Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

17 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до Московського районного суду м. Харкова з заявою, в порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт належності їй правовстановлюючих документів, а саме: - свідоцтво про право власності в порядку спадкування після смерті її бабки [PERSON] та діда [PERSON] , яке було видано 05 грудня 1944 року і посвідчено нотаріусом Ємельяновою та зареєстровано в реєстрі за № 38874/2; - свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 жовтня 1969 року, посвідчене державним нотаріусом Третьої ХДНК Сідоренко К. І. та зареєстроване в реєстрі за № 2-8099, згідно якому заявник успадкувала разом з братом [PERSON] 5/14 частин житлового будинку після смерті їхньої матері [PERSON] ; - договір дарування від 02 липня 1988 року, укладений між [PERSON] та заявником, посвідчений старшим державним нотаріусом Третьої ХДНК Сідоровою К. І. 02 липня 1988 року та зареєстрований у реєстрі за № 2-1722. Відповідно до вказаного договору її брат подарував 5/28 частин житлового будинку [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовані тим, що заявниця звернулася до Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявою про державну реєстрації свого права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надала правовстановлюючі документи. Проте, у правовстановлюючих документах наявні помилки щодо прізвища заявниці та назви провулку, де розташований цей будинок. У зв`язку з чим звертається до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, оскільки наявність помилок у таких документах ускладнює реалізацію її прав, встановлення факту необхідно для реєстрації права власності в електронному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі; призначено судове засідання. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 27 жовтня 2021 року від заявника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, у якій просила задовольнити заяву про встановлення факту належності правовстановлюючих документів. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, заяв щодо розгляду справи або заперечень щодо заяви [PERSON] до суду не подано. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Прізвище, ім`я, по батькові заявниці та дата її народження - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією паспорту серія [NUMBER] , виданого 28 серпня 1998 року Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 24 липня 1962 року, зареєстровано шлюб, актовий запис № 771 між « [PERSON] » та « [PERSON] , 1939 року народження», після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , місце проживання останньої зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 21 жовтня 1955 року по теперішній час. У правовстановлюючих документах, належність яких просить визначити заявник, зазначено таке. 05 грудня 1944 року державним нотаріусом Харківської міської нотаріальної контори Ємельяновою А. І. видано свідоцтво, що зареєстровано в реєстрі за № 38874/2, про право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] на майно: домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , за спадкоємцями, в тому числі - онука [PERSON] , 1939 р. 06 жовтня 1969 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Сідоренко К. І. видано свідоцтво про право на спадщину по закону, яке зареєстроване в реєстрі за № 2-8099, згідно якого спадкоємцями після померлої [PERSON] є в рівних частинах кожний її діти: « [PERSON] » та « [PERSON] ». До складу спадкового майна входить: 5/14 частин будинку і надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS] ». 02 липня 1988 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Сідоровою К. І. посвідчено договір дарування від 02 липня 1988 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстровано у реєстрі за № 2-1722. Відповідно до вказаного договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 5/28 частин жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Встановлення факту належності правовстановлюючих документів необхідно заявнику для реалізації права на розпорядження належним їй нерухомим майном, тобто для створення умов для здійснення особистого майнового права, тому заявник за захистом свого порушеного права звернулась з заявою до суду. Як передбачено ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності з ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За приписами ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Як зазначено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 зазначено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по-батькові або замість імені чи по-батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Предметом розгляду цієї справи є встановлення факту належності правовстановлюючих документів заявнику. Обставиною, що підлягає доказуванню є факт того, що свідоцтво про право власності в порядку спадкування після смерті бабки [PERSON] та діда [PERSON] , яке було видано 05 грудня 1944 року і посвідчено нотаріусом Ємельяновою та зареєстровано в реєстрі за № 38874/2; свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 жовтня 1969 року, посвідчене державним нотаріусом Третьої ХДНК Сідоренко К. І. та зареєстроване в реєстрі за № 2-8099, згідно якому заявник успадкувала разом з братом [PERSON] 5/14 частин житлового будинку після смерті їхньої матері [PERSON] ; договір дарування від 02 липня 1988 року, укладений між [PERSON] та заявником, посвідчений старшим державним нотаріусом Третьої ХДНК Сідоровою К. І. 02 липня 1988 року та зареєстрований у реєстрі за № 2-1722, відповідно до вказаного договору її брат подарував 5/28 частин житлового будинку [ADDRESS] - належить саме [PERSON] , [INFO] . Суд встановив, що у зазначених документах та між паспортом заявника є розбіжність у написанні прізвища та імені [PERSON] , [INFO] , а також адреси об`єкта нерухомого майна. Судом згідно поданих заявником доказів та у свою чергу оцінених судом в порядку ст. 89 ЦПК України, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , місце якої зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 21 жовтня 1955 року по теперішній час та « [PERSON] , народж. 1939 р.», як вказано у свідоцтві про право власності в порядку спадкування від 05 грудня 1944 року; та « [PERSON] », як вказано у свідоцтві про право на спадщину за законом від 06 жовтня 1969 року, посвідчене державним нотаріусом Третьої ХДНК Сідоренко К. І. та зареєстроване в реєстрі за № 2-8099; та « [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] » як вказано у договорі дарування від 02 липня 1988 року, посвідчений старшим державним нотаріусом Третьої ХДНК Сідоровою К. І. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1722 - є однією і тією ж особою, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими документами. Аналізом встановлених судом обставин справи та доказів, наданням їм оцінки в сукупності, суд дійшов висновку про доведеність факту належності [PERSON] , [INFO] : - свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті її бабки [PERSON] та діда [PERSON] , яке було видано 05 грудня 1944 року і посвідчено нотаріусом Ємельяновою та зареєстровано в реєстрі за № 38874/2; - свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 жовтня 1969 року, посвідчене державним нотаріусом Третьої ХДНК Сідоренко К. І. та зареєстроване в реєстрі за № 2-8099, згідно якому заявник успадкувала разом з братом [PERSON] 5/14 частин житлового будинку після смерті їхньої матері [PERSON] ; - договір дарування від 02 липня 1988 року, укладений між [PERSON] та заявником, посвідчений старшим державним нотаріусом Третьої ХДНК Сідоровою К. І. 02 липня 1988 року та зареєстрований у реєстрі за № 2-1722. Відповідно до вказаного договору її брат подарував 5/28 частин житлового будинку [ADDRESS] . Відтак, з урахуванням встановлених помилок у правовстановлюючих документах, які неможливо виправити у позасудовому порядку, встановлення факту належності таких документів в судовому порядку є єдиним способом, що забезпечить можливість реалізації належних прав заявниці вільно та в повному обсязі розпоряджатись своїми правами власника. Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1 - 3 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи обставини справи, а також те, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів має юридичне значення для заявниці з метою розпорядження своїми правами власника, в іншому порядку встановити факт належності вказаних правовстановлюючих документів заявниця не має можливості, а тому виходячи із наданих доказів, суд вважає за необхідне заяву задовольнити і встановити вказаний факт, що має юридичне значення. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення по справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved