Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

19 грудня 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів (а.с.2-5). У обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 грудня 2013 року він надав відповідачу позику в сумі 40 000,00 доларів США, про що сторонами складено розписку, в якій відповідач зобов'язався отримані кошти повернути до 20 червня 2014 року. Позивач зазначає, що кошти для позики в розмірі 40 000,00 доларів США були отримані ним 20.12.2013 року з власного рахунку у Дніпропетровському відділенні №2 ПАТ «Банк Форвард» у присутності відповідача і одразу передані йому. Повернення коштів відповідач здійснював нерегулярно та не у порядку визначеному у розписці, здійснивши останній раз повернення коштів 18.05.2017 року. Посилаючись на доводи позовної заяви позивач вважає, що договір позики є недійсним, у зв'язку із чим, відповідач має повернути йому еквівалент суми 40000,00 доларів США у гривні, а він у свою чергу має повернути відповідачу отримані від нього в рахунок погашення позики кошти. Враховуючи викладене та обґрунтування позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсним договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] 20.12.2013 року та оформлений власноруч написаною розпискою відповідачем 20.12.2013 року розпискою про отримання від позивача позики в сумі 40 000,00 доларів США; внаслідок визнання правочину недійсним стягнути із відповідача на користь позивача 975 714,75 грн.; стягнути із відповідача ? частину сплаченого судового збору на користь позивача. Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника за довіреністю адвоката [PERSON], до суду надав письмову заяву, в якій просить відкласти розгляд справи (а.с.50). Відповідач в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], у судове засідання не з'явився. До суду надав письмове клопотання, в якому просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.43-44). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд, з'ясувавши обставини спору, дослідивши зібрані по справі докази, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступних підстав. За правилом ст. 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, становлять зміст договору. Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода. Зокрема, відповідно до приписів ст. 1046 ЦПК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 20 грудня 2013 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму коштів в розмірі 40 000,00 доларів США, на 6 місяців, яку зобов'язався повернути у повному обсязі до 20 червня 2014 року, про що сторони склали письмову розписку (а.с.6). Відповідно до ст. 1047 ЦПК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговими документами за договором позики можуть бути розписки, квитанції та будь-які інші письмові документи, що підтверджують дві обставини: по-перше, отримання боржником речей - їх кількість, рід та якість, по-друге, волевиявлення боржника у певний строк - точно визначений чи визначений моментом витребування - повернути речі. Обов'язковим реквізитом боргового документа має бути власноручний підпис боржника чи його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, свідки тощо. Позивачем зазначено та не заперечувалось відповідачем, що [PERSON] повернуто частину грошових коштів отриманих у борг у розмірі 4 050,00 доларів США та 15 000,00 грн. Згідно ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Відповідно статті 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З урахуванням наведеного, не можна погодитися з доводами позивача, що укладення договору позики в іноземній валюті є порушенням ст.ст. 203, 215 ЦК України, що тягне за собою наслідки у вигляді визнання угоди недійсною. У відповідності до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, суд дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що сторонами в належній формі та із додержанням вимог встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, укладено вказаний договір позики від 20.06.2014 року, погоджено розмір позики, валюту та строки повернення коштів, жодних належних, достовірних, достатніх доказів того, що вказаний договір є недійсним позивачем не надано. Представником відповідача подано до суду клопотання, в якому зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а тому він просить суд застосувати строки позовної давності. Разом з тим, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії що свідчить визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116 цс13. Крім того, враховуючи викладене, суд при ходить до висновку, що позивачем дійсно пропущено строк позовної давності щодо вимоги про захист свого цивільного права або інтересу щодо пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання за вказаним договором. Відповідно до покладеного обов'язку доказування згідно ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано суду жодних доказів того, що вчинений між ним та [PERSON] правочин, а саме: договір позики від 20.12.2013 року, не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку із чим, підстави для визнання його недійсним відсутні. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином суд, аналізуючи здобуті по справі докази приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, незаконними, необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними, у зв'язку із чим, задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд виходячи з того, що у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. Окрім того, підлягає стягненню із відповідача на користь держави недоплачена сума судового збору в розмірі 9 757,15 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed