Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

18.04.2017 р. позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в особі свого представника [PERSON], який діяв на підставі письмової довіреності (а.с.20), звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача - [PERSON], в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору №б/н від 21.02.2010 р. [PERSON] отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При зміні кредитного ліміту Банк керується п.3.2, 3.3 «Умов та Правил надання банківських послуг», де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку у будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами Користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському Інтернет сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві. Крім того, п.5.3 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсотків за кредитом може змінюватись Банком за умов інформування позичальника. Відповідно до п.6.3 «Умов та правил надання банківських послуг» до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. Позивач вважає, що Банк свої зобов'язання за Договором та Угодою виконав у повному обсязі, а саме надав кредитні кошти відповідачу. Відповідач повинен був слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердфарту, згідно п.6.7 «Умов та правил надання банківських послуг». Відповідно до п.8.6 «Умов надання банківських послуг», при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. 00 коп. +5% від суми позову. Однак, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тобто порушив умови Договору та не виконав за ним своїх зобов'язань. Згідно із п.5.2 «Умов та правил надання банківських послуг», у разі порушення власником умов Договору та/або у разі виникнення Овердфарту, Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій Банком часткою у разі невиконання власником своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим Договором. Згідно п.5.7 «Правил користування платіжною карткою», Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої Банком долі в разі не виконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за Договором. Відповідач своєчасно не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості, таким чином відповідач по справі порушив як умови Договору так і ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України. У зв'язку з порушеннями відповідачем виконання зобов'язань, за кредитним договором станом на 28.02.2017 р. виникла заборгованість у загальному розмірі 90417 грн. 02 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 9836 грн. 81 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 72594 грн. 22 коп., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3204 грн. 02 коп., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) у розмірі 4281 грн. 76 коп. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вищезазначену суму заборгованості за кредитним договором та суму сплаченого судового збору при зверненні до суду в розмірі 1600 грн. 00 коп. Ухвалою Енергодарського міського суду від 31.10.2018 р. було задоволено заяву [PERSON], скасовано заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 21.07.2017 р. на справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні зі стадії підготовчого судового засідання (а.с.55-56). Ухвалою суду від 29.01.2019 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.123) В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не з'явився повторно, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином про що свідчить штамп на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення з суду (а.с.129). Позивачем на електронну адресу суду 14.01.2019 р. було надано письмові пояснення, які також надійшли до суду 17.01.2019 р. поштовою кореспонденцією через відділення поштового зв'язку «НоваПошта», відповідно до змісту яких наполягають на позовних вимогах, а також вважають, що відповідач підписанням заяви-анкети позичальника приєднався до Умов та правил надання банківських послуг та ця заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. А відповідач не виконуючи зобов'язання визначені Умовами та правилами надання банківських послуг порушив умови Кредитного договору, а отже і законодавство, що регулює дані відносини, при цьому вважає, що Банк правомірно підвищував процентну ставку за договором, про що належним чином повідомляв відповідача та усі дії здійснював відповідно до передбачених Кредитним договором Умов та Правил. Здійснення відповідачем операцій за картковим рахунком відкритим на підставі даного Кредитного договору, а отже користування кредитними коштами видно з Виписки по рахунку, отже відповідачу були відомі та зрозумілі умови договору. Крім того позивач вважає, що строк позовної давності не пропущено, а отже наслідки пропуску строку позовної давності не підлягають застосуванню. На позовних вимогах наполягають та просять суд їх задовольнити (а.с.73-77, 97-101). Відповідно до ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, в задоволенні позовних вимог відмовити врахувавши також і обґрунтування викладені нею у додаткових поясненнях (а.с.136). 27.11.2018 р. [PERSON] було подано до суду заперечення на позовну заяву відповідно до змісту якого позивач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності та просила його застосувати до спірних правовідносин (а.с.61-64). Крім того, у додаткових поясненнях відповідач зазначила на те, що Анкета-заява на яку посилається банк як на кредитний договір не може вважатися договором в розумінні ст..626 ЦК України, оскільки не містить всіх суттєвих умов необхідних для даного виду договору. Відсутні докази що вона надала свою згоду на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку та була ознайомлена з ними та наслідками їх невиконання та посилаючись при цьому також на ч.1 ст.634 ЦК України. Також на думку відповідача автоматична пролонгація строку дії договору змінює строк виконання зобов'язання і саме з цього моменту у позивача виникло право звернення до суду про захист своїх прав, а отже усі наступні платежі не мають правового значення посилаючись також на ч.1 ст.530 ЦК України, у зв'язку з чим позивач пропустив строк звернення до суду з позовом. А також вважає, що матеріали справи не містять доказів отримання нею нової платіжної картки після закінчення строку дії первинної платіжної картки та надання позивачем довідки від 22.12.2018 р. на підтвердження отримання нею картки вважає неналежним доказом. Щодо пропуску позивачем трирічного строку звернення до суду з позовом, відповідач також зазначає на те, що виплати за кредитом здійснювалися більше ніж п'ять років потому, а позивач звернувся до суду 18.07.2017 р., отже строк звернення позивачем пропущено, що є підставою для відмови позивачу у позові (а.с.130-134). Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи у відсутності представника позивача, суд, враховуючи, що обов'язок учасника справи з'являтися в судове засідання за викликом суду наявний лише в разі, якщо його явка визнана судом обов'язковою відповідно (п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України) тазгідно приписів п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасник справи зобов'язаний виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом, при цьому ч.4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій, а також у зв'язку з відсутністю від позивача, який належним чином повідомлений про слухання справи, клопотань або заяв про відкладення слухання справи, вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку: Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно приписів ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно приписів ч.2 та ч.3 ст.83 ЦПК України, позивач та відповідач повинен подати суду докази. Отже, надання доказів є не правом, а обов'язком сторін по справі. При цьому, надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності (ст.77-80 ЦПК України). Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, в основу існування Кредитного договору на Умовах, правилах, Тарифах, розмір кредитного ліміту на відсоткової ставки за кредитним лімітом, про які зазначає у позові та у письмових поясненнях, посилається на заяву або заяву-анкету підписану відповідачем 21.02.2010 р. (а.с.11) (далі - Заява від 21.02.2010 р.). Однак, з аналізу зазначеної Заяви від 21.02.2010 р., судом встановлена певна невідповідність посилань позивача у змісті позову з наявними та відсутніми даними наданої позивачем зазначеної Заяви. Так, позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 21.02.2010 р., відповідач отримала кредит в розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, однак це посилання спростовується даними Заяви від 21.02.2010 р. в пункті 6 «Оберіть кредитку», з якого чітко вбачається, що кредитний ліміт було встановлено в розмірі 2000 грн., базова відсоткова ставка за кредитним лімітом становить 2,5% на місяць із розрахунку 360 днів у році (а.с.11-зворот). При цьому в зазначеному 6 пункті Заяви від 21.02.2010 р. вказано, що такий відсоток встановлено на момент підписання договору, однак, згідно положень статей 626, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, договір повинен містити реквізити кредитного договору, однак Заява від 21.02.2010 р. не містить та не передбачає реквізитів договору. Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 статтею 208 ЦК України передбачено випадки, коли правочини мають вчинятися в певній формі, в залежності від виду правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до положень Закону України «Про банки та банківську діяльність» та положень Закону України «Про національний банк України» в редакціях від 24.11.2009 р. - чинних на час виникнення спірних правовідносин) Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України. Так, згідно ч.1 ст.56 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Відповідно до п.6.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції від 20.06.2007 р. - на час виникнення спірних правовідносин), порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Відповідно до п.1.27 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції від 20.06.2007 р. - на час виникнення спірних правовідносин), платіжна картка - спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до п.15.1, п.15.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції від 20.06.2007 р. - на час виникнення спірних правовідносин), операції з платіжними картками здійснюються з урахуванням вимог, встановлених законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Платіжна картка є власністю емітента і надається ним клієнту відповідно до умов договору. Згідно п.1.5 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків національній і іноземній валютах» затверджених постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 р. №492 (в редакції від 12.02.2010 р. - винній на час написання Заяви від 21.02.2010 р.) (далі - Інструкція від 21.02.2003 р. №492), на яку також посилається позивач в поясненнях, Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. Згідно п.1.9 Інструкція від 21.02.2003 р. №492, Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис. При цьому, з положень визначених пунктами 1.18, 1.19 Інструкція від 21.02.2003 р. №492, встановлено, що у разі відкриття поточного рахунку клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунку (п.1.18), тексти заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів (за потреби) можуть бути зазначені в договорі банківського рахунку між банком і клієнтом - фізичною особою за довільною формою, але із збереженням реквізитів, передбачених у відповідних додатках до цієї Інструкції (п.1.19), вбачається, що дані заяви можуть бути зазначені у Договорі банківського рахунку, при цьому зразок заяви яка заповнюється, у тому числі фізичною особою визначено у Додатках до даної Інструкції. Згідно ст.1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Вимогою ч.3 ст.203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Однак, дотримання позивачем вищезазначених вимог законодавства стосовно спірних правовідносин - судом не встановлено, а позивачем не доведено. Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Отже, з зазначених вище вимог законодавства, вбачається, що основною умовою відкриття рахунку, видачі платіжної картки є не написання заяви, а укладання договору, який повинен відповідати вимогам законодавства України, та у договорі про надання та використання платіжної картки, обов'язково мають бути наявні усі складові договору, предмет договору, вид платіжного засобу, права, обов'язки сторін договору, тощо, у тому числі Умови, правила та тарифи про які зазначає сторона позивача, при цьому усі умови викладені у договорі повинні бути погоджені усіма сторонами договору з усіх складових. Згідно змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц. Доказів, що, як зазначені позивачем і у змісті позовної заяви, і у письмових поясненнях «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», «Тарифи Банку», чи будь-які інші - є складовою частиною Заяви від 21.02.2010 р. та, як зазначає позивач, укладеного між сторонами договору б/н від 21.02.2010 р., що саме на ці Умови, Правила та Тарифи погоджувалась відповідач [PERSON] - позивачем не надано (що також узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 16.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, у постанові від 30.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, постанові від 18.04.2018 по справі №234/10860/16-ц та постанові від 11.07.2018 року у справі №356/1261/16-ц), а судом не встановлено. При цьому і самі «Умови та правила надання банківських послуг» не містить і не передбачають підпису відповідача, тому їх застосування до спірних правовідносин є безпідставним (зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 05.03.2018 по справі №192/156/17-ц). В порушення ст.1048 ЦК України, саме Договір, в якому було б зазначено розмір процентів відсутній - відсутній. При цьому, відповідно до положень ч.4 ст.1056-1 ЦК України, кредитор не має права змінювати процентну ставку без згоди позичальника, відповідачем заперечується наявність такої згоди, а судом належних доказів зазначеного - не встановлено. Посилання позивача на повідомлення відповідача в електронному вигляді про зміну ставки суд вважає безпідставними, оскільки Договору, який би було погоджено відповідачем та у якому б було відображено, у тому числі, такий вид повідомлення - не встановлено. Посилання позивача на те, що ці Умови та Тарифи викладені на сайті Банку в Інтернет мережі також є безпідставними, оскільки немає доказів як наявності електронного підпису на їх електронних копіях (Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 №851-IV), а також доказів отримання відповідачем їх електронних копій, доказів того, що електронна копія документів, на які посилається позивач, є складовою договору б/н від 21.02.2010 р. - також відсутні. Посилання позивача на виписку по особовому рахунку (а.с.79-83), Довідку від 22.12.2018 р. (а.с.94) також не свідчать про те, що рахунок відкрито за Умовами та правила надання банківських послуг про які зазначає позивач. Слід також зауважити, що «ознайомлення» у тому числі і в мережі Інтернет, про що зазначає позивач, не означає наявності волевиявлення у вигляді «погодження» з ними. Крім того, з самих наданих позивачем «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с.12-17-ворот), Виписок по особовому рахунку (а.с.79-83), Довідки (а.с.94) - не вбачається, що вони надані саме по Договору б/н від 21.02.2010 р. у тому числі, як зазначено позивачем, кредитному за Умовами, Правилами, Тарифами обслуговування, про які зазначає позивач, чи будь-яких інших. А отже застосування положень Умов, Правил та Тарифів при обслуговуванні позивачем карткового рахунку відкритого на ім'я відповідача, які знайшли своє підтвердження у Виписці по особовому рахунку - є безпідставними, оскільки проведені за неузгодженими обома сторонами тарифами. Відповідно до правової позиції, викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 755/7704/15-ц від 23 січня 2018 року, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду. Отже, враховуючи зазначене вище, суд, щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.8-10), дійшов висновку, що цей розрахунок не може вважатися доказом наявності договору б/н від 21.02.2010 р. на умовах про які зазначає позивач, оскільки з самого розрахунку не зрозуміло за якими узгодженими тарифами та умовами його проведено, за яких підстав, за якими саме картковими рахунками, що це розрахунок за договором від 21.02.2010 р. - наявності якого суду не доведено позивачем. Однак, враховуючи, що відповідачем не надано доказів того, що картковий рахунок по якому стороною позивача надано Виписки (а.с.79-83) їй не належить, враховуючи, також і те, що відповідачем не заперечується відкриття кредитного карткового рахунку 21.02.2010 р. однак за відсутності обслуговування умов про які зазначає позивач, судом у спростування посилань відповідача про не користування кредитними коштами, встановлено, що за період з 23.07.2010 р. по 24.04.2014 р. за рахунком зазначеним у Виписці, належність якого відповідачу не спростована, було здійснено операцій щодо зняття різними засобами (готівковими, безготівковими, шляхом покупки товару, тощо) на загальну суму 136976 грн. 68 коп., при цьому, на цей рахунок було внесено коштів за допомогою готівкового та безготівкового поповнення, у цей період, на загальну суму 126315 грн., перше поповнення відбулось 09.08.2010 р., а останнє - 16.04.2014 р. Отже, шляхом математичного підрахунку, встановлено, що відповідачем з рахунку зазначеного у Виписці було використано на 10661 грн. 68 коп. більше ніж внесено, отже відповідач використала грошові кошти, які належать позивачу. При цьому, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності визначеної ст.257 ЦК України (три роки) не вбачається, оскільки останнє знання з карткового рахунку відповідача грошових коштів відбулось 24.04.2014 р., позивач звернувся до суду з позовом 18.04.2017 р., статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, тобто позивачем трирічний строк звернення не пропущено. Згідно ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача встановлений судом розмір використаних не власних коштів відповідача в сумі 10661 грн. 68 коп., однак інші вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки правомірність їх нарахування судом не встановлена, а позивачем не доведена, що судом аналізувалось вище, отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Щодо розподілу судових витрат: Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, а також те, що даний розмір судового збору не було стягнуто з відповідача на підставі виданого судом виконавчого листа (а.с.70, 71) на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 10.11.2018 р., у зв'язку зі скасуванням рішення на підставі якого видавався виконавчий документ, та виконавчий лист було повернуто до Енергодарського міського суду Запорізької області, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача розмір сплаченого позивачем судового збору в сумі 1600 грн. (а.с.2). На підставі викладеного,

Outcome: partial