Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

18.12.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Велес Авто», в якому просить стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень в рахунок повернення коштів, сплачених ним за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу № 0223/17 від 11.12.2017 року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що в мережі Інтернет він знайшов оголошення щодо продажу автомобіля марки ВАЗ Priora, 2017 року випуску, білого кольору, за ціною 60000 грн. 10 грудня 2017 року звернувся до офісу відповідача у м. Павлоград, Дніпропетровської області, де був укладений попередній договір купівлі - продажу №0223/17, за яким відповідач зобов'язався придбати у третіх осіб та передати позивачу у власність транспортний засіб. На виконання умов договору позивачем було внесено на рахунок відповідача аванс у розмірі 30 000, 00 грн. Пунктом 1.6 договору було визначено сукупну вартість автомобіля в розмірі 300 000 гривень. Хоча працівник відповідача, який оформляв договір та надав реквізити для сплати коштів вказував вартість автомобіля 60000 грн. Після спливу обумовленого строку для укладання основного договору, позивач звернувся до представника відповідача з вимогою про укладання основного договору або повернення сплачених коштів за договором. Під час телефонної розмови, представник відповідача повідомляв, що автомобіль доставлять за місце проживання позивач. Таким чином, позивач дізнався, що в попередньому договорі купівлі - продажу замість 60 000 гривень, вказана вартість автомобіля в розмірі 300 000 гривень, що дуже вразило позивача бо він не розраховував на таку суму. Після з'ясування вказаних обставин, позивач зрозумів, що автомобіль за таку ціну, яка його влаштовувала, та була вказана на сайті, у термін який обіцяли, - він не отримає. Позивач вказує, що неодноразово звертався по телефону до працівників ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» з вимогою повернути сплачені кошти. На що отримував різні відмови, а в подальшому вони взагалі перестали виходити на зв'язок. Посилаючись на те, що відповідачем не було доведено до його відома достовірних умов договору, що вплинуло б на можливість його свідомого вибору, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просить стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн. в рахунок повернення коштів за вказаним договором та 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 26 лютого 2018 року відкрите провадження у справі. 13.07.2018 року позивач подав позовну заяву про збільшення позовних вимог, додатково виклавши вимогу про стягнення з відповідача неустойку на підставі ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 62700 грн. так як відповідач не повернув протягом 209 днів суму авансового внеску після розірвання договору (а.с. 54-56). В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та розповів про обставини введення його в оману працівниками ТОВ «ВЕЛЕС АВТО», спочатку за допомогою недостовірної реклами, а в подальшому під час укладення договору, шляхом підміни предмету договору. Так як він бажав укласти договір купівлі-продажу автомобіля, а в зв'язку із діями представників відповідача укладено попередній договір купівлі-продажу автомобіля, та внесення до договору відомостей про необумовлену ціну договору, в момент коли позивач здійснював авансовий платіж. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцезнаходженням юридичної особи, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності, достатності та допустимості у своїй сукупності дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 11 грудня 2017 року між [PERSON] (покупець) та ТОВ «Велес Авто» (продавець) був укладений попередній договір № 0223/17 купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки «ВАЗ Priora, 2017 року випуску, білого кольору (а.с.3-5), згідно якого продавець зобов'язався придбати у третіх осіб транспортний засіб для відчуження його покупцеві, вартість якого становить 300 000,00 грн., з яких покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти (аванс) у розмірі 30 000,00 грн. Відповідно до п.1.1. договору сторони зобов'язалися у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у цьому попередньому договорі. Пунктом 1.3 договору передбачено, що основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняття пропозиції другою стороною. Окрім того, відповідно до п.1.5 попереднього договору сторони зобов'язуються укласти основний договір 19 грудня 2017 року, за умови повного виконання п.2.1. цього попереднього договору (покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти у розмірі 30000,00 грн., а продавець підтверджує отримання таких коштів). Пунктом 1.8. попереднього договору передбачено, що він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до моменту укладення основного договору. Якщо укладення основного договору у визначений термін не відбулося, то попередній договір та передбачені ним зобов'язання втрачають чинність в день, коли мав бути укладений основний договір, якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Суду подано копію квитанції № 1130/1, з якої вбачається, що 12.12.2017 року [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «Велес Авто» грошові кошти у сумі 30 000,00 грн. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Велес Авто» (код ЄДРПОУ 41394483) місцезнаходження юридичної особи зареєстроване за адресою: 01042, м.Київ, провулок Новопечерський, будинок 19/3, дані про відокремлені підрозділи юридичної особи відсутні. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про захист прав споживачів». За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків, моральної шкоди, а також суд може захистити цивільне право іншим способом, встановленим договором або законом. З досліджених доказів суд вбачає наявність спору між сторонами з приводу порушення відповідачем при укладанні договору вимог законодавства, правомірності утримання грошових коштів, сплачених за договором. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту,вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з подальшими змінами (надалі Закон № 1023-ХІІ) за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з подальшими змінами (надалі Закон № 1023-ХІІ) за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно із ст. 1-1 Закону № 1023-ХІІ, цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З наведеного вбачається, що спірні правовідносини, які склались між сторонами підлягають регулюванню вказаним законом. Відповідно до ч. 2 Закону № 1023-ХІІ законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Таким чином, нормами законодавства встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі, товар, який продавець набуде у майбутньому. Як зазначено вище, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно зі ст.ст. 1011 - 1013 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії. З умов оспорюваного договору вбачається, що ТОВ «Велес Авто» мало на меті укласти договір, предметом якого є послуга, направлена на підбір та подальшу купівлю транспортного засобу із визначеними параметрами, та розраховувало на покриття витрат, пов'язаних із вказаною послугою за рахунок позивача. Таким чином вбачається, що між сторонами укладено договір за умовами якого ТОВ «Велес Авто» (комісіонер) зобов'язався за дорученням позивача за плату вчинити правочин купівлі-продажу транспортного засобу від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 3 ст.6 та ст.627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закон № 1023-ХІІ підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За найменуванням сторони уклали «Попередній договір №0223/17 купівлі-продажу транспортного засобу», однак за його умовами ТОВ «Велес Авто» зобов'язалось надати позивачеві послуги за його дорученням, а саме вчинити правочин купівлі-продажу транспортного засобу від свого імені, однак за рахунок комітента. За таких обставин суд приходить до висновку, що споживачу [PERSON] відповідач ТОВ «Велес Авто» надало інформацію необхідну для здійснення свідомого вибору про зміст договору у двозначний спосіб, а тому підприємницька практика ТОВ «Велес Авто» є такою, що вводить в оману та, відповідно, є нечесною. Крім того, спірний договір не містить істотної умови - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (індивідуальні технічні характеристики, номер шасі, тощо). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками. Частиною 6 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Аналізуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність визнання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між позивачем та ТОВ «Велес Авто» 11 грудня 2017 року недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зважаючи на недійсність оспорюваного правочину, з ТОВ «Велес Авто» на користь [PERSON] слід стягнути сплачені ним на виконання договору грошові кошти в сумі 30000 грн. Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн. та в часті стягнення неустойки відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 62700 грн. Відмовляючи у задоволенні вказаної частини позовних вимог суд приходить до переконання, що ті правові підстави, які вказані у своїй позовній заяві не являються законними. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та того, що позивача звільнено від сплати судового збору, а тому судовий збір в розмірі 704,8 грн. за одну позовну вимогу підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial