Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

19 вересня 2014 року позивачка звернулась до Іллічівського районного суду м. Маріуполя з позовом до [PERSON], в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], 2010 року народження, за місцем проживання його матері. В обґрунтування позову зазначила, що з 18.06.2010 року по 11.06.2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У період шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. На сьогоднішній час вона проживає окремо, а спільної згоди щодо місця мешкання дитини із відповідачем вони не дійшли. Дитина мешкає разом з відповідачем, але позивачка бажає, щоб її син постійно мешкав із нею. Вказує, що має стабільний і достатньо високий дохід, має добре влаштоване місце мешкання, спиртними напоями не зловживає, має добрий стан здоров'я. За місцем мешкання характеризується позитивно, до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувалася. Має велике бажання виховувати та доглядати сина. Також зазначає, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 04.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області, відповідачу [PERSON] було відмовлено у визначені місця проживання дитини разом із ним. Вказаними рішеннями суди встановили, що за її місцем мешкання створені всі необхідні умови для проживання дитини, стосунки в сім'ї доброзичливі, вона характеризується позитивно, рівень доходів в сім'ї позивачки вище, ніж у [PERSON] Також встановлено, що в сім'ї відповідача складна емоційно-психічна обстановка, яка негативно впливає на дитину. На підставі цього просила задовольнити позовні вимоги та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] за місцем проживання матері. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги з підстав, викладених позові, та пояснила, що 18.07.2010 року вона уклала шлюб із відповідачем, який в липні 2013 року був розірваний. У період шлюбу [INFO] народився син [PERSON]. У серпні 2013 року відповідач забрав дитину із дитячого садка та до сьогоднішнього часу не віддає. За весь цей час дитина лежала у лікарні 5 разів. Останній раз з дитиною в міській лікарні лежала мати відповідача. Кожні вихідні позивачка їздить до дитини та спілкується із ним. Між тим, відповідач не дозволяє бачитись із дитиною поза межами їхнього будинку, не дозволяє забирати сина. Зараз вона мешкає з двома братами, мамою та співмешканцем у двокімнатній квартирі, що належить матері. З серпня 2013 року почала мешкати зі співмешканцем. Нею було створено всі умови для проживання її дитини. Просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вважав доводи та посилання позивачки необґрунтованими. Пояснив, що з березня 2013 року позивачка перестала давати йому дитину для спілкування. У зв'язку із цим він звертався до райвідділку міліції та службу у справах дітей. Потім позивачка стала дозволяти спілкуватися із дитиною та стосунки налагодилися. У липні 2013 року позивач забрав дитину до себе, оскільки син був хворий: у нього був отит, нежить, хворі очі. Тому 01 серпня 2013 року вони лягли до лікарні, при цьому позивачка відмовилася лягати до лікарні із дитиною. Під час перебування в лікарні сина, вона прийшла провідати дитину лише один раз та нічого із собою не принесла. Зараз відповідач мешкає разом з матір'ю та сином. Він вважає, що дитині краще буде проживати з ним, оскільки у позивачки немає достатніх умов для дитини. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради - Бартош Н.О. в судовому засіданні пояснила, що комісією з питань захисту прав дитини проводилось обстеження матеріально-побутових умов сім'ї позивачки та відповідача, в результаті чого встановлено, що у обох батьків малолітнього [PERSON] створені належні умови для проживання та повноцінного розвитку дитини. Враховуючи те, що виняткових обставин, при яких дитина може бути розлучена з матір'ю, не виявлено, комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON], про що було прийнято відповідний протокол та наданий висновок. Просила позов задовольнити. Суд, вислухавши сторони, свідків, представника Служби у справах дітей Іллічівської райадміністрації Маріупольської міськради, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони з 18.06.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 04.11.2010 року серії [NUMBER]. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 11.06.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Сторони припинили шлюбні стосунки та не мешкають разом. [PERSON], 2010 року народження, в теперішній час мешкає разом з батьком за адресою: [ADDRESS], що не заперечується сторонами спору. Не погоджуючись з місцем проживання дитини, позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю за адресою її мешкання в [ADDRESS]. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд приходить до наступного. Частина 8 статті 7 Сімейного Кодексу України встановлює, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 160, 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. 04 березня 2014 року рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 04.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 24.04.2014 року, відповідачу [PERSON] було відмовлено у задоволені позову та визначені місця проживання дитини разом із ним. Вказаними судовими рішеннями також було встановлено, що для забезпечення якнайкращого зростання, розвитку та виховання малолітнього [PERSON] визначити місце його проживання саме разом із батьком неможливо, оскільки він не створив сприятливих умов для належного психологічного розвитку сина, так і достатню матеріальну складову його зростання. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З урахуванням вказаних процесуальних норм обставини, встановлені рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 04.03.2014 року та ухвалою апеляційного суду Донецької області від 24.04.2014 року, враховуються під час розгляду даної справи та прийняття рішення. Судом встановлено, що обома сторонами в рівній мірі створені належні матеріально-побутові умови для проживання та розвитку малолітньої дитини [PERSON], а також для забезпечення його потреб, що підтверджується відповідними актами обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. Так згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї відповідача його сім'я, яка складається з трьох осіб: відповідач, його матір та син [PERSON], проживають у приватному будинку по [ADDRESS], площею 81,3 кв.м., якій обладнаний газовим опаленням, газифікований, мається необхідна електропобутова техніка, меблі; в будинку чисто. Для дитини є окрема кімната, спальне місце, особисті речі, іграшки. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї позивачки від 13.01.2015 року її сім'я, яка складається з п'яти осіб: позивачка, її цивільний чоловік, матір, два брати, мешкають в квартирі матері [ADDRESS], площею 42 кв.м., яка мебльована, мається необхідна електропобутова техніка, у квартирі чисто. Для дитини мається спальне місце (диван-малютка). Позивачка [PERSON] з 14.10.2013 року працює продавцем-консультантом у ТОВ «АТБ-Маркет», має стабільний дохід, розмір її заробітної плати за період з квітня 2014 року по вересень 2014 року склав 18 342,34 грн. За місцем роботи вона характеризується відмінно, за місцем проживання - позитивно, у зловживанні спиртними напоями та наркотичними засобами помічена не була, не палить. (а.с. 13, 14, 20, 121). На сьогоднішній час позивачка мешкає однією сім'єю зі [PERSON], який згідно довідки від 12.09.2014 року працює у ПАТ «ММК ім. Ілліча» газорізальником та в період з вересня 2013 року по серпень 2014 року отримав сукупну заробітну плату в сумі 70 373,23 грн. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив вказані обставини та проживання однією сім'єю із позивачкою та їх спільне бажання, щоб дитина проживала разом із ними в одній квартирі і готовність брати участь в утримані дитини та догляді за нею. Таким чином суд приходить до висновку, що житлові умови та матеріальний стан сім'ї позивачки є достатніми для забезпечення належного утримання та виховання її сина. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює завідуючою дошкільним навчальним закладом №140 пояснила, що малолітній [PERSON] прийшов до них коли йому було 2 роки 3 місяці, влаштувала його мама. У період адаптації в яслах дитина спочатку була збуджена та неврівноважена. До трьох років його перевели у першу молодшу групу. Дитина є рухомою, рівень розвитку відповідає його віку, але є проблеми із мовою. Дитина часто хворіє, була проблема із батьком, оскільки він приводив до садка хвору дитину. Згідно з висновком Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 17.01.2015 року вих. №02/3-20-07, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Іллічівської районної адміністрації від 14.01.2015 року №1, комісія вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю, [PERSON]. Вирішуючи спір щодо місця проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], суд перш за все виходить з інтересів самої дитини. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Слуханням справи не встановлено обставин, які б згідно положень ч.2 та ч.3 ст.161 СК України унеможливлювали передачу дитини для проживання з позивачкою, а так само з відповідачем. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно положень ст. 3 Міжнародної Конвенції про права дітей 20 листопада 1989 року, яка ратифікована України та набрала чинності 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, проголошено принцип № 6, за яким дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, тобто перевага у вихованні надається матері. Міжнародною Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, виходячи з рівності прав матері та батька у п. 1 ст. 9 проголошено право, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли таке розлучення є необхідним в найкращих інтересах дитини. Таким чином, суд приходить до переконання в тому, що побутові умови проживання сторін є рівнозначно задовільними, однак при цьому перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не може бути вирішальною умовою для передачі йому дитини. Приймаючи до уваги вік дитини, факт самовільного визначення відповідачем місця мешкання дитини, наявність рішення судів про відмову відповідачу у визначені місця проживання дитини із батьком, а також наявність у позивачки всіх умов для проживання дитини із матір'ю, суд приходить до висновку, що в інтересах дитини, для забезпечення її гармонійного повноцінного розвитку, необхідного виховання, вона повинна проживати разом з матір'ю. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в інтересах дитини з метою забезпечення їй належного батьківського піклування, створення необхідних умов для сімейного виховання, вірним буде визначити її місце проживання саме з [PERSON], що не є перешкодою [PERSON] у спілкуванні його з дитиною та участі у її вихованні. На підставі викладеного та

Outcome: approved