Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

18 травня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, у якому просить розірвати шлюб, укладений з відповідачем [PERSON] , та зареєстрований 29 жовтня 2003 року у Полтавському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського обласного управління юстиції, актовий запис №1712; стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14.05.2020 року і до повноліття дитини; стягнути з відповідача судовий збір. Позовні вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки мають різні погляди на життя. На даний час шлюбні відносини між сторонами припинені. Через відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів подальше сумісне життя з відповідачем вважає неможливим, на примирення не згодна. Зазначає, що збереження сім`ї з відповідачем суперечить інтересам позивача та інтересам їх дітей. Спору про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю немає. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . За змістом позову слідує, що місце проживання доньки визначено з матір`ю, а щодо місця проживання сина сторони остаточно не визначилися. Також на обґрунтування вимог про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] посилається на ті обставини, що вона не має змоги самостійно забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а тому батько дитини, на її думку, зможе забезпечити сплату аліментів на рівні 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. При цьому, зазначає, що відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним та за станом здоров`я може працювати. Ухвалою Октябрського районого суду м.Полтави від 25 травня 2020 року\~позовна заява прийнята до провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.13-14). 15 червня 2020 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, у якій просить стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання до суду зустрічного позову і до повноліття дитини. Також відповідач вказав, що визнає вимоги первісного позову в частині вимог про розірвання шлюбу та щодо матеріального утримання доньки. Вказує, що дійсно на даний час шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, досягти примирення їм не вдалося. У свою чергу, сторони дійшли згоди щодо місця проживання малолітньої доньки з матір`ю, а їх неповнолітній син самостійно визначився, що після розірвання шлюбу залишиться проживати разом із батьком, про що особисто повідомив свою матір. При цьому позивач за зустрічним позовом стверджує, що ніколи не ухилявся від матеріального утримання своїх дітей та пропонував відповідачу і в подальшому за взаємною згодою в добровільному порядку брати участь в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, однак остання не погодилась. Таким чином, оскільки [PERSON] наполягає, щоб питання матеріального утримання дітей було вирішено шляхом стягнення аліментів у судовому порядку, а відтак для забезпечення рівності у виконанні цього обов`язку [PERSON] також звернувся за судовим захистом із зустрічним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вони обоє працездатні, працюють та отримують заробітну плату, розмір якої у кожного різний, після розірвання шлюбу з кожним із батьків постійно проживатиме та перебуватиме на утриманні їх спільна дитина. Крім того, просить врахувати ту обставину, що на його утриманні також перебуває непрацездатна мати, яка є пенсіонером за віком та інвалідом першої групи по онкологічному захворюванню. На підставі викладеного, просить задовольнити заявлені вимоги (а.с.21-24). 16 червня 2020 року ухвалою суду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів прийнято до спільного розгляду разом з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та об`єднано позовні вимоги в одне провадження; ухвалено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження; призначено по справі підготовче судове засідання (а.с.33-34). 26 червня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.39). У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] заявлені вимоги підтримала повністю, посилаючись на викладені у позові обставини. Із зустрічним позовом не погодилась, вважає вимоги до неї про стягнення аліментів необґрунтованими, оскільки має мінімальну заробітну плату. При вирішенні справи покладалась на розсуд суду. Відповідач [PERSON] вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що їх спільний син [PERSON] фактично проживає разом із батьком та перебуває на його повному утриманні. Крім того, він не ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дочки, яку на даний час також утримує і має намір утримувати в подальшому. Вимоги за первісним позовом визнав частково, а саме не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачем, а також надання матеріального утримання дитині доньці [PERSON] , яка проживає з матір`ю. Наголошував на рівності прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, при цьому, на його переконання, стягнення аліментів в даній ситуації буде не найкращою формою їх реалізації. Заперечував щодо стягнення коштів безпосередньо на користь [PERSON] , оскільки цей обов`язок виникає саме перед дитиною. Тому зважаючи, що з кожним із батьків залишається проживати одна дитина й відсутність фактів їх неналежного утримання зі свого боку вважав доцільним визначити розмір аліментів на рівні не менше 16% від доходу, виходячи із розрахунку 1/3 частини доходу на двох дітей. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з наданим оригіналом свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Полтавським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції, актовий запис №1712. Після реєстрації шлюбу дружина прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с.10) В силу положень ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, з огляду на ті обставини, що визнання відповідачем позовної вимоги про розірвання шлюбу не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст.112\~Сімейного кодексу\~України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст.56\~Сімейного кодексу\~України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом установлено і це вбачається з позову, що позивач та відповідач припинили шлюбні відносини і разом не проживають тривалий час, спільне господарство не ведуть майновий спір між подружжям відсутній. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, так як між собою не можуть знайти порозуміння, втрачено почуття любові та поваги один до одного, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх дітей, суд вважає, що позов у цій частині заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, а тому дана вимога підлягає задоволенню. Також установлено, що від указаного шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження (а.с.8, 9). Як убачається із заяв по суті справи та пояснень сторін, станом на час розгляду справи за їх взаємною згодою місце проживання малолітньої дочки [PERSON] , яка не досягла віку 10 років, визначено разом із матір`ю [PERSON] . Крім того, сторони не заперечують ті обставини, що їх неповнолітній син [PERSON] , якому наразі виповнилося 14 [INFO] , самостійно визначився щодо місця свого проживання після розірвання шлюбу, а саме - разом із батьком [PERSON] , з яким він і на даний час постійно проживає та знаходиться на його повному утриманні. Також [PERSON] не заперечувала щодо доводів відповідача про надання ним як батьком утримання дітям, та участі у процесі виховання дітей тощо. При вирішенні вимог про стягнення аліментів суд наголошує, що спірні відносини регулюються нормами\~Сімейного кодексу України, а також бере до уваги положення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, норми\~Закону України «Про охорону дитинства». За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України\~ мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями\~статті 51 Конституції України\~та\~статті 180\~СК України визначено, що\~батьки зобов`язанні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч.3 ст.181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи зі змісту\~ст.182\~СК України при визначенні розміру аліментів судом враховуються, зокрема, стан здоров`я та матеріального становища дитини, платника аліментів,\~\~наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1\~ст.191 СК України). Виходячи із суті пояснень сторін, змісту первісного та зустрічного позовів, підтверджується, що неповнолітній син [PERSON] проживає разом із батьком, а малолітня донька [PERSON] - разом із матір`ю. Вказані обставини сторонами не заперечувались. З урахуванням визначених законом способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину і щодо права присудження аліментів за рішенням суду з кожного із батьків дитини, разом із яким вона проживає, суд наголошує на рівності обов`язків обох батьків в питаннях утримання таких дітей. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо питань утримання дітей, а тому наявні підстави для стягнення з батьків аліментів на утримання їх сина та доньки. Таким чином у межах заявлених вимог первісного позову, враховуючи всі обставини справи, потреби дітей, їх стан здоров`я та вік, матеріальне становище платників аліментів, які є працездатними особами, мають постійне місце роботи, проживають окремо, беручи до уваги факт проживання неповнолітнього сина разом із батьком, а малолітньої дочки з матір`ю, характер відносин, які склалися між ними, їх ставлення до своїх обов`язків щодо дітей, наявність на утриманні відповідача непрацездатної матері, яка має інвалідність, а також інші обставини справи, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] потрібно стягнути аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку. За наведених вище обставин та вимог закону, суд дійшов до висновку про необхідність присудження аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/6 частини заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку, оскільки обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері. Таким чином, як первісний позов [PERSON] , так і зустрічний позов [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дітей підлягають задоволенню частково з метою забезпечення якнайкращого забезпечення обох дітей сторін. Щодо аргументів сторін суд зазначає, що заперечуючи проти задоволення зустрічного позову у повному обсязі, [PERSON] посилається виключно на факт проживання малолітньої доньки разом із нею, перебування останньої лише на її утриманні, мінімальну заробітну плату тощо, але такі заперечення не є переконливими, оскільки не підтверджені належними і достатніми доказами, а також спростовуються наявними матеріалами справи у їх сукупності. Разом із тим, у судовому засіданні з`ясовано, і не заперечувалось позивачем, що батько бере участь у матеріальному утриманні своїх дітей, зокрема, дочки [PERSON] , яка проживає окремо з матір`ю, відвідує та спілкується з дитиною, забирає до себе протягом тижня, проводить дозвілля, тобто займається її вихованням нарівні з матір`ю, водночас, дочка проявляє однакову прихильність до обох батьків. Натомість, наполягаючи на задоволенні первісного позову та заперечуючи проти задоволення зустрічного позивачем не спростовано тверджень відповідача щодо виконання зі свого боку в повній мірі обов`язків, зокрема, щодо утримання неповнолітнього сина, який проживає окремо з батьком. Між тим, суд акцентує увагу, що за нормами\~ст.29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. На момент розгляду справи [PERSON] , [INFO] , досяг чотирнадцяти років і перед судом сторонами вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини порушено не було. Доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо доцільності присудження аліментів з [PERSON] на утримання сина в розмірі 1/4 частини від її доходів суд вважає необґрунтованими та надмірними, оскільки не підтверджені належними і допустимим доказами, а тому вважає, що розмір аліментів саме 1/6 частини доходу (заробітку) є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини. Відповідно до ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, з урахуванням конкретних обставин справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення заявлених вимог сторін. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України. Відповідно до ст.430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial