Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

18 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2010 року. Шлюб між сторонами був розірваний 05 травня 2015 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Батьки дитини проживають окремо, а дитина проживає разом з позивачем. З часу розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2015 року вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття. На сьогоднішній день та уже протягом тривалого часу відповідач перебуває на заробітках у Сполучених Штатах Америки, офіційно працевлаштований. Позивач на даний час має можливість часто відпочивати з дитиною за кордоном у своїх друзів, може забезпечити навчання та відпочинок сина у міжнародних дитячих таборах. Незважаючи на неодноразові звернення позивача добровільно надати дозвіл на тимчасові поїздки за кордон відповідач їх ігнорує. За таких обставин позивач просить надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за кордон до [PERSON] у період з 09 січня 2017 року по 08 січня 2018 року у супроводі матері [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) батька [PERSON], [INFO]. 31 січня 2017 року до початку розгляду справи по суті позивачем надана до суду заява про зміну предмету позову, в якій просить надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Польща, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, Арабської Республіки, Єгипет, держави Ізраїль, країн Шенгенської угоди в період з 09 січня 2017 року по 08 січня 2018 року у супроводі матері [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], [INFO]. Позивач у судове засідання не з`явилась, проте надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у жодне судове засідання не з'явився, тоді як про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Проте відповідач не повідомив про причини своєї неявки і не подав заяв про розгляд справи за його відсутності, не було подано і заперечень на позовну заяву. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно частини першої статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому згідно статей 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи положення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони по даній справі зареєстрували шлюб 27 липня 2010 року (а.с. 5). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2015 року, що набрало законної сили 18 травня 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с. 6). Батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідки виписки з домової книги про склад сім'ї і прописку, у квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON], власник, [PERSON], донька, [PERSON], син (а.с. 8). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2015 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 27 січня 2015 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9-12). Позивач зверталася до відповідача з заявою про надання їй нотаріально посвідченого безтермінового дозволу на періодичні виїзди їхнього сина [PERSON] за межі України у її супроводі (а.с. 13-14). [PERSON], [INFO], має паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 31). Позивачу надано запрошення до [PERSON] на ім'я сина [PERSON] (а.с. 32-33). З метою найкращого виховання дитини та її оздоровлення, підвищення її морального та духовного розвитку позивач бажає разом зі своїм сином здійснювати виїзди з дитиною до інших країн. Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Частинами першою-третьою статті 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно частини першої статті 3 зазначеного Закону, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У відповідності з вимогами пункту 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно зі статтею 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статей 1-2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено у частині першій статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи те, що сторони не перебувають у шлюбі, син проживає з матір'ю, а також той факт, що дитина потребує духовного та культурного розвитку, а відповідач необґрунтовано не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон України, в той же час така позиція відповідача шкодить інтересам дитини і не сприяє її всебічному, гармонійному духовному, моральному розвитку та оздоровленню, суд дійшов до переконання про необхідність надання дозволу позивачу на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], [INFO], до Республіки Польща, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, Арабської Республіки, Єгипет, держави Ізраїль, країн Шенгенської угоди в період з дня набрання чинності судовим рішенням по 08 січня 2018 року у супроводі матері [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON]. Враховуючи вищенаведене, відповідно до статті 33 Конституції України, статей 7, 150,155 Сімейного кодексу України, статті 313 Цивільного кодексу України, статей 2, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved