Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

19 липня 2016 року, позивачка [PERSON] в інтересах та від імені малолітньої дитини-сироти [PERSON], [INFO] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати за малолітньою дитиною-сиротою [PERSON], [INFO] право на обов'язкову частку у спадщині у вигляді ? частини всього спадкового майна, яка відкрилася після смерті баби [PERSON], померлої [INFO]., мотивуючи це письмовими відмовами нотаріуса у видачі на ім`я малолітньої [PERSON], [INFO] свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку у спадковому майні з посиланням на вимоги ст. 1241 ЦК України. В судовому засіданні позивачка [PERSON], яка діє в інтересах та від імені малолітньої дитини-сироти [PERSON], [INFO] повністю підтримала свій позов та просила його задовольнити. Представниця відповідачки [PERSON] позов не визнала повністю з мотивів його безпідставності і необґрунтованості та з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Представниця 3-ої особи без самостійних вимог Овідіопольської державної нотаріальної контори ГТУЮ в Одеській області в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, надіславши до суду письмове клопотання про слухання справи за її відсутності (а.с. 32). Представниця 3-ої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА в судовому засіданні просила суд, з урахуванням інтересів малолітньої дитини задовольнити позов. Заслухавши думку і пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та спадкову справу № 149/2016, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності зі ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку - є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Нормами статті 1221 ЦК України передбачено - місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування - мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України). Статтею 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Частина 1 статті 1266 ЦК України передбачає - внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Приписи ст. 1261 ЦК України встановлюють, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1268,1269 ЦК України передбачено - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтями 1269,1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Суд встановив, що мати малолітньої [PERSON], [INFO] - [PERSON] померла [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про народження дитини [INFO] від 19.12.2011 р. та свідоцтвом про смерть матері [INFO] від 29.09.2014 р. (а.с. 7,11). Розпорядженнями Овідіопольської РДА № 927/А-2014 від 23.12.2014 р. та № 782/А-2014 від 29.10.2014 р. - [PERSON] була призначена опікуном для малолітньої [PERSON], [INFO], встановлено місце проживання малолітньої дитини місцем проживання опікуна за адресою : [ADDRESS], доручено виконкому Доброолександрівської с/р вжити заходів щодо збереження за малолітньою дитиною права користування житлом за адресою : [ADDRESS]. Надано малолітній [PERSON], [INFO] статусу дитини-сироти. Службі у справах дітей Овідіопольської РДА у 3-ти денний термін забезпечити влаштування дитини (а.с. 9,10). Рішенням виконкому Доброолександрівської с/р Овідіопольського району Одеської області № 01-VI від 06.02.2015 р. - було збережено за малолітньою дитиною-сиротою [PERSON], [INFO] право користування житловою площею в [ADDRESS] та призначено [PERSON] (бабу малолітньої дитини), яка мешкає у [ADDRESS] відповідальною за збереження житлової площі малолітній [PERSON] (а.с. 12). Суд з`ясував, що [PERSON] (баба малолітньої дитини) померла [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 27.01.2016 р., і після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], який належав спадкодавцю на праві власності на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4725376 від 14.09.2004 р. (а.с. 46,52). Так, 16.01.2015 р. за життя спадкодавця [PERSON], остання склала нотаріально посвідчений заповіт (реєстр. № 38), відповідно до якого все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, та на що вона за законом матиме право вона заповідала відповідачці [PERSON], яка є її невісткою (а.с. 47). Суд встановив, що 24.05.2016 р. до Овідіопольської РДНК Одеської області надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом, після смерті [PERSON], померлої [INFO]. яку вона прийняла (а.с. 51). 10.06.2016 р. до нотаріальної контори зі своєю заявою про прийняття спадщини за законом звернулася позивачка [PERSON], яка діє в інтересах та від імені малолітньої [PERSON], [INFO], зазначивши у заяві, що малолітня [PERSON], [INFO] є спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO]. за правом представлення згідно ст. 1266 в зв'язку з тим, що її мати [PERSON], яка померла [INFO]. є дочкою померлої [PERSON], і спадщину після смерті якої приймає малолітня і (а.с. 59). Своїм листом від 10.06.2016 р. державний нотаріус повідомив позивачку про наявність заповіту у спадковій справі не на ім`я малолітньої дитини, а тому остання не може претендувати на спадкування за законом, оскільки є спадкоємець за заповітом (а.с. 64 оборот аркуша). 22.06.2016 р. до нотаріуса повторно звернулася позивачка, як опікун малолітньої [PERSON], [INFO] з заявою, в якій просила нотаріуса прийняти заяву від малолітньої дитини щодо прийняття обов'язкової частки у спадщині після смерті [PERSON], померлої [INFO]. в порядку ст. 1241 ЦК України, отримавши письмову відмову нотаріуса від 29.06.2016 р. з посиланням на те, що онуки спадкодавця не мають права на обов'язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України (а.с. 65 оборот аркуша). На думку суду, з врахування вищевикладених вимог ст. 1241 ЦК України - малолітня [PERSON], [INFO] дійсно не має права на обов'язкову частку у спадщині після смерті своєї баби [PERSON], померлої [INFO]., так як онуки спадкодавця не вказані у даній статті як особи, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, а також, враховуючи наявність вказаного вище нотаріально посвідченого заповіту від 16.01.2015 р. (реєстр. № 38), який на сьогодні є чинним, спадкування за правом представлення має місце у випадках встановлених ст. 1266 ЦК України, за умови якщо спадкоємець першої - третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК України застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК України). Таким чином, суд дійшов висновку, що малолітня дитина-сирота [PERSON], [INFO]. згідно приписів ст. 1241 ЦК України не має право на обов'язкову частку у спадщині та не може успадкувати спадщину за правом представлення за ст. 1266 ЦК України у зв'язку з існуванням заповіту, та з підстав описаних вище, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed