Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

19.05.2015 р. представник [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаною позовною заявою, у якій просив визнати договір дарування квартири [ADDRESS], що в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 32,2 кв.м., в тому числі житловою площею 16,8 кв.м., укладеним між [PERSON]В, [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4-3276, удаваним, а саме договором купівлі-продажу, визнати спільною сумісною власністю подружжя ([PERSON] та [PERSON]О.) ? частину зазначеної квартири, визнати частку її сина, [PERSON], у вказаній квартирі у розмірі ? та визнати за [PERSON] право власності на 1/16 частку цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті її сина, [PERSON] В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на наступні обставини. 02.06.2013 р. у м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації помер син позивача [PERSON], з яким з 23.10.1985 р. перебувала у шлюбі [PERSON], і які мали двох дітей [PERSON] та [PERSON] 06.07.2004 р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. При оформленні договору [PERSON] отримала від [PERSON] кошти, про що вона написала розписку. Таким чином, [PERSON] вважала, що договір дарування було укладено з метою приховання договору купівлі-продажу квартири, а тому цей договір є удаваним. Вважаючи, що зазначена квартира придбана за час перебування [PERSON] з сином позивача у шлюбі, а тому є спільною власністю подружжя, і тому [PERSON] має право на спадкування на 1/16 частину спірної квартири. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] від свого імені і від імені [PERSON], представником якої вона являється, позовні вимоги визнала частково, посилаючись на наступні обставини. Спірну квартиру нею було придбано не за спільні кошти подружжя, а за кошти, які належали їй особисто, отримані в дар від брата [PERSON], які він отримав від продажу своєї квартири № 1 по вул. Воровського (теперішня [PERSON]), 71. За отримані кошти з реалізації цієї квартири було придбано 3 квартири квартира у [ADDRESS], оформлена на [PERSON], квартира у [ADDRESS], оформлена на [PERSON] та [PERSON] в рівних частках та квартира в [ADDRESS], оформлена на матір відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] та третя особа державний нотаріус Першої одеської державної нотаріальної контори, на теперішній час приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], показання свідка, дослідивши надані докази, дав їм оцінку вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини. [PERSON] народився 16.04.1957 р. у сімї [PERSON] та [PERSON], про що видано свідоцтво про народження серії І-УЯ № 109809. (а.с. 7) Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-ЕЖ № 385938 [PERSON] та [PERSON] одружилися 25.10.1985 р., внаслідок чого дружині присвоєно прізвище [PERSON]. (а.с. 8) У подружжя [PERSON] маються дві доньки [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON], уроджена [PERSON], народилася у 1984 році. У 1990 році родина [PERSON] з дітьми, матірю [PERSON] -[PERSON] переїхали з Таджикистану у м. Одесу і стали з 1991 року проживати у кв. № 1 по вул. Воровського (теперішня [PERSON]), 71, яка належала на праві приватної власності [PERSON], сину [PERSON] та брату [PERSON] Сам [PERSON] переїхав на постійне місце проживання у Російську Федерацію. [PERSON] продовжував працювати у м. Новий Уренгой (Російська Федерація), вахтовим методом, періодично проживаючи з сімєю у вказаній квартирі . У 2004 році [PERSON] запропонувала мешканцям будинку 71 по вул. Малій Арнаутській у м. Одесі продати їй належні їм квартири. Маючи від імені [PERSON] довіреність, нотаріально посвідчену 20.01.2003 року, [PERSON] домовилась з [PERSON] про продаж їй [ADDRESS] на таких умовах: [PERSON] підшукує три квартири для старшої доньки [PERSON], для своєї матері [PERSON] та для себе, чоловіка і молодшої доньки. Квартира [PERSON] була оцінена [PERSON] та [PERSON] у суму еквівалентну 100\~000 доларів США. Після домовленості між [PERSON] та раніше їй невідомою [PERSON] про продаж останньою [PERSON] та її повнолітній доньці [PERSON] [ADDRESS] за суму еквівалентну 21\~000 доларів США, 05.07.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] була підписана Угода про укладення договору і передачі завдатку. Ця угода складена у присутності директора агентства «Екліпс» [PERSON] та підписана нею, [PERSON] та [PERSON] В угоді сторони домовились, що [PERSON], як покупець передала на підтвердження (доказ) та забезпечення договору купівлі-продажу [ADDRESS], а [PERSON], як продавцю завдаток в сумі 111\~930 грн., що складало еквівалент 21\~000 доларів США. Ціна цієї квартири складала 533\~000 грн., що становило еквівалент 100\~000 доларів США. Строк кінцевого розрахунку сторони встановили - 05.08.2004 р. 06.07.2004 р. державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 4-3276 договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON], [PERSON] прийняли в дар в рівних частинах кожна квартиру під № 38 у буд. 10 по вул. Варненській в м. Одесі, що в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 32,2 кв.м., в тому числі житловою площею 16,8 кв.м. (а.с. 9, 87, 88, 89) 27.07.2004 р. приватним нотаріусом [PERSON] посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 4-3924 договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] купила квартиру під № 52 у буд. 21/1 по вул. Космонавтів у м. Одесі, що в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 58 кв.м., в тому числі житловою площею 41,3 кв.м. 06.08.2004 р. [PERSON] купила однокімнатну [ADDRESS]. 06.08.2004 р. державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 10-2534 договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON], від імені якого за довіреністю діяла [PERSON], продав, а [PERSON] купила [ADDRESS] за 530\~000 грн., які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору. 02.06.2013 р. у м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ПК № 553583, виданим відділом запису актів цивільного стану м. Новий Уренгой служби запису актів цивільного стану Ямало-Ненецького автономного округу, актовий запис № 138. (а.с. 6) Допитана судом за клопотанням представника позивача, свідок, [PERSON], приведена до присяги згідно з вимогами ЦПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і за відмову від давання показань, зазначила, що на час придбання спірної квартири вона працювала директором агентства нерухомості «Екліпс». Відповідно до її показань вона безпосередньо займалась розселенням [ADDRESS], в якій жила сімя [PERSON] і яку купляла [PERSON] [PERSON] та [PERSON] домовились про продаж квартири за 100\~000 доларів США, а також, що [PERSON] підшуковує квартири, а [PERSON] перед підписанням договору надає гроші, що оформляється угодою про завдаток. 06.07.2004 р. [PERSON] була присутня у Першій одеській державній нотаріальній конторі під час купівлі [PERSON] квартири по вул. Варненській. [PERSON] заплатила за цю квартиру 21\~000 доларів, які вона отримала від [PERSON] Був підписаний договір дарування, щоб зекономити на державному миті. На підтвердження своїх показань [PERSON] надала суду копію Угоди про укладення договору і передачі завдатку від 05.07.2004 року, підписану [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] визнала зазначені обставини. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Угода про укладення договору і передачі завдатку від 05.07.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] за своєю правовою природою є угодою про аванс, який був переданий [PERSON] [PERSON] у рахунок належних з нього за майбутнім договором купівлі-продажу [ADDRESS] платежів, який також підтверджує домовленість між [PERSON] та [PERSON], представником власника, про продаж квартири. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до с. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст. 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від\~06.11.2009\~№ 9 (далі Постанова) за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Судом встановлено, що [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили [ADDRESS]. Такий договір не суперечить закону, не є нікчемним та не визнаний недійсним. Тому суд визнає договір дарування квартири [ADDRESS], укладеним між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4-3276, удаваним, а саме, що сторонами вчинено договір купівлі-продажу цієї квартири. Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. В такому рішенні Верховного Суду України від 01.07.2015 року (справа 6-612цс15) висловлена наступна позиція. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. П. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Судом встановлено, що на час придбання квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Джерелом набуття (купівлі) спірної квартири не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя [PERSON], а гроші, які [PERSON] та [PERSON] отримали від продажу квартири, яка належала брату [PERSON] Ці обставини достовірно встановлені судом, не спростовані іншими доказами. Протягом, майже девяти років з дня укладання договору дарування спірної квартири і до дня смерті [PERSON] не оспорював цей договір та право власності [PERSON] та [PERSON] на [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Ч. 1 ст. 1270 ЦК України наголошує, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. До складу спадщини, як встановлено ч. 1 ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, ? частина квартири [ADDRESS] не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], що є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання спільною сумісною власність подружжя [PERSON] ? частини спірної квартири. Оскільки вимоги про визнання частки [PERSON] у вказаній квартирі у розмірі ?, про визнання права власності за [PERSON] на 1/16 частку цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]А є похідними від вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд відмовляє у їх задоволенні.

Outcome: partial