Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

17 березня 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до Костянтинівського державного хімічного заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Посилалась, що працювала у відповідача лаборантом хімічного аналізу з 11 жовтня 1976 року по 31 липня 2013 року. Під час роботи, а також у день звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, у зв'язку з чим вона зверталась до суду із заявами про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі, і за наказами Костянтинівського міськрайонного суду від 18.06.2013 року та 13.09.2013 року з відповідача на її користь стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірах відповідно 5682грн.83коп. та 3508грн.03коп. Відповідно до цих наказів вона остаточно отримала суму заборгованості по заробітній платі 11 березня 2014 року, а тому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 1 серпня 2013 року, а також моральну шкоду у зв'язку з порушенням відповідачем її трудових прав у розмірі 5000грн. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 16 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Суд виходив із того,що право позивачки порушено,однак вона пропустила строк,передбачений ст..233 КЗпП України. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове по суті позовних вимог, так як вважає, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права. В рішенні суд першої інстанції посилається на пропущення строку звернення до суду, передбаченого ч.1 ст. 233 ЦПК України. При цьому, суд визнав,що позовні вимоги, заявлені до відповідача є цілком обгрунтованими. Вважає, що у висновках суду має місце некоректне тлумачення норм діючого законодавства, регулюючого правовідносини в сфері трудових спорів, а також невірне застосування законодавства щодо процесуальних строків. Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП гарантовано, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору, як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Фактичний розрахунок відповідач провів з нею 11.03.2014 року у примусовому порядку, виконуючи судові накази від 18.05.2013 року та 13.09.2013 року. При цьому, відповідач не виконав обов'язку, покладеного на нього законодавством, а саме: не виплатив належні суми середнього заробітку в день фактичного розрахунку. Таким чином, про порушення саме права на отримання сум середнього заробітку, дізналась в день остаточного фактичного розрахунку, тобто 11.03.2014р. Тому вважає, що висновки суду про момент та день виявлення порушення права, заявленого в позовній вимозі, містять невірне трактування обставин, що мають значення для справи. В судове засідання сторони не з»явилися. [PERSON] в заяві просила розглянути справу у її відсутність. Відповідно до ч.2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відмовляючи в задоволенні позову,суд першої інстанції виходив з того, що право позивачки порушено,однак вона пропустила строк,передбачений ст..233 КЗпП України, який складає три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Разом з тим,такий висновок суперечить нормам матеріального та процесуального права. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 11 жовтня 1976 року, а 1 серпня 2013 року була звільнена з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням . В день звільнення [PERSON] належні при звільнені суми виплачені відповідачем не були. Повний розрахунок з нею проведено лише 11.03.2014 року, що не оспорюється відповідачем. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум,що належать йому від власника або уповноваженого ним органу,є триваючим правопорушенням,а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення,яким є день фактичного розрахунку (Така правова позиція висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012). Таким чином ,у позивачки виникло право на звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і строк нею не пропущено,оскільки фактично повний розрахунок з нею було проведено 11.03.2014 року, а з позовом до суду вона звернулася 17.03.2014 року. Оскільки повний розрахунок не було проведено з вини відповідача,то підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 16383 грн.50 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати в 105,70 грн. та кількості днів затримки розрахунку- 155 згідно довідок ,наданих відповідачем. У відповідності до ст.. 237-1 КЗпП України у відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки було порушено право позивачки на своєчасну оплату праці та проведення повного розрахунку при звільненні,то підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди судом враховується характер та обсяг страждань,яких зазнала позивач,тривалість матеріальних обмежень,суд вважає за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 500 грн.. За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Outcome: partial