Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

18.12.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] в якій вона просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , загальною площею 65,50 кв.м., в тому числі житловою 39,8 кв.м., а саме: виділити [PERSON] в особисте користування житлові кімнати: 1-а площею 10,5 кв.м., 2-а, площею 6,3 кв.м., лоджію 1,9 кв.м.; виділити [PERSON] в особисте користування житлову кімнату площею 23,0 кв.м.. Кухню, санвузол, коридор квартири залишити у загальному користуванні. В обґрунтування таких позовних вимог посилається на те, що 21.12.2018 вона уклала шлюб з відповідачем і за час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано по 1/2 частині. Квартира складається з трьох житлових кімнат, лоджії кухні, санвузла і коридору. Оскільки на даний час у неї з відповідачем життя не склалося, сімейні відносини припинилися, вони проживають окремо, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, то вона звертається до суду за захистом своїх прав. Необхідні виділення їй саме таких кімнат мотивує тим, що у квартирі є три кімнати, які не є прохідними, а відповідачу вона пропонує виділити у користування площу, яка є більшою за частку, що припадає на його частину. В судовому засідання представник позивач також пояснив, що насправді позивачці перешкоди у користуванні квартирою відповідач не чинить, і взагалі у цій квартирі ніхто на даний час не проживає, оскільки у квартирі не проведені ремонтні роботи. Звернення до суду базується на праві власності, яке позивачка має намір реалізувати та визначити кімнати у квартири, якими вона буде користуватися. Ухвалою суду від 21.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.12.2020 відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову у справі. Ухвалою суду від 27.01.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 29.01.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позовних вимог заперечив повністю. Так, вказав, що у позовній заяві не зазначено з якого часу та у який спосіб відповідач вчиняє перешкоди у користуванні позивачці спільним майном, зазначив, що такі твердження не відповідають дійсності та не підтверджуються доказами. В судовому засіданні представник відповідача також підтвердив, що сторони перебувають у шлюбі, спір про розірвання якого на даний час перебуває на розгляді у суді і за час спільного проживання вони придбали спірну квартиру, де відсутній ремонт та ніхто не проживає. Вказав, що відповідач не чинить перешкоди у користуванні квартирою позивачці, однак проти запропонованого варіанту виділення кімнат у квартирі заперечує, оскільки вважає, що такий розподіл є несправедливий. 30.03.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, де він наголошує, що спір у даній справі стосується виключно встановлення порядку користування квартирою, а не усунення перешкод у користуванні такою, що є різними спорами між співвласниками. Додатково наголосив, що при запропонованому варіанті виділення не буде порушено прав відповідача, оскільки площа яка йому виділяється є більшою за ту, яка припадає на його частку у власності. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 21.12.2018, що доводиться копією свідоцтва про укладення шлюбу від 21.12.2018 серії [NUMBER] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.03.2019 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.12.2020 доводиться, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 65,50 кв.м., перебуває у власності [PERSON] та [PERSON] з 20.03.2019, право власності спільна часткова, розмір частки по 1/2 частині у кожного. Як видно з копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , така складається з трьох житлових кімнат на третьому поверсі, а саме: кімнати 1 площею 10,5 кв.м., кімнати 2 площею 6,3 кв.м., кімнати 3 площею 23,0 кв.м., кухні площею 11,3 кв.м., коридору площею 3,0; 1,0; 3,4 кв.м., санвузол 4,2 кв.м., лоджія 1,9 кв.м. Згідно відповіді на адвокатський запит від ОСББ «Куземського С. буд.9» від 01.02.2021, Буської міської ради від 01.02.2021, Відділення поліції №2 Золочівського РВ ГУНП у Львівській області від 03.02.2021, Кам`янка-Бузького відділу поліції ГУНП у Львівській області від 03.02.2021 будь-яких заяв чи скарг від [PERSON] щодо перешкоджання їй у користуванні квартирою [PERSON] не надходило. Предметом спору у даній справі є порядок володіння та користування квартирою між співвласниками. За загальним правилом, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, однак законом передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України). Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що співвласник може вимагати надання йому у володіння та користування частини майна в натурі, яка відповідає його частці у спільній власності. У випадку будь-яких відхилень від співвідношення між часткою у праві спільною власністю та майном, що виділяється у володіння і користування, застосовується механізм матеріальної компенсації, що забезпечує дотримання принципу непорушності права власності. Причому, для застосування такого способу захисту прав співвласника необхідно довести перед судом, на підставі належних та допустимих доказів, обставину відповідності частки у спільній власності майну, що виділяється у володіння та користування, а у випадку невідповідності таких, довести необхідний розмір матеріальної компенсації тому із співвласників, розмір частки якого у володінні і користуванні є меншим. Позивач просить надати їй у володіння та користування дві житлові кімнати з трьох, які є у спірній квартирі, а також лоджію загальною площею 18,7 кв.м., натомість відповідачу пропонує надати одну кімнату на другому поверсі загальною площею 23,0 кв.м., залишивши у спільному користуванні коридори, санвузол та кухню. З врахуванням того, що загальна житлова площа спірної квартири становить 39,8 кв.м., то запропонований позивачкою варіант порядку користування та володіння спільним майном не відповідає частці у праві спільної часткової власності кожного із співвласників, а будь-якого порядку матеріальної компенсації позивач не пропонує, що на переконання суду унеможливлює застосування правового механізму передбаченого ч. 3 ст. 358 ЦК незалежно від того, кому із співвласників така компенсація має бути надана. Суд відзначає, що за приписами ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Тобто, будь-які подальші зміни у праві спільної власності, такі як виділ, поділ та надання у володінні і користування частини спільного майна, повинні відбуватися із суворим дотриманням того обсягу права власності, який належить кожному із співвласників. В іншому відпадку, відбувається порушення гарантованого Конституцією України права власності. Тому, оскільки запропонований позивачкою варіант порядку користування та володіння спільним майном не відповідає частці у праві спільної часткової власності кожного із співвласників і будь-якого порядку матеріальної компенсації не передбачає, то у застосуванні власне такого способу захисту права власності необхідно відмовити. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На переконання суду, навіть якщо і допустити, що при запропонованому варіанті визначення порядку володіння та користування квартирою буде здійснено незначне відхилення від розміру часток, а позивачка сама не просить матеріальної компенсації, то це все рівно не призводить до належного та справедливого забезпечення прав співвласників у спільному майні. Суд вважає, що при визначенні порядку володіння та користування квартирою, кількість квадратних метрів не є визначальною, а визначальним є саме належне забезпечення права кожного співвласника на використання квартири для власного проживання та проживання членів його сім`ї (ч. 1 ст. 383 ЦК України). З обставин справи видно, що дане нерухоме майно є житлом (квартирою). На першому поверсі якого знаходиться дві кімнати, кухня, санвузол, коридор та лоджія, а на другому поверсі одна мансардна кімната, яку і просить надати у користування відповідачу позивачка. Тобто, при розподілі який пропонує позивачка, відповідач отримає одну кімнату в мансардному приміщенні та не отримає жодної повноцінної кімнати на першому поверсі квартири, а ще буде позбавлений права на доступ до лоджії, вихід на яку є лише з кімнати першого поверху площею 10,5 кв.м. Згідно ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», які затверджені Наказом Держбуду України від 18.05.2005 №80, поверх мансардний (мансарда) це поверх у горищному просторі, фасад якого повністю або частково утворений поверхнею (поверхнями) похилої чи ламаної покрівлі. А згідно п. 2.9. згаданих вище ДБН, висота житлових приміщень від підлоги до стелі повинна бути не менше 2,5 м., Як видно з Технічного паспорта на спірну квартиру, мансардне приміщення площею 23,0 кв.м. має висоту 2,0 м., тоді як висота приміщень кімнат на першому поверсі складає 2,60 м. Відтак, у випадку надання відповідачу у користування та володіння приміщення мансарди і не надання йому жодної повноцінної житлової кімнати у квартирі, матиме місце порушення його прав, так як не забезпечуються йому, як співвласнику рівні умови при здійсненні своїх прав, як цього вимагає ч. 3 ст. 319 ЦК та рівні умови для його проживання у квартирі, як цього вимагає ч. 1 ст. 383 ЦК. Тому, суд дійшов висновку, що запропонований позивачкою варіант надання кожному із співвласників у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності є неможливим. А оскільки відповідач на такий варіант згоди не надав і іншого варіанту, в т.ч. такого, який би був запропонований шляхом застосування спеціальних знань (висновком експерта) позивач не довела, то у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Посилання представника відповідача щодо необхідності відмови у задоволенні позову з тих підстав, що відповідач не чинить позивачці перешкод у користуванні спільним майном, а її право на даний час є не порушеним суд відхиляє з огляду на таке. Дійсно, з матеріалів справи та пояснень учасників процесу неможливо встановити наявність перешкод у користуванні спільним майном позивачкою. Більше того, у матеріалах справи наявні докази того, що позивачка не зверталась до поліції чи балансоутримувача майна з жодними заявами про наявність таких перешкод. Проте, з обставин справи встановлено та не заперечується сторонами у справі, що вони на даний час не підтримують фактичних шлюбних відносин, проживають окремо, а спір щодо розірвання шлюбу перебуває на розгляді у суді. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд вважає, що за фактичних обставин справи позивачка має достатньо підстав передбачати можливість порушення її права власності зі сторони іншого співвласника, а тому має право на судовий захист, проте у спосіб визначений законом та з доведенням всіх необхідних обставин, з яким закон пов`язує можливість застосування такого способу захисту судом. Окремо суд наголошує, що вимоги про усунення перешкод у користуванні спільним майном позивачка не заявляла, тому суд такої не вирішував виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК). Вирішуючи питання судових витрат у справі суд виходив з такого. Так як у задоволенні позову суд відмовляє, то за правилами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір необхідно покласти на позивача. У судовому засіданні 12.05.2021 представник відповідача [PERSON] заявив про його намір покласти на позивача витрати на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач. Також про очікувані витрати при розгляді справи представник відповідача заявляв у відзиві на позовну заяву. У відповідності до ст. 264 ЦПК України питання про розподіл між сторонами судових витрат вирішується під час ухвалення рішення. Разом з тим, частиною 1 та 2 ст. 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Тобто, за загальним правилом, питання судових витрат вирішується процесуальним документом, яким закінчується розгляд справи по суті. Винятком може бути випадок, коли сторона з поважних причин не може подати докази розміру понесених витрат і зробила про це заяву до закінчення судових дебатів. Іншими словами, виняток із загального правила щодо розподілу судових витрат, який передбачений у ст. 246 ЦПК може мати місце за двох умов: 1) відповідна заява сторони зроблена нею до закінчення судових дебатів; 2) наявність поважних причин неможливості подання таких доказів до цього часу. Представник відповідача адвокат Цвікілевич М.С. жодним чином не обґрунтував наявність у сторони відповідача поважних причини, які перешкоджали йому подати такі докази раніше. Більше того, не зважаючи на те, що провадження у справі було відкрито ще 21.12.2020, відзив на позовну заяву було подано суду ще 29.01.2021, а представник позивача неодноразово брав участь у судових засіданнях, стороною відповідача не надано суду жодного доказу щодо укладеного між відповідачем та адвокатом договору, рахунків, актів виконаних робіт тощо. Тому, у суду відсутні підстави для висновку, що у сторони відповідача були поважні причини, які перешкодили йому подати докази понесених судових витрат. Відтак, суд вважає за необхідне відмовити представнику відповідача у призначенні судового засідання для вирішення питання судових витрат. Рішення суду в цій частині, на переконання суду, узгоджується з принципом змагальності сторін, яке зокрема згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Outcome: dismissed