 14.09.2012 року в сільську раду прийшов чоловік позивачки - [PERSON], звернувся до нього з приводу того, що хоче оформити заповіт на ім'я своєї доньки [PERSON] Після цього він запросив [PERSON] до свого кабінету, де з'ясував, що останній хоче зробити заповітне розпорядження на все належне йому майно і на все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом. Так як він не володіє навичками роботи на комп'ютері, то попросив діловода сільської ради [PERSON] видрукувати із бази заповітів, що є в комп'ютері в сільській раді типовий проект заповіту, що остання зробила. Після цього він взяв проект заповіту, надав його [PERSON], який повідомив, що такий текст заповіту його влаштовує. При цьому, [PERSON] власноручно зробив запис про те, що ним прочитано текст заповіту, зміст та умови якого відповідають його дійсним намірам. Він посвідчив цей заповіт, який в наступному було зареєстровано в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, а також у Спадковому реєстрі. Тому, при посвідченні заповіту [PERSON] не було допущено жодних порушень щодо порядку посвідчення та таємниці заповіту, він посвідчений уповноваженою особою. Також, представник відповідача пояснив, що коли в сільську раду звернулася спадкоємець за заповітом [PERSON], то було встановлено допущення описки в даті посвідчення заповіту, яке ним же було виправлено, оскільки він допустив цю технічну описку. При цьому, під час виправлення описки було виправлено тільки дату посвідчення заповіту з 11.09.2012 року на 14.09.2012 року, тоді як тексті заповіту нічого не змінювалося, тобто у волевиявлення [PERSON], викладене в тексті заповіту, ніякі зміни не вносилися. Заповіт відповідає дійсній волі заповідача. Допущення ним при посвідченні заповіту описки в даті його посвідчення не може бути підставою для того, щоб визнати недійсною волю заповідача. Крім того, вважає безпідставними посилання представника позивачки на те, що при житті [PERSON] зловживав спиртними напоями. Йому, як сільському голові такі факти не відомі взагалі. При посвідченні заповіту [PERSON] не перебував в стані алкогольного сп'яніння, усвідомлював свої дії, тому ці дії відповідали його волі, а волевиявлення було вільним. Співвідповідач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 19.02.2015 року в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Суду пояснили, що позивачка та її представник до кінця не визначилися з тим, чи є заповіт [PERSON] недійсним, чи нікчемним. Позивачкою не наведено обставин, які б свідчили про нікчемність заповіту [PERSON], або стали підставою для визнання його недійсним. Вважають, що заповіт відповідав дійсній волі [PERSON], волевиявлення якого було вільним. Про складення і посвідчення заповіту [PERSON] відразу повідомив свою доньку - [PERSON] в телефонній розмові. Про наявність заповіту було відомо і позивачці, яка про це стверджувала з телефонній розмові з [PERSON] Спершу позивачка не чинила ніяких перешкод у оформленні спадщини після смерті [PERSON], проте, згодом відмовилася надати оригінали документів на належне [PERSON] майно, оформила 1/2 частину належного спадкодавцю майна, мотивуючи, що майно придбано в період шлюбу [PERSON] з батьком [PERSON], і звернулася із означеним позовом до суду. Вважають, що посвідчення заповіту [PERSON] відбулося уповноваженою на те особою Слободо-Шаргородської сільської ради, оскільки розпорядження сільського голови про визначення відповідальної особи за вчинення нотаріальних дій затверджене на сесії сільської ради. Ні означене розпорядження, ні рішення сільської ради не скасовані, тому є чинними. Дійсно, при посвідченні заповіту [PERSON] було допущено технічну описку в даті посвідчення, замість 14.09.2012 року зазначено 11.09.2012 року, проте, згодом ця описка була виправлена уповноваженою особою сільської ради, і не може бути підставою для визнання з цього приводу недійсним волевиявлення заповідача. Також, вважають, що при посвідченні заповіту [PERSON] не було порушено таємниці заповіту, оскільки [PERSON] звернувся за допомогою у складанні заповіту саме до уповноваженої особи - Слободо-Шаргородського сільського голови. Діловод сільської ради [PERSON] виготовила проект заповіту, а не заповіт, як стверджує представник позивачки. Після того, як [PERSON] виправляв проект заповіту, чи вносив у нього записи власною рукою, [PERSON] заповіту не читала, сторонніх осіб з ним не ознайомлювала, зазначила тільки його номер в Реєстрі нотаріальних дій. До того ж, безпідставним вважають ствердження представника позивачки про те, що [PERSON] при житті вживав спиртні напої, оскільки останній працював водієм, а також [PERSON] кілька разів на тиждень розмовляла з батьком по телефону і жодного разу він не перебував у стані алкогольного сп'яніння. Вирішуючи спір, суд встановив, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 12.06.2007 року, шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, актовий запис за №05. Вказаний факт підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4), а також не заперечується сторонами по справі. [INFO] [PERSON] помер в с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.5). Позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], оскільки постійно проживала з останнім на час відкриття спадщини і протягом шести місяців з часу відкриття спадщини не заявила про відмову неї, що підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого [PERSON] (а.с.18-96). Крім того, судом встановлено, що позивачка оформила спадщину після смерті чоловіка [PERSON] на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, про що 19.01.2015 року отримала свідоцтво про право власності. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке у 1/2 частці посвідчується свідоцтвом, виданим державним нотаріусом Шаргородської ДНК, складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на присадибній земельній ділянці в [ADDRESS], та належить померлому на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Шаргородської ДНК 27.11.2007 року, в реєстрі за №5565, зареєстрованого у КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 10.12.2007 року, номер запису 397 в книзі 2, реєстраційний номер 18176373 (а.с.74). Судом встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи, спадкової справи до майна померлого [PERSON] за №115/14 і не заперечується сторонами, що [PERSON] при житті зробив заповітне розпорядження на випадок своєї смерті, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право - заповів своїй доньці - [PERSON] (а.с.163). Заповіт [PERSON] від 14 вересня 2012 року посвідчено головою Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] 14.09.2012 року (а.с.163). Цей заповіт відповідачем зареєстровано в «Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування - Слободо-Шаргородської сільської ради на 2012 рік» 14.09.2012 року за №285, що підтверджується записом в Реєстрі (а.с.134-135), а також 18.09.2012 року зареєстровано у Спадковому реєстрі за №53396202, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №31703702 від 18.09.2012 року (а.с.141). Як встановлено судом, оспорюваний позивачкою заповіт [PERSON] посвідчено уповноваженою особою Слободо-Шаргородської сільської ради - сільським головою [PERSON], повноваження якого як сільського голови визнані 1 сесією 6 скликання Слободо-Шаргородської сільської ради від 12.10.2010 року (а.с.126, 102) і який діяв на підставі розпорядження сільського голови від 10.01.2012 року за №01/3 «Про затвердження відповідальної особи». Відповідно до цього розпорядження відповідальною особою за вчинення нотаріальних дій по Слободо-Шаргородській сільській раді затверджено секретаря сільської ради - [PERSON], на період відпустки, відрядження, хвороби якої право на вчинення нотаріальних дій має сільський голова (а.с.137). Розпорядження зареєстроване у книзі «Розпорядження з питань основної діяльності сільської ради» (а.с.136, та на звороті). Означене розпорядження сільського голови від 10.01.2012 року за №01/3 затверджене на 9 сесії 6 скликання Слободо-Шаргородської сільської ради 12.01.2012 року, що підтверджується рішенням №147 від 12.01.2012 року (а.с.130). У період посвідчення заповіту, що мало місце 14.09.2012 року секретар сільської ради перебувала у щорічній основній відпустці, що підтверджується розпорядженням від 27.08.2012 року за №02/21 «Про надання щорічної відпустки» (а.с.108), яке зареєстроване у Книзі реєстрації розпоряджень сільського голови (а.с.139, та на звороті). Суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, ствердження представника позивачки - адвоката Костриці В.С. про те, що заповіт посвідчено не уповноваженою особою Слободо-Шаргородської сільської ради, з огляду на наступне. Виходячи з аналізу вимог ст.ст.1, 37 ЗУ «Про нотаріат» (в ред., чинній на час посвідчення заповіту [PERSON]), ст.1251 ЦК України, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування мають право вчиняти нотаріальні дії, в тому числі посвідчувати заповіти (крім секретних). Відповідно до ст.38 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (в ред. чинній на час посвідчення заповіту [PERSON]), до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, державна реєстрація актів громадянського стану. Виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті ради, відповідно до ст.51 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова. Пунктом 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 року №3306/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року за №1298/20036, передбачено, що нотаріальні дії вчиняють особи, на яких рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Відтак, чинним законодавством України не передбачена процедура уповноваження посадової особи органу місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій. Виходячи з наведеного, та враховуючи, що Слободо-Шаргородський сільський голова та одночасно голова виконавчого комітету Слободо-Шаргородської сільської ради прийняв розпорядження, яким визначив уповноважену особу на вчинення нотаріальних дій, яке в подальшому було затверджено найвищим органом місцевого самоврядування, а саме - сесією сільської ради, то суд вважає, що доводи позивачки та її представника про те, що заповіт [PERSON] посвідчений не уповноваженою особою органу місцевого самоврядування підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Крім того, суд вважає, що відсутність у чинному законодавстві України врегулювання процедури уповноваження посадової особи органу місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій, і у зв'язку із цим різна практика сільських рад щодо такого уповноваження не може бути підставою для визнання вчиненої нотаріальної дії недійсною, оскільки це не впливає на волевиявлення особи, яка звернулася до органу місцевого самоврядування за вчиненням певної нотаріальної дії, в тому числі і посвідчення заповіту. Як вбачається із заповіту (а.с.163): його складено о 14 годині 55 хвилин 14.09.2012 року у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області та підписано заповідачем у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, і що заповіт підписаний особисто [PERSON], якому роз'яснено зміст статей 1241, 1254,1307 ЦК України, [PERSON] особисто прочитано вголос заповіт і зміст заповіту та умови відповідають його дійсним намірам. Один із примірників заповіту знаходиться у справах Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області і оглянутий в судовому засіданні, а другий примірник був виданий заповідачу. При цьому, із заповіту вбачається, що він містив суперечності між датою складення та датою його посвідчення, зокрема, датою складення заповіту [PERSON] зазначено 14.09.2012 року, а датою його посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування зазначено 11.09.2012 року. Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача - Слободо-Шаргородської сільської ради [PERSON], різниця в даті складення та посвідчення заповіту є технічною помилкою - опискою, яка сталася через те, що проект заповіту видрукуваний із типових зразків заповітів, що містяться в комп'ютерній базі сільської ради і при цьому видрукуванні проекту заповіту помилково не було змінено дату. Пояснення представника відповідача повністю підтверджуються показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON] - діловода Слободо-Шаргородської сільської ради, яка суду показала, що працює діловодом в Слободо-Шаргородській сільській раді з 2007 року, до її повноважень не належить вчинення нотаріальних дій, проте, за дорученням сільського голови вона може зробити проект заповіту, який видрукувати з комп'ютерної бази. 14.09.2012 року в сільську раду прийшов [PERSON], зайшов в кабінет сільського голови. Через деякий час сільський голова [PERSON] вийшов із кабінету і попросив її видрукувати проект заповіту з бази документів, що є в комп'ютері. Вона виготовила проект заповіту з попереднього проекту, що був у комп'ютерній базі за 11 вересня 2012 року. Після цього проект заповіту вона надала [PERSON], який пішов з цим проектом в кабінет сільського голови. Про що говорили в кабінеті сільський голова і [PERSON], їй не відомо, чи виправляв [PERSON] щось у тексті проекту заповіту, їй також не відомо. Через деякий час [PERSON] вийшов із кабінету сільського голови, вона внесла заповіт у Реєстр для реєстрації нотаріальних дій, поставила номер реєстру, другий примірник заповіту передала сільському голові, який зберігає заповіти в сейфі. Текст заповіту вона не читала після того, як [PERSON] вийшов із примірником заповіту від сільського голови. Також, вона не повідомляла будь-кому про те, що [PERSON] зробив заповіт на випадок своєї смерті. Оскільки вона заповіту [PERSON] не читала, то не побачила суперечності в даті його складення (14 вересня 2012 року) і даті його посвідчення (11 вересня 2014 року). Судом встановлено, що ці суперечності між датами у заповіті, зазначеними як дата складення заповіту та дата його посвідчення, усунуті уповноваженою особою органу місцевого самоврядування - сільським головою, який посвідчував заповіт та виправив описку в даті посвідчення, зазначивши дату посвідчення заповіту [PERSON] - 14 вересня 2012 року, завіривши виправлення описки печаткою сільської ради та власним підписом. Крім того, з оглянутих в судовому засіданні Реєстру для реєстрації нотаріальних дій на 2012 рік та з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі також вбачається, що заповіт посвідчено саме 14.09.2012 року (а.с.141, 142-144). Оцінивши в сукупності досліджені судом докази та показання свідка [PERSON], суд вважає встановленим факт посвідчення заповіту [PERSON] уповноваженою особою Слободо-Шаргородської сільської ради саме 14.09.2012 року. З наведених вище підстав суд вважає такими, що не заслуговують на увагу ствердження позивачки в позовній заяві та її представника в судовому засіданні про те, що суперечності між датами складення та посвідчення заповіту [PERSON] є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки ці суперечності усунуті уповноваженою посадовою особою сільської ради у передбачений законодавством спосіб, тому ці суперечності не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним так як не вплинули на волевиявлення заповідача. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 26.12.2011 року у справі №6-73цс11. Також, виходячи з аналізу пояснень сторін та їх представників, досліджених судом доказів та показань свідка, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу ствердження представника позивачки про те, що при посвідченні заповіту було допущено порушення п.1.4 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування щодо обов'язку уповноважених посадових осіб зберігати нотаріальну таємницю внаслідок того, що заповіт складала не уповноважена особа органу місцевого самоврядування - діловод сільської ради [PERSON], яка в подальшому його реєструвала, тому була ознайомлена із змістом заповіту. При цьому, суд виходить з такого. Так, відповідно до п.1.4. розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, посадові особи органів місцевого самоврядування при вчиненні нотаріальних дій зобов'язані зберігати нотаріальну таємницю. При посвідченні заповіту [PERSON] не було допущено порушень вимог означеного пункту Порядку, оскільки з показань свідка [PERSON] вбачається, що вона виготовила на прохання уповноваженої особи на посвідчення заповітів у Слободо-Шаргородській сільській раді - сільського голови [PERSON] проект заповіту, видрукувавши його із комп'ютерної інформаційної бази, що наявна у сільській раді, після чого передала для узгодження питань по заповіту сільському голові та [PERSON], при розмові останніх присутня не була, реєструючи заповіт після узгодження його змісту між [PERSON] та сільським головою його змісту не читала, нікому не повідомляла про те, що [PERSON] взагалі звертався з приводу посвідчення заповіту. 07.03.2014 року, в межах шестимісячного строку з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON], донька останнього - співвідповідач [PERSON] звернулася у Шаргородську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, що вбачається із матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] за №115/14 (а.с.20). Також, судом встановлено, що [PERSON] оформила спадщину після смерті [PERSON] за заповітом від 14.09.2012 року на належні спадкодавцеві автомобіль, причіп, 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 19.08.2014 року та двома свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 05.02.2015 року (а.с.55, 91, 94). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів дає підстави для висновку, що позивачкою не наведено належних та допустимих доказів, які б давали підстави визнати заповіт [PERSON] від 14.09.2012 року недійсним, оскільки доводи позивачки та її представника про те, що наявні суперечності між датою складення і датою посвідчення заповіту; що заповіт посвідчений не уповноваженою особою; що порушено нотаріальну таємницю при його посвідченні - не знайшли свого підтвердження. Суперечності між датами складення та посвідчення заповіту усунуті відповідачем, заповіт посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування, нотаріальна таємниця не порушена при посвідченні заповіту, заповіт відповідає волі та волевиявленню заповідача [PERSON] Тому, оспорюваним позивачкою заповітом її права, як спадкоємця - не порушено. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо спадкування за заповітом, що регулюються Конституцією України, ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, та спеціальним законодавством в галузі нотаріату. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно зі ст.1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно із ч.ч.1,2 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть належати йому в майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Відповідно до ст.1251 ЦК України та ст.1 ЗУ «Про нотаріат», якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про нотаріат», у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи органів місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти. Відповідно до ст.41 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Ст.56 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, що була чинна на час посвідчення оспорюваного заповіту), передбачено, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог чинного законодавства України і особисто подані ними нотаріусу чи іншій посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі... Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Пунктом 1.1. розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 за №3306/5, встановлено, що перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат». Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій (п.1.2. розділу І Порядку). Посадові особи органів місцевого самоврядування при вчиненні нотаріальних дій зобов'язані зберігати нотаріальну таємницю (п.1.4. розділу І Порядку). Пунктом 1.1. розділу ІІІ Порядку встановлено, що посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Пунктами 1.2., 1.3., 1.4. розділу ІІІ Порядку встановлено, що заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані роз'яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Пунктом 1.8. розділу ІІІ Порядку встановлено, що заповіти, посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування, записуються до алфавітної книги обліку заповітів. Відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від11.05.2011 року №491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі» (п.1.10. розділу ІІІ Порядку). Частиною 1 ст.1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. Згідно з ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 207 Цивільного Кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України). Виходячи з аналізу вимог ст.203 ЦПК України, для дійсності правочинів необхідно, щоб: зміст правочину не суперечив Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі; правочин вчинявся у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При перевірці судом підстав, заявлених [PERSON] для звернення із цим позовом до суду, достовірно встановлено, що оспорюваний нею заповіт від імені [PERSON] від 14.09.2012 року, відповідає нормам ст.203 ЦК України, встановленим для дійсності правочину. Відтак, виходячи з аналізу перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Outcome: dismissed