Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

19.10.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення боргу до відповідача [PERSON] 22.12.2020 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.12. 2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 25 лютого 2021 року. 25.02.2021 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 06.05.2021 року за клопотанням відповідача. 06.05.2021 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 20.05.2021 року за клопотанням відповідача 20.05.2021 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 05.08.2021 року за клопотанням представника відповідача Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. 05.08.2021 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 05.08.2021 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст.. 43, 44, 49 ЦПК України. 05.08.2021 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача суму боргу 340320 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 30 грудня 2017 року він позичив у борг відповідачеві [PERSON] , 12000.00 доларів США. На підтвердження укладеного договору позики відповідач власноручно написав йому розписку від 30 грудня 2017 року, оригінал якої знаходиться у нього. Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 30 грудня 2018 року. Станом на день подачі позовної заяви [PERSON] ,, не віддав борг, чим порушив виконання свого зобов`язання. На звернення з проханням повернути гроші відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору, що й стало підставою звернення до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. При цьому пояснив, що боргові зобов`язання між ним та в відповідачем виникли ще в 2013 році, коли він надав відповідачеві 13 000 доларів США на розвиток бізнесу. Після настання строку платежу відповідач просив його підождати з поверненням коштів, оскільки його бізнес розвивається не дуже добре і у нього відсутні кошти на повернення боргу. В 2013 році відповідач повернув йому 1 000 дол. США та переписав розписку, за якою він на даний час просить стягнути борг. Але коли настав строк платежу відповідач знову почав ухилятись від повернення боргу та просив підождати. Але так як закінчується строк позовної давності він подав даний позов. Будь-яких коштів на повернення боргу після написання розписки в 2017 році відповідач йому не повертав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставлення СМС-повідомлення. Відзиву на позовну заяву не надав. Неодноразово звертався до суду з проханням відсилати розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, подавши клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю в іншому процесі, але будь-яких доказів поважності причини неявки суду не надала, тому суд визнав причини неявки представника відповідача в судове засідання не поважними. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30 грудня 2017 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 12000.00 доларів США, що підтверджується розпискою. На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку від 30.12.2017 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі, оскільки відповідачем видана власноручна написана розписка на підтвердження укладення договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. За доводами позивача відповідач, [PERSON] , взяті на себе боргові зобов`язання не виконав та не повернув позивачу суму боргу у встановлений строк. Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення боргу відповідачем суду не надано. З чого суд приходить до висновку, що відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконані На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про те, в якій валюті підлягає стягненню заборгованість суд виходить з наступного . У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Проте, згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача борг в національній валюті, а саме в гривні, за офіційним курсом, що існував на час подання позовної заяви. За офіційним курсом гривні до долара США, що існував на час подання позовної заяви, 1 долару США відповідає 28.3649 грн. Таким чином сума боргу складає: 12000 дол. США Х 28.3649 грн. = 340 378.80 грн. Проте позивач просить стягнути з в відповідача 340 320 грн.. тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення боргу в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 403.20 грн. відповідно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: approved