Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

17 червня 2021 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 386, 391, 405 ЦК України, просить усунути позивачу перешкоди у здійсненні права власника нерухомого майна - квартири за [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , особою, яка втратила право користування даним житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 31 липня 1996 року, виданого ВП «Чорнобильська АЕС», є єдиним власником квартири [ADDRESS] . 23.09.1996 року право приватної власності позивача на вказану квартиру було зареєстровано у Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за №456/20. Після отримання у власність цієї квартири, позивачем були укладені договори на отримання комунальних послуг, постачання електроенергії. З того часу усі витрати по утриманню житла позивач здійснює самостійно. 23.11.1999 року в квартирі позивача був зареєстрований онук позивача [PERSON] , який певний період часу проживав разом зі своєю матір`ю [PERSON] у цій квартирі. У 2015 році він зібрав свої речі та виїхав за межі України на навчання до Польщі, а в подальшому до Франції. З того періоду часу він більше не повертався до м. Славутича, не жив у квартирі позивача, не користувався нею. [PERSON] неодноразово обіцяв приїхати до України та знятися з місця реєстрації, у якій він фактично не мешкає з 2015 року, але своєї обіцянки не виконав. Реєстрація відповідача у квартирі позивача, створює для неї певні перепони у використанні в повному обсязі прав власника нерухомого майна. Відповідач ніколи не звертався до правоохоронних органів з питань вчинення йому будь-яких перешкод у проживанні чи користуванні квартирою, оскільки їх фактично не було. Будь-якої домовленості між позивачем та її онуком з приводу збереження за ним права користування квартирою позивача на час його відсутності не було. Враховуючи вищенаведені обставини, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 14 липня 2021 року, після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі, та призначено підготовче засідання на 02 вересня 2021 року. Ухвалою суду від 02 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 вересня 2021 року. 15 вересня 2021 рок судовий розгляд справи було відкладено на 28 вересня 2021 року на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України у зв`язку з першою неявкою відповідача, повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснила, що має у приватній власності однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] ., в якій також зареєстрований її онук [PERSON] . Раніше у її квартирі була зареєстрована ще дочка, яка вийшла заміж, знялася з реєстрації та виїхала на постійне місце проживання за межі України. У 2015 році її онук після закінчення ліцею у м.Славутичі також виїхав за межі України, спочатку на навчання до Польщі, а потім переїхав до Франції. Вона спілкується з онуком тільки телефоном через інтернет. Під час розмови онук їй розповів, що має у Франції однокімнатну квартиру, яку йому дали від інституту, в якому він працює, та подав документи на отримання громадянства Франції. Вона неодноразово просила онука приїхати та знятися з реєстрації, проте останній повідомив, що не повернеться до м. Славутич та не заперечував, щоб вона самостійно вирішила питання щодо зняття його з реєстрації місця проживання. Її онук не проживає у квартирі більше 6 років, а саме з 2015 року, комунальні послуги він не сплачує, а їй дуже складно без оформлення субсидії утримувати квартиру, тому і звернулася до суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання, проте конверт із судовою повісткою повернуто до суду з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» та шляхом виклику через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзив на позов відповідач до суду не направив. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, [PERSON] не надав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла. За наявності умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив заочне рішення у справі відповідно до ухвали суду від 28 вересня 2021 року. Свідок [PERSON] у судовому зсіданні показала, що вона є сусідкою позивача і проживає за адресою: [ADDRESS] . Вона знайома з позивачем близько двадцяти років та спілкується з нею, тому їй відомо, що онук позивача [PERSON] , який проживав раніше в квартирі позивача, у 2015-2016 роках після закінчення навчання у м. Славутичі виїхав на навчання до Польщі, а потім переїхав до Франції. З того часу позивач проживає одна. Речей відповідача у квартирі позивача не має. Позивач перешкоди у користуванні квартирою відповідачу ніколи не чинила. Можливо б позивач і хотіла, щоб онук проживав з нею, але він намірів повертатися до м. Славутича не має. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , та є сусідкою позивача, з якою знайома з 1995 року. Підтримує нормальні стосунки з позивачем, спілкується з нею, а тому їй відомо, що у квартирі позивача також зареєстрований, проте не проживає онук позивача [PERSON] , який шість років тому виїхав на навчання до Польщі, а потім до Франції. З того часу вона його більше не бачила. Речей [PERSON] у квартирі позивача не має, перешкод у користуванні квартирою позивач своєму онуку ніколи не чинила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона знайома з позивачем більше 20 років, тісно спілкується з нею, буває в неї в гостях, інколи ночує, коли позивач хворіє. Їй відомо, що у позивача є дочка та онук [PERSON] , які проживали раніше у квартирі з позивачем. У 2015-2016 роках, після закінчення навчання у м. Славутичі, онук позивача виїхав на навчання до Польщі, а потім до Франції. Відповідач дуже обдарований і хоче навчатися, повертатися до м.Славутича намірів не має, про що говорив їй особисто під час спілкування по телефону, коли вітав з днем народження. Речей відповідача у квартирі позивача не має, позивач проживає у квартирі одна. Перешкод у користуванні квартирою своєму онуку позивач ніколи не чинила. Вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31 липня 1996 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) генерального директора ВП «Чорнобильська АЕС» 31.07.1996 року за № 329-пр, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Право приватної власності на вказану квартиру зареєстровано у Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 456/620 23 вересня 1996 року (а. с. 10). Як видно із технічного паспорта, копія якого долучена до матеріалів справи, квартира [ADDRESS] складається із однієї кімнати житловою площею 17,0 кв.м, загальною площею 38,9 кв.м (а.с.11,12). На час подачі позовної заяви згідно з довідкою Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області за адресою: [ADDRESS] , крім позивача, зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 17). Як вбачається з позовної заяви та підтверджено позивачем у судовому засіданні, вона самостійно сплачує житлово-комунальні послуги, які надаються їй за адресою: [ADDRESS] . Для отримання таких послуг позивачем укладено договори: з КП «Управління житлово-комунального господарства» за № 558 від 26.08.2015 року про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення; з ВАТ ЕК «Чернігівобленерно» за № 2890 від 22.01.2004 року на користування електричною енергією, з яких видно, що зазначені послуги надаються позивачу за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 13-16). Як вбачається із актів про не проживання від 03.02.2018 року, 06.09.2019 року, 28.03.2020 року, 06.01.2021 року [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2015 року, його речі у квартирі відсутні (а.с.18-21). Згідно з довідкою відділення поліції №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 09 червня 2021 року № 2481/109/1503/01-2021 [PERSON] в період 2015 - 2021 років із заявами щодо вчинення йому перепон у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та інших протиправних дій по відношенню до нього зі сторони [PERSON] або інших осіб, що проживають у даному приміщенні, до Славутицького відділення поліції Броварського ВП ГУНП в Київській області та до відділення поліції №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області не звертався (а.с. 22). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 цього Кодексу). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ( ч.1 ст.319 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За правилом ч. 1 ст. 29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов`язує громадянина України, а також іноземця чи особу без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. За правилом ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі , зокрема: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть задоволені іншим способом. Як зазначено у ч. 1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За правилом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів» м.Славутич знаходиться в складі Вишгородського району Київської області. Факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з 2015 року підтверджено дослідженими у судовому засіданні актами про не проживання та показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначені обставини свідчать про те, що житлові права відповідача не порушені, тому що обставин, які б свідчили про те, що позивач чи інші особи чинять перешкоди у користуванні спірною квартирою відповідачу, судом не встановлено. З досліджених у судовому засіданні доказів суд вважає встановленим, що відповідач відсутній в квартирі близько шести років без поважних причин, будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу збереження його права користування на час його відсутності в них не було, а законом інше не визначено, що є підставою для визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з того, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір в сумі 908 гривень, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 908 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved