Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

17 листопада 2016 року заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, посилаючись на те, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. [INFO] у медичному закладі м. Донецька заявниця народила дитину - хлопчика, та є одинокою матір*ю. У зв*язку з тим, що вказана територія тимчасово непідконтрольна Україні внаслідок окупації, то вона не може зареєструвати в органах РАЦС народження дитини та отримати належне свідоцтво. Наявний у заявниці примірник медичного свідоцтва про народження дитини, виданий закладом охорони здоров*я на окупованій території, є недійсним та не створює правових наслідків. З метою отримання свідоцтва про народження дитини державного зразка просила суд встановити факт народження дитини чоловічої статі - [PERSON], [INFO] у м. Донецьку Донецької області, матір*ю якої вона являється. У судове засідання заявниця не з*явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує заяву (а.с. 5). Представник заінтересованої особи - Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, у судове засідання не з*явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового розгляду. Суд, з*ясувавши позицію заявниці, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що заявниця - [PERSON], [INFO], уродженка м. Макіївка Донецької області, є громадянкою України та згідно даних паспорту зареєстрована у [ADDRESS] (а.с. 6); згідно даних паспорту у зареєстрованому шлюбі заявниця не перебуває. [INFO] заявниця в закладі охорони здоров*я - ЦМКЛ №3 м. Донецька народила дитину - хлопчика, що вбачається з дубліката медичного свідоцтва про народження дитини № 18 від 03 червня 2016 року (а.с. 7); а також вбачається з наданих заявницею на підтвердження своїх вимог обмінної карти пологового будинку, пологового відділення лікарні (а.с. 8), копії історії розвитку дитини (а.с. 9-14), письмових свідчень [PERSON], [PERSON] (а.с. 15-18), фотознімків, на яких зображені заявниця у справі у стані вагітності та з новонародженою дитиною (а.с. 20). При цьому, оскільки документ, що підтверджує факт народження дитини заявниці, виданий закладом охорони здоров*я на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійним і не створює правових наслідків відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за вих. № 2434/03.2-38 від 14 листопада 2016 року (а.с. 19) відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини, матір*ю якої є [PERSON], з причини пред*явлення документа, що підтверджує народження дитини, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України, виданого на тимчасово непідконтрольній території України після 01 грудня 2014 року. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Таким чином, суд зазначає, що ім'я дитини може бути вказане батьками безпосередньо під час державної реєстрації народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявниця у справі та її дитина, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини - хлопчика, [INFO] у м. Донецьк Донецької області, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянці України [PERSON] свідоцтво про народження її дитини, видане державним органом України. Суд залишає без задоволення заяву [PERSON] в частині зазначення прізвища та по-батькові дитини як таку, що не знайшла свого підтвердження на підставі наданих заявницею доказів.

Outcome: partial