Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

18.10.2018 року позивач звернулася до суду із вказаною заявою. Посилався на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. З січня 2014 року у зазначеному будинку були зареєстровані відповідачі у справі, однак у вказаному будинку вони не мешкають. Крім цього, відповідачі не здійснюють плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, вказані витрати несе позивач в повному обсязі. Особистих речей відповідачів у зазначеному будинку не має. Вказує, що відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Між позивачем і відповідачами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж порядок встановлений законом. Оскільки відповідачі у будинку не проживають без поважних причин більше одного року, не сплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участь у спільному побуті, вважає що вони втратили право користування вказаним житлом. Отримання рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, необхідне для зняття відповідачів з реєстрації у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-ІV, так як кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір оплати за комунальні послуги та оформлення субсидії, у зв'язку з чим була вимушена звернутися до суду. Позивачка в судове засідання не з'явилася, у заяві зазначила про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягає, у разі неявки відповідачів не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, що вбачається з поштового повідомлення про отримання судової повістки, про причину неявки суд не інформували, тому суд визнає причину неявки відповідачів неповажними і вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін, з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З копії паспорту серії [NUMBER], виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 13.09.2000 року на ім'я [PERSON], [INFO], що є наявною у справі вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.3). З договору дарування житлового будинку встановлено, що [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а с. 10-12). З акту обстеження матеріально-комунальних умов, який видано депутатом Волноваської міської ради встановлено, що станом на 18.10.2018 року за адресою: [ADDRESS] мешкає [PERSON] та також зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які з 2014 року не мешкають за вказаною адресою, їх речі у будинку відсутні (а.с.5,-9, 13, 14). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Аналіз наведених доказів дає суду підстави визнати, що позивачка є власником будинку [ADDRESS]. Відповідачі у справі є її родичами, з 2014 року зареєстровані у будинку позивачки однак з моменту реєстрації у вказаному будинку вони не мешкають. Враховуючи, що відповідачі добровільно залишили будинок і не мешкають у ньому без поважних причин більше одного року, їх особистих речей і спальних місць в будинку не має, не знялися з реєстрації, до суду за викликом не з'явилися, заперечень не надали, що дає право суду визнати, що вони перешкоджають позивачці, як власнику будинку, користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання стягнення судових витрат позивач не ставить. На підставі ст.ст. 386 ч.2, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved