Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

17 березня 2017 року позивач звернулась до суду з зазначеним вище позовом, в якому просила суд поновити її на роботі на посаді фінансового директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО». Позовна заява обґрунтована тим, що з 01.04.2012 позивач працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» на посаді головного економіста, 01.02.2013 була переведена на посаду фінансового директора у товаристві. Позивачка посилалася на те, що з 03 січня 2017 року аналізувала фінансовий стан товариства за 2016 рік, обробляючи виписки з банків, що були надані їй директором товариства [PERSON] і знайшла фінансову невідповідність у розмірі 75 тис. грн., яка виникла в кінці грудня 2016 року. 04 січня 2017 року вона повідомила директора про вказану фінансову невідповідність, після чого він вийшов з рівноваги, силою відібрав у неї ноутбук, заблокував робочий і особистий номер телефону, погрожував, що вона буде працювати безкоштовно цілий рік, про вказану ситуацію позивачка повідомила в той же день всіх співробітників, що працювали в офісі. Позивачка вважає, що найвірогідніше причиною агресивної поведінки [PERSON] було те, що вона знайшла фінансову невідповідність за грудень 2016 року, в результаті чого [PERSON] створив несприятливі умови для її роботи в офісі. Позивачка вказала, що 05, 06 січня 2017 року проводила детальний фінансовий аналіз Товариства за 2016 рік, виставлених рахунків, в результаті чого було знайдено підтвердження фактів сумнівної операції на рахунку товариства. 10-13 січня 2017 року в зв'язку з тим, що позивачка не мала доступу до робочого ноутбуку, свого номеру мобільного телефону та електронної пошти, вимушена була працювати віддалено, зокрема, вказала, що була в Фонді державного майна України, поліції (у зв'язку з втратою кваліфікаційних свідоцтв), співпрацювала з бухгалтерією ТОВ «Компанія «Елма-Консалтинг» та працівниками ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» по отриманню договорів та остаточному підбиттю фінансових результатів за 2016 рік. Позивачка стверджувала, що з урахуванням неможливості працювати в умовах, створених директором товариства, та під його психологічним тиском, вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням від 14.01.2017, яку направила цінним листом і яку [PERSON] отримав 17.01.2017 та усно підтвердив позивачці про отримання її заяви. Посилалася на те, що протягом 16.01.2017-30.01.2017 проходила курс лікування в зв'язку з погіршенням стану здоров'я, спричиненим вказаними вище обставинами. Позивачка пояснила, що скориставшись її відсутністю і неможливістю з її боку контролювати рух коштів на рахунках товариства, [PERSON] почав проводити сумнівні транзакції на рахунках товариства, чим значно погіршив його фінансовий стан. Кошти, що призначалися для розподілу як дивіденди, переводилися [PERSON] з незрозумілою метою на інші рахунки. Крім того, вказала, що негативно на її психологічний стан вплинуло те, що з її зарплатної картки в АТ «ОТП Банк», яка знаходилася в їхньому з директором спільному кабінеті, були несанкціоновано зняті її зарплатні кошти в сумі 900 грн. По даному факту ведеться досудове розслідування №12017100090001405 від 09.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України. Позивачка вказала, що 16-17 січня 2017 року була в офісі товариства з метою отримання пояснення від директора товариства відносно її подальшої праці. Тим більше, що вона була зацікавлена в позитивних результатах роботи товариства як його учасник (50% Статутного (складеного) капіталу Товариства). Зазначено, що 20 січня 2017 року вона отримала під розпис свою трудову книжку в ТОВ «Компанія «Елма-Консалтинг», що обслуговує товариство по кадровим питанням та веденню бухгалтерії, так як директор товариства погрожував їй безпідставним звільненням по статті 40 КЗпП України за прогули. 31 січня 2017 року згідно чинного законодавства позивачка мала б отримати копію наказу про звільнення з посади фінансового директора, згідно поданої раніше її заяви про звільнення за власним бажанням, внесення запису до трудової книжки, розрахунок з виплати заробітної плати та всіх інших платежів. Однак, директор товариства відмовився навіть розглядати ці питання та, коли вона зробила спробу скористатися ноутбуком для роботи, він завадив їй в цьому в грубій формі, у зв'язку з чим її представник, [PERSON], викликав наряд поліції. Того ж дня позивачка написала заяву до Головного управління держпраці у Київській області за номером А-525 від 31.01.2017, щодо відмови директора товариства звільнити її за власним бажанням згідно її заяви та виплати відповідних коштів. Позивачка стверджувала, що, оскільки, 31 січня 2017 року вона не була звільнена згідно з вимогами Кодексу законів про працю України (ст.ст. 36, 38, 39, 40, 41, 47, 49-2) та враховуючи неможливі для праці умови за її робочим місцем, вона змушена була продовжувати виконувати функції фінансового директора поза межами офісу (віддалено). При цьому, 1 лютого 2017 року - на заробітну карточку їй була перерахована заробітна плата без врахування компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки з 01.04.2015 по 31.01.2017, що, на думку позивачки, свідчило про те, вона не була звільнена з роботи, що було порушенням законодавства про працю. Разом з тим, 1 лютого 2017 року на запрошення [PERSON] позивачка зробила спробу прийти в орендоване приміщення товариства за адресою: [ADDRESS] і поспілкуватися з директором, однак, останній повідомив їй, що не буде спілкуватися із нею, лише через медіатора і уточнив точні суми, які пообіцяв повернути на рахунки товариства. Ці дії щодо повернення коштів на рахунки Товариства [PERSON] пообіцяв виконати лише за умови, якщо позивачка не буде виконувати свої функції фінансового директора, а саме: перестане проводити своє розслідування щодо рахунків товариства та не буде повідомляти про порушення фінансової дисципліни контролюючі органи. Їхня розмова, з невідомою для позивача метою, була записана директором [PERSON] на відео-носій у їхньому кабінеті. Підтвердженням того, що вищеназвані транзакції на суму 275 тис. грн. з рахунку в АТ «ОТП Банк» були підозрілими стало те, що ця сума була повернута на рахунок товариства 16-17 лютого 2017 року, після чого директор товариства видає наказ №1-к/тр/к від 17 лютого 2017 року про звільнення позивачки. На думку останньої, це директор товариства зробив з метою неможливості позивачкою далі контролювати рух коштів на рахунках товариства. На переконання позивачки, її робота в якості фінансового директора мала позитивні результати, незважаючи на те, що вона працювала віддалено протягом 01.02.2017-01.03.2017. Позивачка посилалася на те, що 14 лютого 2017 року цінним листом на ім'я директора товариства була направлена заява відносно порушення ним чинного законодавства відносно її звільнення і невиплати їй відповідних коштів, дана заява була отримана [PERSON] (по довіреності товариства) 17.02.2017, відповіді на дану заяву вона не отримала. Зазначено, що протягом 01.02.2017-01.03.2017 позивачка віддалено працювала по поверненню безготівкових коштів на рахунки товариства, що були безпідставно перераховані на фізичних осіб-підприємців посадовою особою [PERSON], який своїми діями завдав значної матеріальної шкоди фінансовому стану товариства і їй ,особисто, як учаснику товариства. За час роботи позивачка змушена була фіксувати правопорушення посадової особи директора товариства з допомогою бухгалтерії, банків, адвоката та звертатися в правоохоронні органи, так як цілком зацікавлена в фінансовій стабільності товариства як його фінансовий директор і учасник. Позивачка вказала, що 21 лютого 2017 року на її картку перераховані кошти в сумі 2528,28 грн. з поясненням, що це є компенсація за невикористану частину щорічної основної відпустки з 01.04.2015 по 20.02.2017, розрахунок даної суми їй невідомий, не погоджений з нею і підстава нарахування даних коштів їй не повідомлена директором товариства. В обґрунтування позовних вимог вказала на те, що її протиправно було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), хоча напередодні вона надіслала директору ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» заяву про звільнення за власним бажанням, яку останній отримав, проте, не розглянув. За таких обставин позивач вважає, що відповідачем було порушено порядок відсторонення її, як працівника, від посади фінансового директора, не застосовано передбачену законом підставу для звільнення з посади, порушено порядок звільнення, а також її не ознайомлено з відповідним наказом про прийняте відповідачем рішення. Ухвалою судді від 24 березня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 13.03.2018 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позову. Вказав, що зі змісту позовної заяви не вбачається, що трудовим договором, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» було узгоджено можливість виконання [PERSON] її посадових обов'язків як фінансового директора з 01 лютого 2017 року по 17 лютого 2017 року віддалено та, що роботодавець був попереджений про таку віддалену роботу. Натомість, 17 лютого 2017 року позивача було звільнено з посади фінансового директора ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» згідно наказу № 1-к/тр/к від 17 лютого 2017 року через відсутність на роботі з 01 лютого 2017 року по 17 лютого 2017 року без поважних причин в порядку п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а 20 лютого 2017 року з позивачем було проведено повний розрахунок шляхом перерахування коштів на її банківську картку, що, власне, підтверджує в своєму позові і безпосередньо позивач. При цьому, не вихід [PERSON] на робоче місце неодноразово фіксувався актами, що додаються, зокрема, Актом від 10 лютого 2017 року та від 15 лютого 2017 року, а також доповідною запискою оцінювача Перевертун Д.П. від 01 лютого 2017 року. Відповідач стверджував, що при звільненні [PERSON] з посади фінансового директора ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» вимоги чинного законодавства України щодо порядку оформлення звільнення найманого працівника та здійснення виплат, передбачених чинним законодавством були повністю виконані. Правомірність процедури звільнення [PERSON] з посади фінансового директора ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» згідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України було підтверджено і Державною службою України з питань праці, одним з основних завдань якої є реалізація державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю. Відповідач посилався на те, що згідно припису № 26-202/232-166 від 07 березня 2017 року, наданого директору ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» головним державним інспектором Головного управління держпраці у Київській області Марченко О.Ю. за результатами позапланової перевірки додержання ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» законодавства про працю за зверненням [PERSON] щодо незаконності її звільнення в порядку п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, не було встановлено жодних порушень в процедурі звільнення [PERSON] з посади фінансового директора ТОВ «Центр оцінки власності «Парето». Що стосується заяви [PERSON] щодо її звільнення за власним бажанням, то жодними доказами не підтверджується, що уповноважена особа ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» вказане позивачем поштове відправлення із заявою про звільнення за власним бажанням отримала та до керівника підприємства заява [PERSON] була доведена, а отже роботодавець не був повідомлений про наявність в [PERSON] наміру звільнитися за власним бажанням. Відповідач вказав, що всі інші твердження позовної заяви [PERSON] про поновлення її на роботі також не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а тому не можуть бути взяті судом до уваги при постановленні рішення за результатами розгляду справи. Відповідач також пояснив, що через несумлінне відношення до покладених на [PERSON] обов'язків, ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» не мало можливості своєчасно та належно виконати свої зобов'язання перед ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» за договором про надання послуг № 1026/44374/1 від 05 жовтня 2016 року, що призвело як до фінансових, так і до репутаційних втрат. До того ж наразі за фактом дій [PERSON] та [PERSON] щодо протидії законній господарській діяльності ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» слідчим Омельченко О.О. Солом'янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження № 12017100090005407. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, зазначила, що 14 січня 2017 року написала заяву про звільнення за власним бажанням та, за допомогою засобів поштового зв'язку, направила дану заяву, яку в подальшому, 17 січня 2017 року, отримав [PERSON], директор ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО». Тому, 31 січня 2017 року, згідно з положеннями законодавства про працю, позивач мала отримати копію наказу про звільнення з посади фінансового директора за власним бажанням. Проте, директором товариства 17 лютого 2017 року було видано Наказ № 1-к/тр/к про її звільнення у зв'язку з прогулом без поважних причин. В обґрунтування незаконності такого наказу зазначила, що не порушувала трудової дисципліни та здійснювала свої посадові обов'язки працюючи віддалено, за межами офісу. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог вказавши на те, що директор ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» не отримував лист із заявою позивача про звільнення за власним бажанням, що підтверджується відсутністю підпису [PERSON] на поштовому повідомленні про вручення такого листа та відсутністю відповідної реєстрації у журналі вхідної кореспонденції, який ведеться ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО». В обґрунтування законності звільнення позивача зазначив, що остання не дотримувалась своїх посадових обов'язків та вчинила прогул, оскільки трудовим договором, укладеним між відповідачем та позивачем, не передбачено можливості працювати віддалено, за межами офісу. Тому, директор ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» видав наказ № 1/к/тр від 17 лютого 2017 року, який було виконано та звільнено [PERSON] з посади фінансового директора. Заслухавши пояснення сторін і показання свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] згідно Наказу №1/1-к «По особовому складу» від 01.03.2012 на підставі заяви [PERSON] від 01.03.2012 була прийнята на посаду заступника директора з фінансових питань з 01.03.2012, за сумісництвом, на умовах неповного робочого часу (4 години) з посадовим окладом згідно штатного розпису. В подальшому, [PERSON] згідно Наказу №2-к «щодо особового складу» від 01.04.2012 була прийнята на посаду заступника директора з фінансових питань з 01.04.2012 на умовах неповного робочого часу (4 години) з окладом згідно штатного розпису на підставі заяви [PERSON] від 14.03.2012. З 01.02.2013 згідно Наказу №3-к від 01.02.2013 «щодо особового складу» [PERSON] було переведено з посади заступника директора з фінансових питань на посаду фінансового директора на умовах неповного робочого часу (4 години) (без погіршення умов праці) з окладом згідно штатного розпису. Наказом № 1-к/тр/к від 17 лютого 2017 року [PERSON] звільнено з посади фінансового директора через відсутність на роботі без поважних причин з 01 лютого 2017 року по 17 лютого 2017 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбаченої законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). В свою чергу, законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст.76 ЦПК України. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Матеріалами справи підтверджується, що позивача було викликано до ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» для надання письмових пояснень у зв'язку з відсутністю на робочому місці (т. 1, а.с. 95). 10 лютого 2017 року директором ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» [PERSON], оцінювачем Перевертун Д.П. та оцінювачем Жигалюк Н.О. було складено акт про те, що [PERSON] з 01 лютого 2017 року протягом дев'яти робочих днів не з'являлася на робочому місці (т. 1, а.с. 96). 10 лютого 2017 року позивача було запрошено до кабінету директора засобами телефонного зв'язку, з метою надання пояснень з приводу відсутності на роботі, про що було сформовано відповідний документ (т. 1, а.с. 97). В акті від 15 лютого 2017 року, складеному директором ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» [PERSON], оцінювачем Перевертун Д.П. та оцінювачем Жигалюк Н.О. зазначається, що позивач з 10 лютого 2017 року протягом трьох робочих днів не з'являлася на робочому місці (т. 1, а.с. 98). В свою чергу, у табелі обліку робочого часу міститься позначення «НЗ» (неявка з нез'ясованих причин), у період з 01 лютого 2017 року по 17 лютого 2018 року, у відповідній графі біля прізвища [PERSON] (т. 1, а.с. 94). У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Аналізуючи вищенаведені докази у своїй сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та такими, що підтверджують відсутність позивача на робочому місці у зазначений період часу, що, відповідно, слугувало підставою для застосування роботодавцем щодо позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Щодо пояснень та доказів, наданих позивачем на підтвердження правомірності її відсутності на робочому місці 01 лютого 2017 року у зв'язку із проведенням тонкоголкової аспіраційної пункційної біопсії, суд зазначає, що вони є необґрунтованими, оскільки така медична маніпуляція відповідно до медичного довідника здійснюється протягом 1-2 хвилин, а через 5-10 хвилин пацієнт може покинути медичний заклад і приступити до виконання своїх робочих обов'язків. Враховуючи ж, що оперативне втручання позивачу було проведене лише 26 лютого 2018 року, через 1 рік після звільнення (виписний епікриз № 00876, т. 2, а.с. 100-101), суд вважає, що [PERSON] мала можливість виходити протягом 01 - 20 лютого 2017 року на роботу та виконувати свої посадові обов'язки. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд відноситься критично до пояснень позивача про те, що остання направляла, за допомогою засобів поштового зв'язку, заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки позивач надала рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення та фіскальний чек від 14.01.2017 р., проте не надала суду опису вкладення до відповідного конверту, відтак неможливо встановити зміст конверту та чи дійсно у ньому знаходилась саме заява про звільнення за власним бажанням. Крім того, у документі, наданому ПАТ «Укрпошта» від 23.03.2017 № 380611-620 (т. 1, а.с. 249а) зазначається, що лист № 0312405473269 було отримано [PERSON] 17.01.17, яка не є працівником ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО, . Що стосується посилань позивачки на те, що [PERSON] та інші особи є працівниками ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» суд, проаналізувавши доводи позивачки та подані нею докази на обгрунтування своєї позиції, вважає доводи позивачки необгрунтованими, а докази неналежними. Тобто, позивач не надала доказів, на підтвердження того, що роботодавець був повідомлений про наявність у неї наміру звільнитися за власним бажанням. В свою чергу, згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з заяви [PERSON], поданої начальнику Головного управління держпраці у Київській області від 31 січня 2017 року, позивач просить посприяти її звільненню, отриманню належних до виплати їй коштів, а також здійснити перевірку діяльності товариства відносно порушення законодавства України в частині працевлаштування працівників (т. 1, а.с. 40). За результатами розгляду зазначеної заяви, 07 березня 2017 року Головним управлінням держпраці у Київській області було видано припис № 26-202/232-166, у якому не зафіксовано жодних порушень в частині звільнення працівників ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО», зокрема [PERSON] (т.1, а.с. 103-104). За таких обставин, посилання позивача на формальні недоліки документів щодо її звільнення не спростовують оформлення таких документів з підстав відсутності позивача на робочому місці з 01 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року без поважних причин, що, зокрема, було визнано позивачем в ході судового розгляду. Допитана в судовому засіданні, за клопотанням позивача, свідок Жигалюк Н.О. пояснила, що позивач не виконувала свої посадові обов'язки, оскільки не з'являлась на робочому місці у лютому 2017 року, в зв'язку з чим свідком було підписано акти, що підтверджують відповідні обставини. Допитаний в судовому засіданні, за клопотанням позивача, як свідок директор ТОВ «ЦЕНТР ОЦІНКИ ВЛАСНОСТІ «ПАРЕТО» [PERSON], пояснив, що не отримував заяву позивача про звільнення за власним бажанням та не надавав можливості позивачу працювати віддалено. Тому, оскільки він не знав чому позивач не з'являлась на робочому місці, за невиконання посадових обов'язків звільнив останню з займаної посади. Крім того, суд зазначає, що у судовому засіданні позичці було роз'яснено право на зміну причини формулювання звільнення, враховуючи її бажання звільнитися за власним бажанням, про що нею зазначено в позові. Слід зазначити, що позивачка відмовилася від зміни причини формулювання звільнення та наголошувала на поновленні її на роботі. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, передбачені п. 4 ст. 40 КЗпП України, з позивачем проведено повний розрахунок, відповідно, права позивача при звільненні не порушено, тому позов є безпідставним та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed