Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

18.06.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати останнього таким, що втратив право користуватися житлом в належній їй на праві приватної власності квартирі [ADDRESS] (далі - Квартира). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що спірна Квартира належить їй на праві власності. Відповідач не є членом її сім'ї, не проживає в даній квартирі, однак на даний час прописаний у ній і добровільно не бажає знятися з реєстрації, чим порушує її права та перешкоджає вільному розпорядженню майном. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надіслала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2013 року позивачу на праві власності належить Квартира, в якій також зареєстрований відповідач. За умовами п. 3.1.2 договору попередній власник квартири - [PERSON] взяв на себе зобов'язання самому виписатися та виписати усіх інших осіб, зареєстрованих в Квартирі до 03.09.2013 року. Однак станом на день звернення позивача до суду відповідач з реєстрації в Квартирі не знявся та не проживає в ній з моменту продажу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність»). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Припинення права власності особи на житло припиняє його право на користування цим житлом. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Квартира належить позивачу, [PERSON] - відповідач по справі, після відчуження Квартири не проживає в ній, має інше місце проживання, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved