Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

18.12.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищенаведеним позовом, яким просив суд зобовязати державне агентство лісових ресурсів України поновити його на роботі на посаді виконуючого обовязки директора державного підприємства «Герцаївське державне лісництво агропромислового комплексу», стягнути з державного підприємства «Герцаївське державне лісництво агропромислового комплексу» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.11.2018 року по день поновлення на роботі, а також заробітну плату у розмірі 5389096 грн. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. Наказом Держлісагенства лісових ресурсів України (далі по тексту Держлісагенство) від 22.05.2017 року №155-к [PERSON] звільнено з роботи з посади виконуючого обовязки директора державного підприємства «Герцаївське державне лісництво агропромислового комплексу» на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, на підставі листа Чернівецького обласного управління лісового та мисливського господарства від 19.05.217 року №05-08/394. Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області по справі №2/714/239/17 вказаний наказ про звільнення був скасований. Наказом Держлісагенства №501-к від 19.11.2018 року [PERSON] поновлено на посаді з 22.09.2017 року. Разом з тим, відповідно до наказу Держлісагенства №504-К від 20.11.2018 року, його знову звільнено з посади виконуючого обовязки директора державного підприємства «Герцаївське державне лісництво агропромислового комплексу» з 21.11.2018 року у звязку із закінченням строку трудового договору у відповідності до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. З даним наказом його належним чином не ознайомлено, чим порушено вимоги ст. 47 КЗпП України. Окрім цього зазначає, що його звільнено у звязку із закінченням строку трудового договору, однак такого договору з ним укладено на було. Ще одне грубе порушення стало звільнення його під час перебування на лікарняному, так як згідно копії листа непрацездатності виданого Байраківською АЗПСМ від 21.11.2018 року, [PERSON] перебував на лікарняному з 21.11.2018 року по 23.11.2018 рік. Станом на день подання позовної заяви з позивачем проведено розрахунок по заробітній платі, а саме виплачено компенсацію за вимушений прогул за період з 08.02.2018 року по 18.11.2018 року у розмірі 33362,18 грн. З даною сумою компенсації позивач не погоджується, обґрунтовуючи свій розрахунок компенсації за час вимушеного прогулу, у звязку з чим просив суд стягнути на його користь не виплачену йому суму заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 53890,96 грн. та виплачену компенсацію за невикористану відпуску за період з 22.05.2017 року по 21.11.2018 рік, яка складає 9496,44 грн. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені повному обсязі, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивача пояснив суду його довіритель [PERSON] фактично працював на основі безстрокового трудового договору, так як наказами про прийняття його на роботу та про поновлення його на займаній посаді не було передбачено строк на який його прийнято на роботу, у звязку з чим його незаконно було звільнено у звязку із закінченням терміну дії трудового договору. Просив суд поновити [PERSON] на займаній посаді, а питання щодо стягнення за час вимушеного прогулу залишити на розсуд суду. Також пояснив, наказ про звільнення позивача з займаної посади є протиправним а тому немає юридичної преюдиції, у звязку з чим з позовом в адміністративному судочинстві про скасування наказу про звільнення позивач не звертався. Представник відповідача [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що наказ про звільнення позивача є чинним та його ніхто не оскаржував, а тому вважати, що даний наказ є незаконним та безпідставним є передчасно так як ніхто його не оспорив. Рішенням по справі 714/708/18 від 07.02.2018 року Герцаївського районного суду Чернівецької області, судом вставлено такі обставини, що позивач здійснював обовязки виконуючого обовязки директора та з ним був укладений строковий трудовий договір, термін дії якого був обумовлений настанням певної події, а саме до заміщення у встановленому законом порядку вакантної посади директора підприємства на підставі призначення за контрактом. Дане рішення суду було скасовано в частині поновлення на роботі та змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже рішення суду першої інстанції набрало законної сили в цій частині та вказані обставини рішенням суду апеляційної інстанції не спростовані. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позовна заява не може бути задоволена, так як позовні вимоги викладені неправильно та це буде суперечити нормам матеріального та процесуального права, оскільки позивач фактично рахує наказ про його звільнення протиправним, однак даний наказ не оскаржує. Відповідний наказ на даний період часу є чинним та його незаконність та протиправність жодними інстанціями не встановлена. Так як наказ про звільнення позивача з займаної посади є правовою підставою, яка породила такі правовідносини, після скасування відповідного наказу у позивача може виникати право вимагати відшкодування якихось коштів. Позивачем до позовної заяви додана копія наказу про його звільнення а отже останній на момент подачі позову, а саме 18.12.2018 рік, позивачу було відомо про існування відповідного наказу, та мав його у своєму розпорядженні, та у місячний термін відведений законодавство для йог оскарження він не скористався таким правом, а тому говорити про те, що відповідач не знав про існування відповідного наказу відсутні підстави. Даючи законну та правову оцінку доказам по справі, суд дійшов до висновку про про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Частина шоста\~статті 43\~Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.\~ Згідно ст.235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Статтею 236\~КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду, який розглядає трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має назву «Право на ефективний засіб юридичного захисту», проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v .\~the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54)\~Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Згідно ч.2 ст. 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що наказом заступника голови Державного агентства лісових ресурсів України №504-к від 20.11.2018 року позивача було звільнено з посади виконуючого обовязки директора Державного підприємства «Герцаївське державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» з 21.11.2018 року у звязку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Позивач поставив перед судом вимогу зобовязати поновити його на роботі, посилаючись на його незаконне звільнення за займаної посади, однак не ставить перед судом вимогу про скасування відповідного наказу про його звільнення чи визнання дій щодо його звільнення з займаної посади незаконним, що і є підставою для поновлення на займаній посаді. Даний наказ є чинним, ніким не оскаржений та не скасований. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту своїх порушених прав так як просить поновити його на роботі без оскарження відповідного наказу про його звільнення чи незаконних дій щодо його звільнення. Так як суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог, позивачем не надані належні докази щодо скасування наказу про його звільнення або визнання відповідних дій незаконними чи протиправними, які були підставою для його звільнення, суд дійшов висновку, що позов про поновлення його на займаній посаді подано передчасно та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed