Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

18 січня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить ухвалити рішення, згідно якого визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно договору купівлі-продажу 4 грудня 1989 року нею були придбані у власність 40/100 частин жилого будинку [ADDRESS]. Позивач прибула у м. Харків як біженка з м. Кіровабад Азербайджанської республіки з дочкою [PERSON], та сином [PERSON], яких вона з 15.02.1990 року зареєструвала у частині будинку, що належить їй, тобто у квартирі [ADDRESS]. У 1990 році її дочка [PERSON] одружилася з [PERSON]. Від цього шлюбу у них народилися діти: [PERSON], [INFO], місце народження Україна, м. Харків, та [PERSON], [INFO], місце народження республіка Абхазія м. Сухум, яких позивач також зареєструвала у частині будинку, що належить їй. Після розлучення з [PERSON] її дочка [PERSON] одружилася з громадянином Російської Федерації [PERSON]. Від цього шлюбу 17.12.2008 року дочка позивача народила близнюків [PERSON] та [PERSON], яких вона також зареєструвала у частині будинку, що належить їй. Таким чином, крім позивача на житловій площі, що належить їй на праві власності, за адресою: [ADDRESS] на теперішній час зареєстровані: [PERSON] (третя особа); [PERSON] (відповідач 1); [PERSON] (відповідач 4); [PERSON] (відповідач 3); [PERSON] (відповідач 2 [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей як їх законний представник); [PERSON] (відповідач 2, [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей як їх законний представник). Після народження близнюків її дочка [PERSON] зі своїми дітьми: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виїхала до чоловіка [PERSON] у м. Краснодар Російської Федерації. 16.09.2016 року дочка позивача - [PERSON] отримала посвідку на проживання у Російській Федерації, де зареєстрована за місцем проживання, за адресою: [ADDRESS]. Діти дочки, близнюки [PERSON] та [PERSON], [INFO], надбали громадянства Російської Федерації 14.02.2013 року. Син дочки - [PERSON], ще раніше виявив бажання жити зі своїм батьком [PERSON] і виїхав до м. Сухум Республіки Абхазія, де мешкає за адресою: [ADDRESS], та прописаний за цією адресою з 24.12.2008 року. [PERSON] на теперішній час є громадянкою Російської Федерації, де зареєстрована з 13.09.2016 року та мешкає за адресою: [ADDRESS]. Тобто відповідачі з 2009 року, більш ніж 8 років, не проживають в [ADDRESS]. Вони у добровільному порядку залишили квартиру та мешкають за іншими адресами. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачам ніхто не чинить. Вони добровільно визначили собі місце проживання і спірною квартирою не користуються понад 6 місяців без поважних причин. У квартирі немає майна відповідачів, спальних місць, особистих речей, вони не приймають участі в утриманні квартири. Відповідачі проживають у інших державах і повертатися до України не мають наміру. Позивач зазначила, що плата за комунальні послуги нараховується відповідно до кількості осіб, які зареєстровані у квартирі. Однак відповідачі зазначені платежі не сплачують, а тому за них вимушена сплачувати вона самостійно, чим порушуються її права. Крім того вона не має можливості оформити субсидію. Тому вона була вимушена звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. У судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяви, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та просили розглядати справу без їх участі і не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Також, просила залучити до матеріалів справи друкований примірник газети «Слобідський край» від 18.05.2017 року, про виклик відповідачів [PERSON], [PERSON] у зазначене судове засідання. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, проти позову не заперечувала. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Зі згоди позивача , суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість позову та можливість його задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 ч.4 Конституції України, статтею 321 ч.1 ЦК України передбачена непорушність права власності, в т.ч. те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Так, у судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 04.12.1989 року, позивач є власником 40/100 частин жилого будинку № 7 по вул. Степовій у м. Харкові (а.с.9-10). Згідно довідки № 474 жителів приватного сектору Жовтневого району м. Харкова Ділянка № 1 від 10.01.2017 року в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] (власник), [PERSON], [INFO] (син); [PERSON], [INFO] (донька); [PERSON], [INFO] (внук); [PERSON], [INFO] (внучка); [PERSON], [INFO] (внучка); [PERSON], [INFO] (внук) (а.с.8). У 2008 році відповідач [PERSON] разом зі своїми дітьми: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виїхала до чоловіка [PERSON] у м. Краснодар Російської Федерації. 16.09.2016 року відповідач [PERSON] отримала посвідку на проживання у Російській Федерації, де зареєстрована за місцем проживання, за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Діти [PERSON], близнюки [PERSON] та [PERSON], [INFO], надбали громадянства Російської Федерації 18.04.2013 року, про що свідчить штамп у їх свідоцтвах про народження (а.с.16-17, 18-19). Згідно нотаріально завіреної заяви [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], остання просить зняти їх с місця реєстрації за адресою: [ADDRESS], у зв'язку зі зміною місця проживання (а.с.20). Син [PERSON] - [PERSON], виїхав до м. Сухум Республіки Абхазія, де мешкає за адресою: [ADDRESS], та прописаний за цією адресою з 24.12.2008 року (а.с. 21). [PERSON] на теперішній час є громадянкою Російської Федерації, де зареєстрована з 13.09.2016 року та мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Факт не проживання відповідачів за місцем їх реєстрації підтверджується актом від 15.11.2016 року, складеним і підписаним сусідами позивача, згідно якого відповідачі з 2009 року не проживають у [ADDRESS] (а.с.23). Згідно відомості адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України, [PERSON], [INFO], зареєстрованою не значиться (а.с.29). Ніяких перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач стосовно відповідачів не чинила. У зв'язку з тим, що відповідачі не проживають у квартирі, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за відповідачів, чим об'єктивно порушуються права позивача. Позивач вимушена сама сплачувати комунальні послуги за квартиру, які нараховуються і на відповідачів. Зазначене ставить її у скрутне матеріальне становище. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що відповідачі у квартирі за адресою: [ADDRESS], не мешкають з 2008 року. Їм це достовірно відомо, оскільки вони мешкають у цьому будинку та тісно спілкується з позивачем. Не вірити поясненням вищевказаних свідків, у суду немає ніяких підстав, оскільки вони є сторонніми особами, які не зацікавлені у розгляді справи на користь позивача. Крім того пояснення свідків, не суперечать іншим доказам, які маються у матеріалах справи, а тому у суду є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997р №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку», «;Протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачів в зазначеній вище квартирі, порушує права позивача, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року у справі про усунення перешкод у користуванні власністю вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем , підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного й

Outcome: partial