Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

18 квітня 2014 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом (а.с. 3-6) та просила суд визнати за нею право власності на будинок 48 по вулиці Комсомольській в селі Кицівка, Печенізького району, Харківської області за набувальною давністю. Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 13 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 2 липня 2013 року, позов було задоволено повністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2013 року зазначені вище рішення скасовані, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. 20 листопада 2013 року справа надійшла до провадження суду. Ухвалою суду від 11 грудня 2013 року, занесеною до Журналу судового засідання, залучено до участі у справі на боці відповідача в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду від 13 січня 2014 року, занесеною до Журналу судового засідання, позовну заяву [PERSON], як третьої особи на боці відповідача, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до Печенізької селищної ради Харківської області про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, було об’єднано в одне провадження з первісним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала заявлені нею позовні вимоги, та пояснила, що вона з серпня 2000 року постійно, відкрито, безперервно проживала в [INFO] понад 10 років (далі за текстом, спірний будинок), несла всі витрати щодо утримання майна та здійснювала його поточний ремонт. Станом на день звернення позивачки до суду право власності на спірний будинок було зареєстровано за [PERSON], яка померла 10 січня 1998 року, але за свого життя залишила заповіт на ім’я [PERSON] Володіння зазначеним будинком позивачка вважала таким, що виникло на законній підставі з огляду на укладення в усній формі між нею та [PERSON] договору купівлі-продажу будинку в 2000 році, проведення повного розрахунку між сторонами та фактичної передачі будинку. Крім того, позивачка посилалась на витрату нею значної кількості грошових коштів з метою здійснення ремонту спірного будинку та приведення його у належний стан. Проти позову [PERSON] позивачка заперечувала повністю, оскільки вважала, що спірний будинок не увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], адже останній за життя не оформив свої спадкові права належним чином. Третя особа на боці відповідача, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - [PERSON], проти позову [PERSON] заперечувала та просила задовольнити її позовні вимоги, визнавши за нею право власності на ? частину спірного будинку. В обґрунтування своєї позиції посилалась на те, що спірний будинок увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті її батька – [PERSON], оскільки останній фактично вступив у володіння та користування ним після смерті [PERSON], що відповідно до статей 548, 549 Цивільного кодексу УРСР свідчить про прийняття ним спадщини. За таких обставин [PERSON] вважала, що вона, звернувшись після смерті батька – [PERSON], до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, успадкувала, зокрема, частину спірного будинку. Зазначала, що її не може бути позбавлено права власності на спадкове майно через те, що протягом тривалого часу офіційно вона не цікавилась спірним будинком та не проживала в ньому. Треті особи на боці відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON], [PERSON], а також відповідач за первісним позовом – Печенізька селищна рада Харківської області, в судове засідання не з’явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 153, 228, 229). Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Будинок № 48 по вулиці Комсомольській в селі Кицівка, Печенізького району, Харківської області, належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори 1 лютого 1994 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 2-444 (а.с. 11). Зазначене також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29691802, сформованим станом на 16 квітня 2011 року, та технічним паспортом (а.с. 17, 14-16). 3 грудня 1993 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений того ж дня секретарем виконавчого комітету Печенізької селищної ради депутатів трудящих Харківської області та зареєстрований за номером 4666 (а.с. 12, 73-74). 10 січня 1998 року [PERSON] померла, що посвідчується свідоцтвом про смерть серії 1-ВЛ № 305589, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Печенізького районного управління юстиції Харківської області 10 жовтня 2001 року (а.с. 13). За відомостями, наведеними Печенізькою державною нотаріальною конторою у довідці № 194/01-16 від 24 травня 2011 року та у витязі зі спадкового реєстру № 27017623 , спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалась (а.с. 34, 35). Відповідно до акту, складеного депутатом Печенізької селищної ради Харківської області [PERSON] 22 червня 2013 року, [PERSON] ніколи не проживав та не був прописаний у спірному будинку (а.с. 96). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що після смерті [PERSON] 10 січня 1998 року навесні цього ж року [PERSON] та його дружина – [PERSON], посіяли овочі на прилеглій до спірного будинку земельній ділянці, та обробляли цю ділянку до 2000 року. Крім того, свідок [PERSON] повідомив, що зі слів [PERSON] йому відомо, що з 2000 року в спірному будинку проживали квартиранти. Згідно довідки виконавчого комітету Печенізької селищної ради Харківської області № 1653 від 29 березня 2011 року [PERSON] фактично проживає у спірному будинку з серпня 2000 року (а.с. 9). Зазначена довідка була складена на підставі акту від 28 березня 2011 року та погосподарської книги за 2001-2005 рік (а.с. 259-261). Відповідно до договорів про користування електричною енергією від 22 травня 2007 року та 26 лютого 2010 року, а також згідно відповідних квитанцій [PERSON] оплачує послуги з надання електроенергії з 2001 року (а.с. 18-25, 37-38, 200). Згідно наданих [PERSON] документів нею проводились роботи з поточного та капітального ремонту спірного будинку (а.с. 210-226). [PERSON] є донькою [PERSON] згідно свідоцтва про народження серії V-ВЛ № 289358, виданого Печенізькою селищною радою Чугуївського району Харківської області 29 серпня 1990 року (а.с. 72). 7 жовтня 2002 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ВЛ № 365520, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Печенізького РУЮ Харківської області 8 жовтня 2002 року (а.с. 75). Судовим рішенням у цивільній справі № 633/27/13-ц від 1 липня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що спадкоємцями [PERSON] є його донька – [PERSON], та його дружина – [PERSON], які згідно статті 529 Цивільного процесуального кодексу УРСР 1963 року у рівних частках успадкували все належне спадкодавцю майно, тобто по ? частці кожна. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 5 листопада 2011 року, виданого Печенізькою державною нотаріальною конторою Харківської області, [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її батька – [PERSON]М.(а.с. 170) Заслухавши пояснення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає первісний позов таким, що не підлягає задоволенню, а позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, задовольняє з наступних підстав. При новому розгляді справи, суд відповідно до частини 4 статті 338 Цивільного процесуального кодексу України вважає обов’язковими висновки та мотиви, з яких було скасовано попередні рішення по справі та які викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (а.с. 132-133), зокрема: щодо обов’язку суду встановити, чи вступив [PERSON] в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON], та на якій правовій підставі спірним будинком володіла позивачка. Оскільки спірні правовідносини щодо спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] виникли до 1 січня 2004 року (відповідно в 1997 році та в 2002 році), суд застосовує до них чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року, у тому числі щодо порядку та строків прийняття спадщини, кола спадкоємців, набуття прав на спадкове майно тощо. Відповідно до вимог статей 548, 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції станом на 10 січня 1998 року спадщина, яка відкрилась після смерті [PERSON], була прийнята [PERSON] за заповітом шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, яке було вчинено протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Зазначена обставина підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON], який був у дружніх стосунках з [PERSON], повідомив, що після смерті [PERSON] 10 січня 1998 року, її спадкоємець за заповітом [PERSON] та його дружини – [PERSON], з весни 1998 року здійснювали висадку різних овочів на городі, обробляли земельну ділянку по вулиці Комсомольській, 48 в селі Кицівка до серпня 2000 року, після чого, зі слів [PERSON] свідку стало відомо, що у спірний будинок заселились квартиранти, зокрема, [PERSON] Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] та його дружина - [PERSON], після смерті [PERSON] навесні 1998 року висаджували на земельній ділянці овочі та збирали врожай восени. [PERSON] доглядав спірне домоволодіння, допоки в ньому не оселилась [PERSON] в серпні 2000 року. Крім того, як пояснила [PERSON], вона за усним договором купівлі-продажу придбала спірний будинок у [PERSON] та повністю передала останньому узгоджену ними вартість цього будинку. Попре сформульовану [PERSON] позицію щодо оспорювання нею факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], суд дійшов висновку про те, що наведені вище дії позивачки свідчать про фактичне визнання нею [PERSON] як власника спірного будинку, тобто як спадкоємця, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] Таким чином, оброблення [PERSON] земельної ділянки, висаджування ним овочів, збір врожаю, догляд за спірним домоволодінням та розпорядження ним, є тими встановленими судом обставинами, які беззаперечно свідчать про його фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном. Оцінивши акт депутата Печенізької селищної ради Харківської області [PERSON] від 22 червня 2013 року, по те, що [PERSON] ніколи не проживав та не був прописаний у спірному будинку (а.с. 96), в сукупності з іншими доказами та в контексті статей 548, 549 Цивільного кодексу УРСР, суд дійшов висновку про те, що наведені в акті відомості не спростовують факту фактичного вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном, адже для вчинення цих дій спадкоємцеві не має потреби постійно проживати або бути зареєстрованим за місцем знаходження спірного будинку. Суд відхиляє доводи [PERSON] щодо відсутності у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину як на один з доказів того, що він не прийняв спадщину після смерті [PERSON], при цьому виходить з наступного. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] дійсно не скористався правом на отримання свідоцтва про право на спадщину, наданим йому статтею 560 Цивільного кодексу України, проте, згідно частини 2 статті 548 цього ж Кодексу, спірний будинок, що увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], був прийнятий ним, а тому визнається належним йому від дня відкриття спадщини. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Тобто обов’язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об’єкти нерухомості введено лише з 1 липня 2004 року, а саме з дня набрання чинності Законом України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за текстом, Закон № 1952-IV) та в порядку, встановленому Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 9 червня 1998 року № 121. Оскільки згідно статті 3 Закону № 1952-IV право власності на нерухоме майно, набуте згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнається державою, суд дійшов висновку про те, що спірний будинок увійшов до складу спадкового майна, яке залишив після смерті [PERSON] Судовим рішенням у цивільній справі № 633/27/13-ц від 1 липня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено факти щодо [PERSON], які відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. З огляду на вищенаведене, суд вважає встановленими наступні обставини: спадкоємцями [PERSON] є його донька – [PERSON], та його дружина – [PERSON], які згідно статті 529 Цивільного процесуального кодексу УРСР 1963 року у рівних частках успадкували все належне спадкодавцю майно, тобто по ? частці кожна. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає таким, що підлягає задоволенню позов [PERSON] та визнає за нею право власності на ? частку будинку 48 по вулиці Комсомольській в селі Кицівка, Печенізького району, Харківської області. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання за нею права власності на спірний будинок за набувальною давністю та відмовляє в ньому, з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Судом встановлено, що власником спірного будинку, починаючи з 10 січня 1998 року був [PERSON], який помер 7 жовтня 2002 року, після чого, право власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом набули його спадкоємці – дружина [PERSON] та донька [PERSON] Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] дійсно відкрито та безперервно володіла спірним будинком протягом понад десять років, що підтверджується довідкою виконкому Печенізької селищної ради Харківської області № 1653 від 29 березня 2011 року (а.с. 9), актом депутата цієї ж ради від 28 березня 2011 року (а.с. 260), погосподарською книгою села Кицівка, Печенізького району, Харківської області за 2001-2005 роки (а.с. 261-262), а також поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Разом з тим, як роз’яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у пункті 9 своєї постанови 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов’язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, не тільки такі складові, як відкритість, тривалість та безперервність володіння чужим майном, але і добросовісність такого володіння. При цьому особа може набути право власності на нерухоме майно за набувальною давністю, виключно в тому випадку, коли доведе наявність всіх чотирьох наведених вище складових в їх сукупності. Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року, при вирішенні цієї категорії спорів, судам слід враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Доводи [PERSON] щодо набуття нею прав на спірний будинок на підставі усного договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] в серпні 2000 року, суд не бере до уваги в якості доказу, оскільки вважає його недопустимим в розумінні статті 59 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно статті 227 Цивільного кодексу УРСР в редакції станом на серпень 2000 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча би однією із сторін є громадянин. В контексті зазначеної норми єдиним допустимим доказом придбання спірного будинку позивачем може бути нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. Розписку, надану [PERSON] на підтвердження проведення нею повного розрахунку за придбання спірного будинку, написану [PERSON] щодо отримання нею коштів у сумі 3500 гривень від [PERSON] за продаж земельної ділянки, розташованої за адресою: село Кицівка, вулиця Комсомольська, 48, суд визнає неналежним доказом в розумінні статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки зазначений документ не містить інформації щодо предмету доказування. Зазначена розписка не містить дати її складання, з огляду на що, неможливо визначити, чи набула вже [PERSON] спадкових прав на спірний будинок, а крім того, в цій розписці йдеться про земельну ділянку, а не про будинок, відсутнє волевиявлення власника – [PERSON] або його другого спадкоємця – [PERSON], покупцем зазначена інша особа, а не позивачка. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо придбання спірного будинку [PERSON] в серпні 2000 року суд не бере до уваги та вважає їх недопустимими доказами для встановлення факту добросовісності набуття позивачкою права володіння на будинок, оскільки купівля-продаж житлового будинку не може доводитись поясненнями свідків. Суд також вважає таким, що не відповідає змісту закону, тлумачення представником [PERSON] відкритого проживання останньої у спірному будинку як доказу добросовісного володіння та фактичної відсутності заперечень власників ([PERSON], а згодом його спадкоємців – [PERSON] та [PERSON]В.), щодо визнання судом права власності на спірний будинок за позивачкою. Посилання позивачки на те, що протягом понад десяти років власники майна не доглядали, не ремонтували та взагалі не цікавились спірним будинком, суд також відкидає, оскільки особа не може бути позбавлена свого законного права виключно через те, що офіційно не цікавилась станом належного їй майна. До того ж, [PERSON] пояснила суду, що завжди вважала [PERSON] «квартиранткою» у спірному будинку, та в цілому не заперечувала проти її проживання в ньому, адже остання доглядала будинок, забезпечуючи його збереження, тоді як сама [PERSON], проживаючи постійно у місті Харкові, не мала змоги самостійно підтримувати належний стан будинку, з огляду на що, грошей за проживання від позивачки [PERSON] не вимагала. Проте, дізнавшись про рішення суду від 13 вересня 2011 року, яким було визнано право власності на спірний будинок за [PERSON], вона особисто та через свою матір зверталась до позивачки з вимогою негайно звільнити будинок, на що [PERSON] відповіла категоричною відмовою та порадила їй з усіма питаннями звертатись до суду. Позиція [PERSON] цілком узгоджуються з поясненнями свідка [PERSON], який будучи допитаним у суді, повідомив, що зі слів його кума [PERSON] йому відомо, що в серпні 2000 року останній пустив у спірний будинок «квартирантів». Укладення [PERSON] договорів про надання послуг з електропостачання за місце знаходженням спірного будинку та оплата нею цих послуг (а.с. 210-226), не доводить факту добросовісності набуття нею права володіння цим будинком, так само, як і зазначення її імені в якості голови домогосподарства у погосподарській книзі села Кицівка (а.с. 261-262), оскільки згідно пункту 1.1. Загальних положень Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 18 квітня 2005 року N 95 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 11 травня 2005 року за N 487/10767, термін «голова домогосподарства» не є тотожнім з терміном «власник домогосподарства» та означає лише особу, яка очолює домогосподарство й несе відповідальність за нього. За таких обставин, виконавши вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 30 жовтня 2013 року, та з’ясувавши, що спірний будинок увійшов до складу спадкової маси після смерті [PERSON], суд дійшов висновку про те, що визнання права власності за набувальною давністю на спірний будинок за [PERSON] є таким, що беззаперечно порушує права [PERSON] на спадкування та є підставою для відмови у позові. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved