Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

18 травня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просить розділити між ним та відповідачем в натурі житловий будинок та земельну ділянку кадастровий номер 4823355300070100158, що розташовані по [ADDRESS] , та припинити право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 01 листопада 2018 року провадження у справі зупинено та призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. 27 березня 2019 року провадження по справі відновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року з КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» витребувано інформацію про власника квартири [ADDRESS] , копію правовстановлюючого документа на згадану квартиру та продовжено перерву у підготовчому судовому засіданні до 07 листопада 2019 року. 11 червня 2019 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій просить припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 23/240 частки будинку з господарським будівлями, яка розташована в [ADDRESS] , з виплатою їй вартості цієї частки; визнати за ним право власності на 23/240 частки будинку з господарським будівлями, яка розташована в [ADDRESS] ; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/3 частину земельної ділянки, кадастровий номер 4823355300:07:010:0158, яка розташована в [ADDRESS] , з виплатою їй вартості цієї частки; визнати за ним право власності на 1/3 частки земельної ділянки, кадастровий номер 4823355300:07:010:0158, яка розташована в [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням зміни предмету позову, позивач указував, що сторони є співвласниками спірного житлового будинку, зокрема, йому належить 217/240 часток у праві власності, а відповідачу 23/240 часток. Крім цього, на праві спільної часткової власності йому належить 2/3 часток спірної земельної ділянки, а відповідачу 1/3 частки. Сторони не дійшли згоди щодо порядку користування майном спільної власності, провести реальний розподіл житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] , що є спірним, з виділом двох ізольованих частин неможливо. Оскільки частка відповідача є незначною, припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, як співвласника, та членам його сім`ї. 11 червня 2019 року відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні подала відзив на позовну заяву. У відзиві зазначила, що вона народилася та виросла у спірному житловому будинку, з дитячого віку приймала участь у його будівництві. Після смерті батьків, її рідний брат [PERSON] «викрав частину ї спадщини», а 77/100 частки «подарував-продав» відповідачу без її участі та згоди. Відповідач [PERSON] без її згоди здійснив перебудову в будинку, зіпсував належні їй речі та чинить перешкоди у користуванні належної їй частки у спільній сумісній власності, а також спричинив їй тілесні ушкодження. Ухвалою суду від 07 листопада 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 09 вересня 2020 року позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та росила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судові засідання 06 грудня 2019 року, 04 лютого 2020 року, 23 березня 2020 року, 16 червня 2020 року, 13 липня 2020 року, 09 вересня 2020 року не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася шляхом надсилання судової повістки за адресою її реєстрації місця проживання, які повернуті суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно частини першої та другої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Ураховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 18 вересня 2020 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до договору дарування від 01 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 грудня 2017 року №105883209 позивач [PERSON] є власником 217/240 частки житлового будинку з господарським будівлями, який розташований у [ADDRESS] (т.1 а.с.11, 12). Також, позивач [PERSON] є власником 2/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером 4823355300:07:010:0158 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 01 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 грудня 2017 року №105886372 (т.1 а.с.13, 14). Позиція відповідача [PERSON] про недійсність правочинів - договорів дарування від 01 грудня 2017 року, на підставі якого позивач [PERSON] набув право власності на спірне нерухоме майно є неприйнятною. Так, станом на день розгляду справи судом договори дарування від 01 грудня 2017 року, посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А. є чинними та не є оспорюваними правочинами. Будь-яких судових рішень щодо недійсності указаних правочинів суду не надано. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства судом не здійснювалася перевірка зазначених правочинів на відповідність їх приписам ЦК України щодо недійсності правочину. Згідно рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 листопада 2017 року відповідачу [PERSON] належить на праві власності 5/12 часток від 23/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також 1/3 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, що розташовані у [ADDRESS] (т.1 а.с.15-19). При цьому, суд відхиляє позицію відповідача [PERSON] , викладену нею у відзиві на позовну заяву, про «викрадення її частини від спадщини» на спірне нерухоме майно, оскільки її спадкові права захищені судом шляхом задоволення позову у справі №477/1874/17, яким за [PERSON] визнано в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на 5/12 від 23/100 частки спірного житлового будинку та 1/3 частки спірної земельної ділянки. Отже, сторони є співвласниками спірного нерухомого майна та їм на праві спільної часткової власності належить: - позивачу [PERSON] - 217/240 часток житлового будинку з господарськими будівлями, та 2/3 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані у [ADDRESS] ; - відповідачу [PERSON] - 23/240 часток житлового будинку з господарськими будівлями, та 1/3 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані у [ADDRESS] . Відповідно до частини першої та другої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Згідно статті 357 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до частини першої та другої статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно висновку експерта №18-1102/1103/19-324 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 25 березня 2019 року провести реальний розподіл житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , з виділом двох ізольованих частин, здатних самостійно функціонувати, в складі необхідних житлових і допоміжних приміщень, враховуючи конструктивні особливості та об`ємно-планувальне рішення житлового будинку, відповідно до нормативно-технічних вимог - технічно не можливо, у зв`язку з тим, що ідеальна частка відповідача [PERSON] (23/240) за площею менша за мінімально необхідну площу однокімнатної квартири. Провести поділ житлового будинку технічно не представляється можливим також у частках, наближених до ідеальних. Враховуючи неможливість поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також невідповідність фактичної конфігурації, площі та лінійних розмірів, даних державних актів та технічного паспорту від 11 лютого 2019 року, надати варіанти розподілу земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] з урахуванням нормативно-правових актів технічно не є можливим (т.1 а.с.87-129). Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-68 цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 грудня 2019 року по справі № 303/4849/16-ц, згідно якого для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Судом установлено, що частка відповідача [PERSON] у спірному нерухомому майні є незначною, не може бути виділена в натурі, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 25 березня 2019 року, а також, з огляду на приписи статті 183 ЦК України є неподільною. Перевіряючи обставину не завдання істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї у разі припинення права спільної часткової власності відповідача [PERSON] судом установлено таке. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 квітня 1995 року відповідач [PERSON] є власником 1/2 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,5 кв.м (т.1 а.с.247, 248, 249). Відповідач [PERSON] у спірному будинку не проживає, зареєстрована за місцем проживання по [ADDRESS] (т.2 а.с.59). Ураховуючи фактичні обставини справи, суд уважає спільне володіння і користування спірним нерухомим майном є неможливим, при цьому, припинення права відповідача [PERSON] на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї. За приписами частини другої статті 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24 лютого 2016 року у справі №6-2784цс15, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Відповідно до звітів про оцінку майна від 05 червня 2019 року загальна ринкова вартість частки відповідача у праві спільної власності на спірне нерухоме майно становить 33901,00 грн (т.1 а.с.152-164, 165-172). Відповідно до квитанції АТ «Ощадбанк» від 10 червня 2019 року №174 позивачем [PERSON] внесено кошти на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області в сумі 33901,00 грн (т.1 а.с.174). Отже, на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області обліковуються 33901,00 грн, що становить вартість належної відповідачу 23/240 часток житлового будинку з господарськими будівлями та 1/3 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані у [ADDRESS] . Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі викладеного, оцінивши в сукупності докази по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі, що відповідає способам судового захисту, передбаченого частиною другою статті 16 ЦК України.

Outcome: approved