Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

19.05.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], ПрАТ Приватного акціонерного товариства Науково-виробниче об'єднання «Созидатель» (далі - ПрАТ НВО «Созитатель»), про визнання угоди про відступлення прав та обов'язків по договору про інвестування житлового будинку недійсною, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] (а.с. № 4 - 8 т. 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 24.05.2017р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 41 т. 1) 19.07.2017р. відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], ПрАТ НВО «Созидатель» про визнання угоди удаваним правочином і визнання за ним права власності на квартиру (а.с. № 70 - 74 т. 1), який ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 19.07.2017р. було залишено без руху і відповідачеві наданий строк для усунення її недоліків (а.с. № 75т. 1). Ухвалою суду від 01.08.2017р. зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первісною позовною заявою (а.с. № 115 т. 1). Ухвалою від 27.02.2018р. суддею Ткаченко Н.В. у справі заявлено самовідвід (а.с. № 148 т. 1). Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 28.02.2018р. справу прийнято до свого провадження (а.с. № 151, 152 т. 1). 25.04.2018р. [PERSON] звернулася до суду як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], ПрАТ НВО «Созидатель» про визнання угоди недійсною, до [PERSON], [PERSON] визнання права власності на Ѕ частини квартири (а.с. № 174 - 177 т. 1). Ухвалою суду від 05.06.2018р. провадження у справі зупинене до прийняття рішення у справі № 201/572/17, у якій [PERSON] була подана заява про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. № 232, 233 т. 1). Ухвалою суду від 03.09.2018р. виправлено описку в ухвалі судді від 30.08.2018р. стосовно дати призначення справи до судового розгляду (а.с. № 247, 248 т. 1). Ухвалою суду від 30.08.2018р. провадження у справі було поновлене (а.с. № 238 т. 1). Ухвалою суду від 25.09.2018р. задоволено клопотання третьої особи про виклик свідка (а.с. № 9 т. 2), від допиту якого третя особа заявою від 23.11.2018р. відмовилася (а.с. № 126 т. 2). Ухвалою суду від 06.12.2018р. позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] об'єднано в одне провадження (а.с. № 143, 144 т. 2). Ухвалами суду від 26.12.2018р. задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про допит у якості виклик свідка [PERSON], явку якого у подальшому не забезпечено, а також відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про врегулювання спору мирним шляхом за участю судді, у задоволені клопотання про залишення зустрічного позову без розгляду (а.с. № 187 - 190 т. 2). 09.10.2018р. відповідачем [PERSON] завлено відвід головуючому судді Федоріщеву С.С. (а.с. № 38 - 40 т. 2), який ухвалою суду від 09.10.2018р. визнано необґрунтованим (а.с. № 47 - 48 т. 2). Цією ж ухвалою виправлено описку в ухвалі про виклик свідка від 25.09.2018р., яку відповідач [PERSON] оскаржив до Апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с. № 169 - 174 т. 2). Ухвалою судді Антонюка О.А. від 11.10.2018р. відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід судді Федоріщева С.С. (а.с. № 55 - 56 т. 2). 22.10.2018р., 27.12.2018р., 10.01.2019р. відповідачем [PERSON] (а.с. № 71 - 72, 193 - 196, 222-227 т. 2) повторно заявлені відводи судді Федоріщеву С.С., які ухвалами суду від 22.10.2018р., від 27.12.2018р., від 10.01.2019р. визнані необґрунтованими (а.с. № 77-78, 204- 205, 230-231 т. 2). Ухвалами судді Антонюка О.А. від 23.10.2018р., від 27.12.2018р., від 11.01.2019р. відмовлено у задоволенні заяв відповідача [PERSON] про відвід судді Федоріщева С.С. (а.с. № 84 - 85, 208 - 209, 236-237 т. 2). Заяви представника відповідача [PERSON] про відвід судді Федоріщева С.С., заявлені двічі в судовому засіданні 21.01.2019р., ухвалами суду від 21.01.2019р., постановленими без виходу до нарадчої кімнати, залишені без розгляду з підстав зловживання процесуальними правами. В цьому ж засіданні відмовлено у задоволенні клопотання представнику відповідача [PERSON] про виклик свідка. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] (первісний позивач) зазначила, що 10.01.2006р. вона уклала з АТЗТ НВО «Созидатель» договір № ПН4-2-5-17 про інвестування житлового будівництва, на підставі якого зобов'язалася взяти участь в інвестуванні на суму 758 419,20 грн. будівництва багатоквартирного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], а забудовник зобов'язався організувати будівництво і передати їй у власність трикімнатну квартиру, загальною площею 85,12 кв.м, розташовану на 5-му поверсі будинку. На виконання умов договору вона сплатила АТЗТ «НВО «Созидатель» кошти в сумі 758 419,20 грн. 25.12.2009р. нею було укладено з АТЗТ «НВО «Созидатель» і [PERSON] тристоронню угоду про відступлення прав та обов'язків за договором про інвестування житлового будинку, на підставі якої [PERSON] став новим інвестором будівництва. За умовами угоди вона як первісний інвестор мала передати [PERSON] (новому інвестору) всі права і обов'язки за договором про інвестування житлового будівництва. АТЗТ «НВО «Созидетель» (забудовник) підтвердило свою згоду на уступку прав та обов'язків до нового Інвестора. За умовами угоди первісний інвестор повинен був передати новому інвестору всю документацію, необхідну для реалізації прав і обов'язків, одержаних в результаті підписання цієї угоди. Позивачка вважає, що [PERSON] мав сплатити їй кошти за набуття майнових прав, хоч це угодою не передбачалось, але за звичаєм і загальними правилами ділового обігу такий договір є договором купівлі-продажу майнових прав, тому має бути оплатним. У 2017 році вона дізналася про те, що [PERSON] на підставі договору про інвестування житлового будівництва від 10.01.2006р. № ПН4-2-5-17, угоди від 25.12.2009р. про відступлення прав та обов'язків, відповідної дозвільної та технічної документації, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 212 від 14.03.2012р. оформив право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 85,12 кв.м, розташовану на 5-тому поверсі у буд. [ADDRESS]. 07.07.2012р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради відповідачеві видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Обґрунтовуючи недійсність правочину позивачка посилається на те, що саме вона мала право зареєструвати за собою право власності на квартиру у будь який час. Коли ж вирішила це зробити, дізналась, що реєстрація здійснена за [PERSON] Вважає дії відповідача неправомірними, такими, що створюють їй перешкоди у реалізації права власності, обумовлених договором інвестування житлового будівництва. На її думку, угода про відступлення прав та обов'язків за договором, укладена 25.12.2009р. не була виконана сторонами і не відповідає вимогам закону, а тому не могла бути документом, на підставі якого здійснено реєстрацію прав власності за [PERSON] Зазначає, що в угоді від 25.12.2009р. мова йшла про відступлення прав і обов'язків за договором про інвестування житлового будівництва, внаслідок чого до відповідача переходять майнові права. Отже цій угоді притаманні ознаки договору купівлі-продажу майнових прав, тому при визначені основних вимог до її форми й істотних умов слід керуватись нормами ст.ст. 655, 691 ЦК України, які регулюють правовідносини в сфері укладання договорів купівлі-продажу. Тому [PERSON] мав сплатити їй кошти за передані майнові права, а вона мала передати йому всі документи, необхідні для реєстрації права власності. Проте, як вказує позивачка, [PERSON] не має належного підтвердження виконання ним умов договору, підтвердження передачі нею як первісним кредитором всіх доказів переходу до нього прав вимоги. Тому передача відповідачеві об'єкта нерухомого майна відбулася безпідставно. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 202, 205, 207, 215, 216, 512, 655, 691, 697 ЦК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.у «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002р., просить визнати недійсною угоду від 25.12.2009р. про відступлення прав та обов'язків по договору про інвестування житлового будівництва від 10.01.2006р. № ПН4-2-5-17, укладену між [PERSON], [PERSON] і АТЗТ «НВО «Созидатель», визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. 19.07.2017р. він звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] і ПрАТ НВО «Созидатель» (а.с. № 70 - 74 т. 1) про визнання угоди про відступлення прав та обов'язків від 25.12.2009р. удаваним правочином, визнання його договором дарування майнових прав на об'єкт інвестування, визнання за ним права власності на квартиру, як набутого за договором дарування майнових прав, який ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 01.08.2017р. об'єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с. № 115 т. 1). В обґрунтування позову зазначив, що на виконання умов договору інвестування № ПН4-2-5-17 від 10.01.2006р. [PERSON] було повністю сплачені на користь АТЗТ «НВО «Созидатель» обумовлені договором кошти в сумі 758 419,20 грн., тобто інвестування було здійснено на 100 % 25.12.2009р. між ними і АТЗТ «НВО «Созидатель» дійсно була укладена угода про відступлення прав та обов'язків за договором № ПН4-2-5-17, за умовами якої [PERSON] (первісний інвестор) передала йому як новому інвестору права та обов'язки за договором про інвестування житлового будівництва. 14.03.2012р. на підставі дозвільної і технічної документації, договору № ПН4-2-5-17 від 10.01.2006р., угоди від 25.12.2009р., рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 212, він оформив на себе право власності на квартиру. 07.07.2012р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради йому видано свідоцтво про право приватної власності на квартиру (1/1 частку). Не погодився із доводами позивачки про те, що угода не відповідає вимогам закону. Адже угод була виконана сторонами угода, містила всі необхідні умови для такого виду договорів, її укладення відповідало внутрішній волі сторін. Угода була укладена з метою дарування майнового права на безоплатній основі, за формою відповідала вимога закону (проста письмова). Відповідач [PERSON] вважає, що відносини за договором відступлення прав і обов'язків, в силу того, що він був безоплатним, регулюються нормами, що стосуються договорів дарування ( ст. 717 ЦК), а тому фактично угода є договором дарування. Але з огляду на те, що викладення назви угоди і її зміст створюють правову невизначеність у правовідносинах, створюють загрозу порушенню його прав, він звернувся до суду з цим позовом. На підставі викладеного, посилаючись на норми ст. 235, 717 ЦК України, просив свої вимоги задовольнити. Третя особа - [PERSON] з позовними вимогами також не погодилася. 19.07.2017р. надала відзив на позов [PERSON] (а.с. № 65 т. 1), 23.10.2017р. надала відзив на зустрічний позов [PERSON] (а.с. № 124, 125 т. 1), а 25.04.2018р. звернулася до суду як третя особа із самостійними позовними вимогами на предмет спору до [PERSON], [PERSON], ПрАТ НВО «Созидатель» про визнання угоди від 25.12.2009р. недійсною і визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири (а.с. № 174 - 177 т. 1). Потім, 29.10.2018р. [PERSON] доповнила і уточнила позовні вимоги і остаточно просила суд визнати за нею право власності на всю квартиру і виселити з неї [PERSON] (а.с. № 105, 106 т. 2). В обґрунтування позову (з урахуванням доповнень і уточнень) зазначила, що оспорювана угода від 25.12.2009р. була укладена під час перебування [PERSON] у шлюбі з нею ([PERSON].), отже квартира буда набута [PERSON] під час шлюбу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2016р. шлюб, зареєстрований 11.06.2005р., розірвано. Квартира була придбана за спільні кошти подружжя і батьків [PERSON] з метою поліпшення умов проживання їх сина [PERSON] Зокрема, 30 000 доларів США були надані матір'ю [PERSON] Вона з чоловіком працювали і оплачували інвестиції. [PERSON] мала незначний дохід у вигляді пенсії, проживала з чоловіком і сином у іншій квартирі, на мала наміру придбавати спірну квартиру. У вимогах у редакції від 29.10.2018р. третя особа стверджувала інше - що квартира придбана виключно за її особисті кошти і кошти її матері. Тому за приписами ч. 3 ст. 57 СК України квартира є її особистою власністю. Отже, квартира не була придбана за кошти [PERSON], хоч договір про інвестування житлового будівництва від 10.01.2006р. № ПН4-2-5-17 був оформлений на неї на проханням [PERSON], оскільки той не бажав декларувати кошти на придбання квартири. У зв'язку з цим і була потім укладена угода від 25.12.2009р., за якою [PERSON] відступила [PERSON] права та обов'язки за договором про інвестування житлового будівництва, щоб останній оформив право власності на себе. При цьому, вони утрьох ([PERSON], [PERSON] і [PERSON].) попередньо домовились не укладати договір дарування, а укласти саме угоду про відступлення прав та обов'язків до договору про інвестування житлового будівництва, оскільки за договором дарування, вона б не могла претендувати на частку в спільному сумісному майні подружжя. Таким чином квартира не є особистою приватною власністю [PERSON] у розумінні ст. 57 СК України, а спільною сумісною власністю колишнього подружжя, як майно, набуте у період шлюбу за сумісні кошти подружжя в інтересах сім'ї. Поряд з цим третя особа вважає, що угода від 25.12.2009р. не відповідає вимогам закону. Спірній угоді притаманні всі ознаки договору купівлі-продажу майнових прав, тому [PERSON] мав сплатити кошти за передані йому майнові права. Крім того, він не має належних підтверджень переходу до нього прав вимоги, тому передача [PERSON] об'єкта нерухомого майна в рахунок реалізації майнових прав за договором інвестування житлового будівництва є безпідставною. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 513, 656, 691, 517, ст. 57 СК України, просила позовні вимоги задовольнити, визнати недійсною угоду від 25.12.2009р., визнати за нею право власності на квартиру, виселити [PERSON] як такого, що самовільно вселився у квартиру. Відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги третьої особи [PERSON] і 28.11.2018р. надав відзив на її позов (а.с. № 128 - 134 т. 2), в якому звернув увагу суду не те, що позиція [PERSON] щодо права власності на квартиру (спочатку на Ѕ її частину, а потім - на всю квартиру) є суперечливою з огляду на її первісні і уточнені вимоги. Він є власником квартири, а тому проживає у ній на законних підставах. Не погодився з доводами третьої особи про те, що квартира повністю належить їх, а також вважає, що не може застосований принцип рівності часток подружжя, оскільки квартира відповідно до ст. 57 СК України є його особистою власністю. Квартира набута ним в рахунок передання майнового права вимоги, набутого внаслідок повністю сплачених інвестиції в рамках договору інвестування житлового будівництва. В грудні 2009 року всі платежі за договором інвестування вже були виконанні [PERSON] як первісним інвестором. Тому твердження третьої особи про те, що квартира придбана за рахунок коштів подружжя, або за її рахунок і є спільно нажитим майном, або ж її особистим майном, не відповідають дійсності і не підтверджені жодними належними доказами. Також вважає, що відсутні підстави для застосування положень ст. 70 СК України для відступу від принципу рівності часток подружжя, оскільки він надає матеріальну допомогу на утримання дитини, не приховував не знищував спільне майно. Для придбанні квартири він не використовував кошти подружжя, а придбав квартиру за рахунок подарованого майнового права вимоги за договором інвестування, тому є підстави для застосування ч. 7 ст. 57 СК України, згідно з якою якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Вважає, що відповідачкою невірно обраний спосіб захисту шляхом визнання за нею права власності на майно яке вона вважає спільною сумісною власністю подружжя, оскільки квартира є його особистою власністю, вимоги про визнання за нею права власності на всю квартиру, як набуту за особисті кошти одного з подружжя не підтверджені належними доказами. Враховуючи викладене, просив відмовити третій особі у задоволенні її вимог про визнання угоди недійсною, поділ майна, виселення. Відповідач - ПрАТ НВО «Созидатель» не визнав позовні вимоги ані сторін ані третьої особи. 10.07.2017р. і 23.10.2017р. представник відповідача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 03.01.2017р. - а.с. № 55 т. 1) надала заперечення на обидва позови сторін (а.с. № 51 - 54, 118 - 121 т. 1), а 05.06.2018р. надала відзив на позовну заяву третьої особи (а.с. № 210 - 215 т. 1), у яких не погодилася з доводами сторін і третьої особи про недійсність і удаваність угоди. Звертає увагу на те, що пп. 3.4.3. п. 3.4. договору про інвестування житлового будівництва № П4-2-5-17 від 10.01.2006р. встановлено, що інвестор ([PERSON].) має право не пізніше 60 календарних днів до введення житлового будинку в експлуатацію, за згодою забудовника, переуступити права в обов'язки за цим договором на користь третьої особи. Для цього інвестор звертається з письмовою заявою до забудовника, після чого між забудовником, інвестором та третьою особою укладається угода про уступку прав і обов'язків за цим договором. Згідно з п. 8.7. договору інвестор не вправі вимагати від забудовника виконання будь-яких умов цього договору, якщо він переуступив права і обов'язки іншій особі, або якщо він продав проінвестовану ним квартиру. Багатоквартирний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], був введений з експлуатацію 26.07.2010р. на підставі Акта готовності об'єкта до експлуатації №1, погодженого рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради № 3282 від 23.09.2010р. Уклавши 25.12.2009р. угоду про відступлення прав та обов'язків (за 7-м місяців до введення будинку в експлуатацію), позивачка таким чином скористалась своїм правом, передбаченим пп. 3.4.3. п. 3.4. договору про інвестування житлового будівництва, відступивши свої права і обов'язки [PERSON] В свою чергу, п. 6 угоди від 25.12.2009р. передбачає, що з моменту набрання чинності цією угодою забудовник звільняється від своїх обов'язків щодо первісного інвестора. Умовами угоди передбачений обов'язок забудовника повернути грошові кошти первісному інвестору ([PERSON].) і не передбачений обов'язок нового інвестора ([PERSON].) сплатити первісному інвестору кошти за це відступлення. Уклавши угоду від 25.12.2009р. про відступлення прав та обов'язків за договором, позивачка втратила всі права на об'єкт інвестування (квартиру). Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» від 18.09.1991р. 1560-ХІІ, за рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Позивачка [PERSON] скористалась цим правом і відступила права та обов'язки за договором інвестування [PERSON] за відповідним договором на безоплатній основі, оскільки умова оплати за відступлення прав не була передбачена ані договором ані угодою. Тому є необґрунтованими доводи позивачки про те, що оспорювана угода є договором купівлі - продажу майнових прав, є оплатним договором. Стосовно доводів позивачки про її необізнаність про втрату права на отримання у власність квартири, то у пп. 3.1.1. п. 3.1. договору про інвестування житлового будівництва вказано, що строк введення в експлуатацію житлового будинку: IV квартал 2009року. Цей строк забудовник мав право змінити в односторонньому порядку та перенести на строк від 90 до 180 календарних днів (відповідно до п. 8.3. договору). Також у пп. 3.1.1. п. 3.1. договору вказано, що датою введення в експлуатацію є дата прийняття виконкомом Дніпропетровської міської ради рішення про затвердження Акта готовності до експлуатації. Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради № 3282 «Про погодження акта готовності до експлуатації об'єкта «Будівництво житлової забудови (II черга)» по [ADDRESS], було прийнято 23.09.2010р. Відповідно до пп. 3.1.2. договору забудовник зобов'язаний видати «Оглядовий ордер» інвестору протягом 60-ти календарних днів після введення в експлуатацію житлового будинку, та через 5 робочих днів видати Акт приймання-передачі на квартиру. За умовами договору об'єкт інвестування (квартира) передається інвестору за Актом приймання-передачі (пункти 3.1.2, 3.1.3., 3.2.2., 3.2.3, 3.2.4., 3.3.4., 4.2. договору). Таким чином, укладаючи договір про інвестування житлового будівництва у 2006 році позивачка була обізнана про те, що введення в експлуатацію житлового будинку і передача об'єкту інвестування (квартири № 17) буде відбуватися за Актом приймання-передачі приблизно в липні 2010 року, а передача квартири відбудеться через 50 днів після введення в експлуатацію. Але після відступлення прав на об'єкт інвестування за Угодою від 25.12.2009р., позивачка жодного разу протягом 8-ми років не зверталася до забудовника з будь-якими претензіями або вимогами щодо порушення її прав. Не погодився з доводами сторін і третьої особи про те, що відступлення прав за оспорюваним правочином можливо лише на платній основі, адже норми ст. 512 ЦК України (заміна кредитора) не передбачає обов'язкової плати за відступлення права. Ураховуючи принцип презумпції правомірності правочину, приписи ст. 203, 215 ЦК України, вважав вимоги сторін і третьої особи безпідставними. Окрім того, відповідач заявив про застосування трирічного строку позовної давності, який обчислюється з моменту укладення правочину, передбаченого ст.ст. 256, 257 ЦК України, або ж від дня, коли особа в далася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Позивачка [PERSON] протягом 8-ми років, а третя особа [PERSON] - протягом 9-ти років, не зверталися до відповідачів з будь-якими вимогами, оскільки [PERSON] була обізнана про те, що втратила всі права на об'єкт інвестування з моменту укладання угоди від 25.12.2009р. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] і [PERSON] у зв'язку із пропущенням ними строку позовної давності. Вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири відніс на розсуд суду, висловивши свою позицію про те, що у AT «НВО «Созидатель» наявні всі документи, що підтверджують вказані правовідносини. Грошові кошти за договором про інвестування житлового будівництва від 10.01.2006р. вносились в касу AT «НВО «Созидатель» лише [PERSON] Водночас, квартира може бути спільним майном подружжя, за умови доведеності факту його придбання за спільні кошти подружжя. Представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 17.07.2017р. - а.с. № 14, 15 т. 2) в судове засідання, призначене на 21.01.2019р. не з'явилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Судом неодноразово вживалися заходи щодо вручення судових повісток позивачці і її представнику, але конверти з судовими повістками кожного разу поверталися до суду із позначками пошти про закінчення строків зберігання (а.с. № 89 - 93, 119-120, 139 - 140, 220 - 221 т. 2). Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] (діє на підставі договору від 24.02.2017р. - а.с. № 67 т. 1) в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, проти задоволення позовних вимог позивачки і третьої особи щодо визнання угоди недійсною, про поділ майна, виселення [PERSON] заперечував, просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача - ПрАТ «НВО «Созидатель» - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 03.01.2017р. - а.с. № 55 т. 1) в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог сторін і третьої особи щодо визнання угоди недійсною, удаваною заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог сторін про визнання угоди недійсною, удаваною заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні, задовольнити власні вимоги про визнання угоди недійсною, визнання за собою права власності на квартиру, виселення [PERSON] При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухавши в судовому засіданні представників сторін, третю особу, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] 10.01.2006р. уклала з АТЗТ НВО «Созидатель» (правонаступником якого є ПрАТ «НВО «Созидатель») договір № ПН4-2-5-17 про інвестування житлового будівництва, на підставі якого вона як інвестор зобов'язалася взяти участь в інвестуванні на загальну суму 758 419,20 грн. будівництва багатоквартирного житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, в районі вул. Космічної і вул. Мандриківської, а забудовник зобов'язався організувати будівництво і передати їх у власність трикімнатну квартиру (будівельній № 17, секція № 2 за проектом) загальною площею 85,12 кв.м, розташовану на 5-му поверсі будинку (а.с. № 84 - 92 т. 1). Відповідно до графіка інвестування, платежі здійснювалися з 16.03.2009р. по 31.12.2009р. (а.с. № 93 т. 1). 13.07.2009р. сторони уклали додаткову угоду № 1, якою врегулювали остаточний обсяг зобов'язань забудовника і розмір інвестицій (а.с. № 97 т. 1). На виконання умов договору [PERSON] сплатила АТЗТ «НВО «Созидатель» кошти в сумі 758 419,20 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів і довідкою про інвестування коштів в будівництво 100 % загальної площі об'єкта інвестування ([ADDRESS]) (а.с. № 98 - 101 т. 1). Факт виконання умов договору щодо повної сплати [PERSON] обсягу інвестицій сторонами і третьою особою не заперечуються. Підпунктом 3.4.3. п. 3.4. Договору про інвестування житлового будівництва № П4-2-5-17 від 10.01.2006р. встановлено, що інвестор ([PERSON].) має право не пізніше 60 календарних днів до введення житлового будинку в експлуатацію, за згодою забудовника, переуступити права в обов'язки за цим договором на користь третьої особи. Для цього інвестор звертається з письмовою заявою до забудовника, після чого між забудовником, інвестором та третьою особою укладається угода про уступку прав і обов'язків за цим договором. Згідно з п. 8.7. договору інвестор не вправі вимагати від забудовника виконання будь-яких умов цього договору, якщо він переуступив права і обов'язки іншій особі, або якщо він продав проінвестовану ним квартиру. 25.12.2009р. [PERSON] уклала з АТЗТ «НВО «Созидатель» і [PERSON] тристоронню угоду про відступлення прав та обов'язків по договору ПН4-2-5-17 від 01.01.2006р., згідно з яким [PERSON] (первісний інвестор) передала [PERSON] (новому інвестору) всі права і обов'язки за договором про інвестування житлового будівництва, а [PERSON] прийняв на себе зобов'язання нести всі права та обов'язки [PERSON], а АТЗТ «НВО «Созидатель», як забудовник підтвердило свою згоду на уступку прав та обов'язків від первісного інвестора новому інвестору (а.с. № 102 - 103 т. 1). Багатоквартирний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], був введений з експлуатацію 26.07.2010р. на підставі Акта готовності об'єкта до експлуатації №1, погодженого рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради № 3282 від 23.09.2010р. (а.с. № 56 - 62 т. 1). Таким чином, уклавши 25.12.2009р. угоду про відступлення прав та обов'язків (за 7-м місяців до введення будинку в експлуатацію), позивачка таким чином скористалась своїм правом, передбаченим пп. 3.4.3. п. 3.4. договору про інвестування житлового будівництва, відступивши свої права і обов'язки [PERSON] Пунктом 6 угоди від 25.12.2009р. передбачено, що з моменту набрання чинності цією угодою забудовник звільняється від своїх обов'язків щодо первісного інвестора. Умовами угоди передбачений обов'язок забудовника повернути грошові кошти первісному інвестору ([PERSON].) і не передбачений обов'язок нового інвестора ([PERSON].) сплатити первісному інвестору кошти за це відступлення. 07.07.2012р. виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], частка 1/1. право власності на квартиру зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.07.2012р. (а.с. № 104 - 107 т. 1). 01.06.2012р. на замовлення [PERSON] виготовлений технічний паспорт на квартиру (а.с. № 107 - 110 т. 1) Щодо вимог [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання права власності. Розглядаючи спір про визнання угоди від 25.12.2009р. про відступлення прав і обов'язків за договором інвестування, суд доходить висновку, що як позивачкою [PERSON] так і третьою особою [PERSON] пропущений строк позовної даності, на застосуванні якого наполягав представник ПрАТ «НВО «Созидтель» у своїх запереченнях і відзиві Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини 2, 3 ст. 261 ЦК) (п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У розумінні ст. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. А частина 1 ст. 261 ЦК пов'язує обізнаність особи не просто з будь-яким моментом, а з моментом порушення права. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із цим позовом у травні 2017 року, і пов'язує момент порушеного права з періодом у часі, коли вона дізнався про те, що стороною оспорюваного правочину зареєстроване право власності на об'єкт будівництва, чим позбавлена її права на реалізацію цього права за собою. При цьому, порушенням права позивачка вважає факт такої реєстрації. Проте, позивачкою не обґрунтовано, а судом не встановлено, у чому ж полягає порушення права позивачки реєстрацією права власності за відповідачем. Так, уклавши 25.12.2009р. угоду про відступлення прав та обов'язків (за 7-м місяців до введення будинку в експлуатацію) позивачка скористалась правом, передбаченим пп. 3.4.3. п. 3.4. договору про інвестування житлового будівництва, відступивши свої права і обов'язки третій особі - [PERSON] В свою чергу, п. 6 угоди від 25.12.2009р. передбачено, що з моменту набрання чинності цією угодою забудовник звільняється від своїх обов'язків щодо первісного інвестора. У позові позивачка сама вказувала, що вона розуміла про те, що за цією угодою [PERSON] став новим інвестором, при цьому кошти за інвестування нею були повністю сплачені, але на її думку, за звичаєм ділового обороту, відповідач мав сплатити їй кошти, хоча і не вказує на підставі яких умов договору і у якій сумі. Не вказує, що після укладення правочину вона мала претензій до відповідача з приводу виконання договору в частині оплати за відступлене право. Позивачка не вказує, що правочин був укладений нею всупереч її волі, під впливом помилки (вона не розуміла змісту правочину і його наслідків), або була введена в оману відповідачем. Крім того, стосовно доводів позивачки про її необізнаність про втрату права на отримання у власність квартири, то у пп. 3.1.1. п. 3.1. договору про інвестування житлового будівництва, яка укладала ще у 2006 році, вказано, що строк введення в експлуатацію житлового будинку: IV квартал 2009 року. Датою введення в експлуатацію є дата прийняття виконкомом Дніпропетровської міської ради рішення про затвердження Акта готовності до експлуатації. Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради № 3282 «Про погодження акта готовності до експлуатації об'єкта «Будівництво житлової забудови (II черга)» по [ADDRESS], було прийнято 23.09.2010р. Відповідно до пп. 3.1.2. договору забудовник зобов'язаний видати «Оглядовий ордер» інвестору протягом 60-ти календарних днів після введення в експлуатацію житлового будинку, та через 5 робочих днів видати Акт приймання-передачі на квартиру. За умовами договору об'єкт інвестування (квартира) передається інвестору за Актом приймання-передачі (пункти 3.1.2, 3.1.3., 3.2.2., 3.2.3, 3.2.4., 3.3.4., 4.2. договору). Отже, під час підписання договору про інвестування у 2006 році, позивачці було відомо, що будинок буде введений в експлуатацію у 2009 році, не пізніше 2010 року, а передача квартири відбудеться через 50 днів після введення в експлуатацію. Окрім того, про безпідставність доводів позивачки про те, що вона не знала про порушення свого права в момент укладення правочину, що пояснює тим, що відповідач не має підтвердження передання йому документів, свідчать і установлені судом інші обставини. Як видно з матеріалів справи і не заперечується сторонами, [PERSON] на підставі договору від 10.01.2006р. № ПН4-2-5-17 про інвестування житлового будівництва, угоди від 25.12.2009р. про відступлення прав та обов'язків за договором ПН4-2-5-17, відповідної дозвільної та технічної документації, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 212 від 14.03.2012р., оформив право власності на квартиру і 07.07.2012р. отримав від виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Жодних вимог до Дніпропетровської міської ради, державного реєстратора про скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації за відповідачем [PERSON] права власності на квартиру, у т.ч. з підстав ненадання ним повного переліку документів під час реєстрації, не пред'явлено, що вказує на те, що на виконання п. 4 умов оспорюваної угоди, позивачкою була передана відповідачеві документація, яка свідчила про права і обов'язки за первісним договором. За таких обставин, суд не приймає посилання позивачки на те, що про порушення свого права вона дізналася лише після реєстрації квартири за [PERSON], оскільки нею у позові і під час розгляду справи не заперечувався факт передання відповідачеві всіх необхідних документів, а вказувалося лише про те, що відповідач, на її думку, таких документів не має. А сама по собі реєстрації права власності на квартиру за відповідачем не свідчить про те, що у лише тоді позивачці стало відомо про порушення свого права. Окрім того, суд вирішуючи цей спір, не може лишити поза увагою те, що квартира, яку набув відповідач, є предметом спору як об'єкт спільної сумісної власності подружжям, а тому суд вважає, що підстави визнання правочину недійсним, підстави визнання його удаваним, є надуманими позивачкою і відповідачем з метою збереження за права власності ня квартиру як об'єкта особистої власності. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено, що вона дізналася про порушення свого права лише у 2017 році, а тому, строк позовної давності, що відліковується з моменту вчинення правочину - з 2009 році, нею безумовно пропущений, що є підставою для відмови у задоволенні її вимог. Щодо позовних вимог третьої особи [PERSON] про визнання правочину недійним, то суд вважає, що нею також пропущений строк позовної давності. Так, [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання угоди недійсною у квітні 2018 року. При цьому, жодним чином не вказує на момент, коли вона дізналася про порушення свого права, хоча з її вимог слідує, що вона пов'язує цей момент з порушенням її права на частку у спільному майні подружжя, заявляючи вимоги про його поділ. Варто відмітити, що спеціальною нормою статті 72 СК України встановлений строк позовної давності до вимог про поділ майна, який третьою особою не пропущений. Проте цей строк застосовується лише до таких вимог, і не може бути застосований до інших вимог, зокрема - про визнання правочину недійсним, у цій справі. Крім указаного, вимоги [PERSON] про визнання угоди від 25.12.2009р. недійсною не можуть бути задоволені взагалі, оскільки вона не є стороною цього правочину, і не може заявляти про її недійсність як заінтересована особа. Суд, звертаючись до правового висновку Верховного Суду України у постанові від 12.10.2016р. у справі № 6-1587цс16, зазначає, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Як вказувала сама [PERSON] договір про інвестування житлового будівництва був оформлений на матір відповідача - [PERSON] (задля уникнення декларування доходів). Потім була укладена угода від 25.12.2009р. за для оформлення права власності на чоловіка [PERSON] При цьому вони утрьох ([PERSON], [PERSON] і [PERSON].) попередньо домовились не укладати договір дарування, а укласти саме угоду про відступлення прав та обов'язків до договору про інвестування житлового будівництва, оскільки за договором дарування, вона б не могла претендувати на частку в спільному сумісному майні подружжя. Отже, угода була укладена за згодою [PERSON], тому вона не може бути визнання недійсною за її вимогами як зацікавленої особи. До того ж як було вказано, третьою особою пропущений строк позовної давності до вимог про визнання угоди недійсною, адже угода укладена у 2009 році і про її укладення і наслідки [PERSON] було відомо з самого початку, про що вона вказує у позові. Стосовно вимоги [PERSON] про визнання правочину удаваним. За положеннями ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Суд виходить з того, що обидві сторони угоди не визнають обставин її укладення як удаваного правочину (у даному випадку дарування), а судом не встановлено, що сторони умисно уклали договір про відступлення прав і обов'язків за договором інвестування з метою приховати договір дарування прав і обов'язків за договором інвестування, оскільки з установлених судом обставин не видно, що між сторонами склалися правовідносини, що витікають з договору дарування. Відповідачем помилково розуміється поняття удаваного правочину, яким є інший договір, який сторони уклали з метою приховати дійсний. Натомість відповідач посилається на те, що оспорювана угода є удаваною, оскільки містить елементи договору дарування що не відповідає поняттю «удаваний правочин». Відповідач також помиляється і в наслідках укладення оспорюваного правочину, адже за ним не було передане нерухоме майно, а лише право на об'єкт інвестування у майбутньому. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. В липні 2017 року відповідач пред'явив позов про визнання угоди від 25.12.2009р. удаваним правочином, не вказуючи при цьому на момент, коли він довідався або ж міг довідатися про порушення свого права з часу укладення угоди. Поважності причин пропущення вказаного строку відповідач не навів. Суд виходить з того, що відповідач [PERSON] за захистом порушеного права звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності (ст. ст. 256, 257 ЦК України), про застосування якої просить відповідач ПрАТ НВО «Созидатель», що є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо вимог [PERSON] про поділ майна подружжя. Як видно з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2016р. про розірвання шлюбу, між [PERSON] і [PERSON]. був зареєстрований шлюб 11.06.2005р. (а.с. № 113 т. 1). Угода про відступлення прав і обов'язків за договором інвестування, яка оспорюється сторонами і третьою особою від 25.12.2009р. була укладена під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] Право власності зареєстроване за [PERSON] 13.07.2012р. також під час перебування у шлюбі. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, право власності на квартиру [PERSON] набуте під час перебування у шлюбі. Як стверджувала [PERSON] у своєму первісному позові - квартира була придбана за спільні кошти подружжя і батьків [PERSON] з метою поліпшення умов проживання їх спільного сина [PERSON] (а.с. № 180 т. 1). Зокрема, 30 000 доларів США були надані матір'ю [PERSON], на підтвердження чого надала копії трьох довідок від 03.02.2009р. про отримання [PERSON] дивідендів ВАТ «Днепрспецкомплектгаз» за 2005, 2006 і 2007 рокі на відповідні суми 44 233,48 грн., 41 402,91 грн. і 62 853,08 грн. (а.с. № 182, 183 т. 1). Разом із тим, суд, з огляду того, що позивачкою і відповідачем заперечуються ці обставини, не може їх прийняти у якості доказу того, що ці кошти були спрямовані на інвестування спірного житла, з огляду на те, що означені документи свідчать лише про отримання коштів [PERSON], яка не є стороною договору інвестування, а також відсутні інші докази, що існувала домовленість про спільне інвестування і означені кошти були спрямовані у якості інвестицій на будівництво житла. Окрім того, суд звертає увагу на те, що згідно з. п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Кошти, на які вказує [PERSON] були виплачені не їй, а її матері у якості дивідендів, що додатково вказує на те, що інвестування здійснено не за рахунок її особистих коштів, а тому майно, придбане за ці кошти не може вважатися особистою власністю [PERSON] як одного з подружжя. Згідно з ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Отже, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя лежить на відповідачеві [PERSON], оскільки той заперечує факт набуття квартири у шлюбі за спільні кошти подружжя, а вважає, що квартира йому подарована його матір'ю. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (№ 61-14636св18). Впродовж всього часу з моменту укладення угоди у 2009 році про відступлення прав і обов'язків за договором інвестування ні один з подружжя ([PERSON] і [PERSON] ) не заверталися до суду за вирішенням спору про поділ між ними майнового права на об'єкту інвестування, визначення окремих частин у правих і обов'язках щодо інвестування квартири. Як стверджувала [PERSON] у первісному позові, квартира придбана за спільні кошти подружжя, хоч і договір про інвестування був оформлений на матір відповідача, а право власності в подальшому було зареєстроване за відповідачем, що було заздалегідь між ними обумовлено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних доказів, які спростовували або доводили, що спірна квартира набута за власні кошти відповідача [PERSON] ним не надано, а отже вважається, що квартира, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідачем [PERSON] як особою, що несе тягар доказування, не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, набутого ними в період шлюбу. Беручи до уваги вказані вище позиції вищих судів, ураховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні вимог про визнання угоди від 25.121.2009р. недійсною, удаваною, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя можуть бути задоволені частково і за нею слід визнати право власності на Ѕ частину квартири. При цьому суд не приймає посилання відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] невірно обраний спосіб захисту прав шляхом визнання власності на майно, оскільки такий спосіб повністю узгоджується з приписами ст. 71 СК України і позивачка не просить реалізувати свої право через виплату їх грошової компенсації. Так, поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно з ч. 4, 5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми). Вимоги ж [PERSON] про визнання лише за нею права власності на квартиру суд вважає недоведеними і такими, що не гуртуються на законі. Не можуть буди задоволені її вимоги про виселення [PERSON], оскільки він залишається є власником 1/2 частки спірної квартири. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги [PERSON] задоволенні частково - лише до [PERSON] і лише в частині визнання права власності на Ѕ частину світної квартири, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 8 810,00 грн. (а.с. № 172 т. 2) підлягають стягненню з відповідача [PERSON], як ставка судового збору, що сплачується при поданні позову майнового характеру (не більше 5-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 8 810,00 грн.). З урахуванням того, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], ПрАТ НВО «Созидатель», у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], ПрАТ НВО «Созидатель» відмовлено, судові витрати з відповідачів на користь позивачів за цими позовами не стягуються. Враховуючи викладене та

Outcome: partial