Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

19.09.2019 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, уточнивши його 30.09.2019 р.. В обґрунтування позову зазначив, що він з 06.06.1972 р. по 26.01.2009 р. працював на підприємстві відповідача: помічником машиніста локомотива, машиністом локомотива (тепловоза), сторожем. Працюючи в період з 01.06.1975 р. по 14.07.1997 р., машиністом локомотива (тепловоза) по вивозу руди з кар`єру, в шкідливих умовах, він отримав професійне захворювання: радикулопатія шийна та попереково-крижова з вираженим статико-динамічним порушенням, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечелопаткового періартрозу, нейросенсорна приглухуватість 1 ст.. Висновком МСЕК від 12.05.1997 р. йому вперше встановлено 55% втрати професійної працездатності. Після неодноразових оглядів, висновком МСЕК від 01.06.2004 р., йому було встановлено 60% втрати професійної працездатності та 3-ю групу інвалідності, безстроково. Просить стягнути з відповідача на свою користь 160000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів - 22 роки. Під час прийому на роботу і в процесі трудової діяльності, позивач був під розписку проінформований про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Вказане свідчить про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у продовженні роботи в шкідливих умовах праці. Позивачем не доведено характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних страждань, так як акт розслідування хронічного професійного захворювання не підтверджує наявність моральних страждань позивачем, а довідка МСЕК, на яку посилається позивач, дає йому право лише на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових виплат, які здійснює відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював з 06.06.1972 р. по 26.01.2009 р. на підприємстві відповідача за різними професіями: помічником машиніста локомотива, машиністом локомотива (тепловоза), сторожем. У період з 01.06.1975 р. по 14.07.1997 р., працював машиністом локомотива (тепловоза) по вивозу руди з кар`єру у відповідача, тобто протягом тривалого часу, а саме 22 роки, в умовах впливу шкідливих факторів та отримав професійні захворювання (а.с. 7-8). Висновком МСЕК від 12.05.1997 р. йому вперше встановлено 55% втрати професійної працездатності. Після неодноразових оглядів, висновком МСЕК від 01.06.2004 р., йому було встановлено 60% втрати професійної працездатності та 3-ю групу інвалідності, безстроково. (а.с. 10-12). Із дослідженого акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 10.03.1997 р. слідує, що позивачу встановлено професійні захворювання: - радикулопатія шийна та попереково-крижова з вираженим статико-динамічним порушенням, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечелопаткового періартрозу, нейросенсорна приглухуватість 1 ст. (а.с. 9). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Згідно ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 10.03.1997 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є те, що в процесі роботи позивач підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації, пилу та виробничого шуму. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 60 % втрати працездатності, а також характер захворювань, пов`язаних із спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вінзмушений змінити звичний спосіб життя - постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві зв`язки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 100000 грн. за встановлені 60 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 768,80 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial