Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

18 листопада 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Згідно з відомостями, які зазначені в будинковій книзі, в цій квартирі зареєстровано місце проживання його сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що [PERSON] за місце реєстрації не проживає, фактичне місце проживання відповідача йому не відоме, оскільки в 2015 році син поїхав на заробітки в Польщу і з того часу вони не підтримують зв`язок. На думку позивача, той факт, що відповідач не проживає за місце реєстрації з 2015 року, не сплачує комунальні послуги, порушує його права, як власника квартири, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 02 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Станом на 06 лютого 2020 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником квартири, за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.4). З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 01 липня 2009 року (а.с.13-15). За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується повідомленням Луцького ВП ГУНП у Волинській області про розгляд звернення №38165/58/04-19 від 25 жовтня 2019 року (а.с.11). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого жилого приміщення. Судом установлено, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача як член сім`ї власника, за власним бажанням, добровільно залишив помешкання у 2015 році, тобто визначив собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved