Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

19.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача в порядку регресу суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 10274,72 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 27.08.2012 року між Приватним акціонерним товариством «Українська охоронно-страхова компанія» та [PERSON] було укладеного договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів АВ/9036110, відповідно до якого, в період з 27.08.2012 року по 26.08.2013 року забезпечувалася цивільно-правова відповідальність водія, який керував автомобілем «Mitsubishi», державний номер [NUMBER]. Також зазначає, що 26.07.2013 року по вул. Краківська, 13-б в м. Києві, відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля марки «Mitsubishi», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Subaru», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль «Subaru», д.н.з. [NUMBER]. Позивач зазначає, що згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 05.09.2013 року, винним у скоєнні ДТП, що сталася 26.07.2013 року за ст. 124 КУпАП, було визнано [PERSON] та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. Посилається, що на підставі заяви на виплату страхового відшкодування, довідки ВДАІ, звіту, акту про настання страхового випадку №13189 від 27.03.2014 року, №11610 від 21.10.2013 року позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій особі в сумі 19 949 грн. 45 коп., витрати на проведення авто товарознавчої експертизи становлять 300 грн. 00 коп. Також, позивач зазначає, що згідно посвідчення водія серія [NUMBER] право керувати транспортним засобом серії «В» Відповідач отримав 29.08.2011 року. Враховуючи вищевикладене, а також п.38-1.1. ст. 38-1 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, що діяла на момент укладання договору), позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, зі змісту якої вбачається, що представник позивача позов підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу у його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату та час судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомленні ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Відповідно з ст. 4 Закону України «Про страхування» страхування транспортного засобу належить до майнового страхування. Відповідно ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно положень ст.ст. 1187 ЦК України шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Судом встановлено, що 27.08.2012 року між Приватним акціонерним товариством «Українська охоронно-страхова компанія» та [PERSON] було укладеного договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ/9036110, відповідно до якого, в період з 27.08.2012 року по 26.08.2013 року забезпечувалася цивільно-правова відповідальність водія, який керував автомобілем «Mitsubishi Lancer», державний номер [NUMBER] (а.с.6). Судом також встановлено, що 26.07.2013 року, близько 10 год. 00 хв., по вул. Краківська, 13-б в м. Києві, відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля марки «Mitsubishi», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Subaru», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] (а.с.12). Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.09.2013 року, винним у скоєнні ДТП, що сталася 26.07.2013 року за ст. 124 КУпАП, було визнано [PERSON] та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. (а.с.12). Згідно з постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.09.2013 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм - [PERSON] п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що вина відповідача [PERSON] в тому, що він спричинив ДТП, що сталася 26 липня 2013 року, доведена та доказуванню не підлягає. Вбачається, що на підставі, звіту №1226 від 09.08.2013 року, страхового акту №13189 від 27.03.2014 року, страхового акту №11610 від 21.10.2013 року позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій особі в сумі 19 949 грн. 45 коп., витрати на проведення авто товарознавчої експертизи становлять 300 грн. 00 коп. (а.с.31-42). Відповідно до п. 38-1.1. ст. 38-1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, що діяла на момент укладання договору): «У разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи водієм, водійський стаж якого є меншим, ніж визначено умовами договору страхування, то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування». Згідно посвідчення водія серія [NUMBER], право керувати транспортним засобом серії «В» відповідач отримав 29.08.2011 року (а.с.28). Згідно полісу №АВ/9036110 від 27.08.2012 року вбачається, що водійський стаж [PERSON] на момент ДТП є меншим, ніж визначено умовами договору страхування. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Як випливає зі ст.58,57 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими, зокрема, певні обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, тобто письмовими доказами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, в даному випадку поясненнями сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку регресу суми страхового відшкодування в розмірі 9974,72 грн. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат за проведення авто товарознавчої експертизи в розмірі 300,00 грн., так як дані витрати не входять до суми страхового відшкодування, оскільки такі витрати не є складовою фактичного розміру збитків, визначених ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial