Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

17 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою до [PERSON]. В обґрунтування свого позову послалася на те, що 15 вересня 2010 року між нею та відповідачкою було укладено договір оренди землі терміном на пять років. В день укладення договору вона передала відповідачці грошові кошти в розмірі двох орендних плат, одна з яких, в розмірі 1\~500 грн, є заставою (гарантією виконання зобовязань за вказаним договором). Вказану суму разом із 19 % річних, як це передбачено п.26 договору, відповідачка зобовязалася повернути їй в день його розірвання. Посилаючись на те, що, оскільки 15 вересня 2015 року термін дії договору сплив, а відповідачкою свої зобовязання не виконано, просила стягнути з останньої на її користь 3\~582 грн в рахунок гарантійної плати за договором оренди землі. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, вважала вимоги позивачки безпідставними, оскільки останньою не було здійснено державну реєстрацію договору оренди, а відтак цей правочин не є вчиненим. Крім того, зазначила, що поняття «застава» та «проценти» не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, які не містять ознак договору позики. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Відповідачка [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 3,67 га за цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації № 505 від 13 грудня 2004 року (а. с. 6). Як вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2010 року між Гурець (після зміни прізвища [PERSON]) Ю.О. та [PERSON] був укладений договір оренди землі, за умовами яких відповідачка надала, а позивачка прийняла в строкове платне користування земельну ділянку площею 3,67 га ріллі для посіву і випасу худоби. Строк дії договору становив пять років (а. с. 7-11). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі», що діяла на момент підписання договору, встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Вказана умова також визначена сторонами в п. 37 вказаного вище договору. В судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що державну реєстрацію договору оренди землі позивачкою здійснено не було. Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Як випливає зі змісту ст.ст. 210, 640 ЦК України, не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивачкою не було здійснено державну реєстрацію договору оренди землі від 15 вересня 2010 року, цей договір не можна вважати укладеним, а тому посилання на його окремі положення не мають жодного правового підґрунтя. Також суд погоджується з твердженнями відповідачки в тій частині, що поняття «застава» та «проценти» не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки позивачкою та її представником не доведено жодним із засобів доказування існування між сторонами правовідносин, що мають ознаки договору позики. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивачки, і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed