Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

18.01.2021 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працював на\~підприємстві відповідача\~в умовах\~впливу шкідливих\~факторів 27\~років 10\~місяців.\~Позивачу встановлені\~два професійні\~захворювання:\~вібраційна хвороба\~та хронічне\~обструктивне захворювання\~легень.\~Згідно з\~довідкою МСЕК\~від 10.12.2020\~позивачу встановлено\~90%\~втрати професійної\~працездатності та\~перша група\~інвалідності первинно\~з 01.12.2020\~та безстроково.\~Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.03.2020 доведена вина ПрАТ «Північний ГЗК». В зв`язку з професійними захворюваннями змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути на користь позивача з відповідача 216000грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою від 22.01.2021 відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 22.02.2021. 19.02.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що позивач працював на підприємстві відповідача: з 11.09.1985 по 03.02.1987 та з 02.01.1989 по 30.03.1999 помічником машиніста екскаватору та машиністом екскаватору в кар`єрі у Ганнівського кар`єру; з 11.04.2005 по 05.11.2019 помічником машиніста екскаватору та машиністом екскаватору в кар`єру Першотравневого кар`єру. У лютому 2020 позивачу встановлені діагнози двох професійних захворювань: «вібраційна хвороба 2 стадії від дії загальної вібрації» та «хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (пиловий бронхіт 1 ст., емфізема легень 1 ст. ЛН 1 ст.)». 18.03.2020 було складено «Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання». 10.02.2020 позивач пройшов первинний огляд МСЕК, йому було визначено 90% втрати професійної працездатності (85% - вібраційна хвороба; 5% - ХОЗЛ) та встановлено 1 групу інвалідності. Чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Позивач був попереджений про роботу у шкідливих умовах і свідомо погоджувався на неї, за що, між іншим, отримував пільги та компенсації. Також, на думку відповідача, позивачем не доведено наявність моральних страждань, оскільки надані письмові докази до позову свідчать лише про факти роботи позивача на підприємстві відповідача, встановлення йому профзахворювань та стійкої втрати працездатності і не доводять дійсний розмір заподіяної моральної шкоди. (вх.№3593 від 19.02.2021). У судове засідання 22.02.2021 сторони не з`явились. Позивач разом із позовом подав суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.12). Представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи без її участі (вх.№ 3656 від 22.02.2021). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на ПрАТ «Північний ГЗК» з 11.09.1985 по 03.02.1987 та з 02.01.1989 по 30.03.1999 помічником машиніста екскаватору та машиністом екскаватору в кар`єрі у Ганнівського кар`єру; з 11.04.2005 по 05.11.2019 помічником машиніста екскаватору та машиністом екскаватору в кар`єрі Першотравневого кар`єру та звільнився 05.11.2019 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 31-36). В Акті\~розслідування хронічного\~професійного захворювання\~від 18.03.2020\~(далі\~ Акт\~розслідування)\~зазначено,\~що у\~ [PERSON] \~11.02.2020\~під час\~медичного огляду\~у відокремленому\~відділенні №2\~лікувально-діагностичного\~центру ТОВ\~«МЕДИКОМ» виявлені\~професійні захворювання:\~1.\~Вібраційна хвороба\~другої стадії\~від дії\~загальної вібрації\~з церебрально-периферичним\~ангіодистонічним синдромом,\~ускладнений перенесеними\~(2017,\~21.07.2019,\~27.01.2020)\~ішемічними інсультами\~в басейні\~лівої СМА\~атеротромботичний підтип,\~правобічний геміпарез,\~сенсо-моторна\~афазія,\~псевдобульбарний синдром,\~лівобічна пірамідна\~недостатність,\~емоційно афективні\~розлади,\~ІХС,\~ГХ,\~ІІІ ст.,\~з вазомоторно-трофічними\~порушеннями на\~кистях,\~у поєднанні\~з радикулопатією\~попереково-крижовою\~L5-S1\~та шийною\~С6-С8\~з вираженими\~статико-динамічними\~порушеннями,\~двобічним плечолопатковим\~періартрозом (ПФ\~другого ступеня),\~деформуючим остеоартрозом\~з періартрозами ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів, больовий синдром. (а.с.21-25). З п.17 Акту розслідування слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи машиністом екскаватора [PERSON] виконував роботи з керування екскаватором при розробці вибою, навантаженні гірничої маси в транспортні засоби та здійснював роботи з ремонту та обслуговування механізмів, вузлів та обладнання екскаватора під час його зупинки. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди та технологічного устаткування, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації, пилу з змістом діоксиду кремнію; від 10% до 70%. Відповідно до п.18 Акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання встановлено: перевищення еквівалентного рівня віброшвидкості на 4 дБ ( 105 дБ при ГДР 101 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039-99). Перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксиду кристалічного (SiO2) від 10% до 70% в 2,2 рази (4,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3). (а.с.21-25). Згідно з медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 11.02.2020 №266 підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут: 11.09.1985-03.02.1987 помічник машиніста екскаватора в кар`єрі; 18.06.1987-29.09.1987 - помічник машиніста локомотива в кар`єрі; 02.01.1989-30.03.1999 помічник машиніста екскаватора в кар`єрі; 11.04.2005-05.08.2008 помічник машиніста екскаватора в кар`єрі; 05.08.2008-05.11.2019 машиніст екскаватора в кар`єрі. Працював в умовах дії загальної та локальної вібрації, пилу, шуму, мікроклімату, що перевищують ГДР. (а.с.13-14). За довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА №079419 позивачу під час огляду 10.12.2020 первинно встановлено 90% втрати працездатності та перша група інвалідності з 1 грудня 2020 безстроково у зв`язку з професійними захворюваннями (85% - вібраційна хвороба, 5% - ХОЗЛ) та зазначена потреба постійному сторонньому нагляді та допомозі; забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення. (а.с.26). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота позивача у шкідливих умовах, що перевищували гранично допустимі. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємств, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 55-річному віці втратив професійну працездатність первинно у розмірі 90%, а також йому встановлено 1 групу інвалідності безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється сильними больовими відчуттями; необхідністю проходити лікування, постійно перебувати під стороннім наглядом і допомогою та докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження його фізичної активності та порушення нормальних життєвих зв`язків. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача понад 26 років у шкідливих умовах, йому встановлено первинно 90% втрати працездатності та 1 групу інвалідності безстроково, а також характер професійних захворювань, пов`язаних із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 216000 грн.. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину її фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості її повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін її життєвих зв`язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 180000 грн. за встановлені первинно 90% втрати працездатності та 1 групу інвалідності безстроково. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір» і виходячи з розміру пропорційно задоволених вимог, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1800 грн.. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial