Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

17 березня 2016 року [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що з 06 грудня 2011 року він працював в ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на посаді завідуючого гірничими роботами, 50 % та більше робочого часу зайнятий на підземних роботах. Згідно наказу № 3918К від 04 вересня 2014 року йому було надано відпустку на період з 08 вересня 2014 року по 19 вересня 2014 року. Перебуваючи у відпустці, він звернувся до комунального закладу Добропільський центр первинної медико-санітарної допомоги зі скаргами на погане самопочуття та біль в області серця та з 22 вересня 2014 року по 16 грудня 2014 року знаходився на стаціонарно-амбулаторному лікуванні з діагнозом ішемічна хвороба серця, приінфарктний к/склероз, ГБ 2, ФЕП2 СН2А Ризик 3. Позивач зазначає, що його самопочуття не покращилося і після закриття лікарняного, на підставі чого йому була надано довідку № 243/4061 від 16 грудня 2014 року про те, що йому протипоказана важка фізична праця в підземних умовах, психоемоційне перенапруження та було рекомендовано санаторно-курортне лікування, на підставі чого ним була отримана довідка № 839. Позивач вказує, що 05 вересня 2014 року на ДП «ВК «Краснолиманська» відбулись події з участю полку патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1», після яких було змінено керівництво ДП «ВК «Краснолиманська». Усі намагання потрапити на територію підприємства були безрезультатні, оскільки його не пропускала озброєна охорона, так як для того, щоб потрапити на територію підприємства можливо лише після проходження пропускного пункту. Позивач зазначає, що зі своєї сторони виконав усі дії, щоб приступити до роботи, проте не міг цього зробити, відтак для вирішення питання щодо подальшого виконання своїх посадових обовязків на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» він неодноразово намагався потрапити на територію підприємства, однак у зв'язку з вищенаведеним не мав на це можливості. У зв'язку із вищезазначеними подіями листки непрацездатності ним були направлені на підприємство поштою. При цьому, подальше спілкування з керівництвом ДП «ВК «Краснолиманська»» відбувалось за рахунок поштових відправлень. Також, позивач зазначає, що 11 грудня 2014 року ним було направлено на адресу підприємства заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати із зазначенням з якого числа та на який термін, проте відповіді не отримав. Він неодноразово намагався потрапити на територію підприємства, вирішити з адміністрацією та керівними особами подальше його перебування на відповідній посаді та безпосередньо приступити до виконання покладених на нього обовязків. Позивач вказує, що 12 січня 2015 року ним повторно було направлено лист з проханням надати відпустку за власний рахунок, однак відповідь так і не отримав. 28 липня 2015 року він отримав супровідний лист підприємства від 24 липня 2015 року з повідомленням, що на підставі наказу № 2371К від 10 липня 2015 він звільнений з роботи за прогули в порядку п.4 ст.40 КЗпП України з 17 грудня 2014 року. Позивач вважає, що адміністрацією та керівними особами підприємства були складені такі умови, за яких він не міг стати до роботи та приступити до безпосереднього виконання посадових обов'язків. Цими ж обставинами адміністрація скористалась для його звільнення, бо ураховуючи режимність доступу на підприємство, потрапити на його територію можливо лише через пропуск та з дозволу керівництва. Враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення йому не була нарахована середньомісячна заробітна плата, відповідач при поновленні на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до наданої ДП «ВК «Краснолиманська» довідки № 282 від 01 березня 2016 року його середньоденний заробіток становить 488 грн. 37 коп. Таким чином, його середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 грудня 2014 року по 16 березня 2016 року становить 222 208 грн. 35 коп. (488,37 грн. X 455 днів.). Позивач вказує, що будучи фактично хворим, він змушений був домагатися справедливості, ризикувати своїм власним життям та намагатися потрапити на територію підприємства для вирішення питання щодо свого подальшого виконання обовязків. Вважає, що йому були нанесені моральні страждання, що відобразились і на його фізичному стані. Крім того, його пригнічує той факт, що протиправність дій відповідача залишається безкарною. Це все нанесло йому щиросердечні страждання. Він був психічно подавленим таким відношенням та ставленням відповідача. Вказані неправомірні дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральні страждання, розмір якої він оцінює в 30000 грн. На підставі вищенаведеного, позивач просить суд позов задовольнити, скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просив позов задовольнити. Додатково суду пояснив, що копію наказу про звільнення він отримав 28 липня 2015 року, саму трудову книжку до теперішнього часу не отримував, оскільки має надію бути поновленим на роботі. На питання суду, щодо звернення із зазначеним позовом до суду через 8 місяців після отримання наказу про звільнення, позивач пояснив, що він спочатку хворів, а потім допомагав своїй донці у переїзді до м. Дніпропетровська з тимчасово окупованої території. Клопотання про поновлення строку, відповідно до ст. 234 КЗпП України суду не подавав та у судовому засідання не заявляв. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо позову заперечив, надав пояснення аналогічні змісту заперечення на позовну заяву, що містяться в матеріалах справи, а також подав суду заяву із клопотання про застосування судом строків позовної давності, у звязку із пропуском позивачем строку на звернення до суду із зазначеним позовом, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (а.с.55). Крім того, представник відповідача суд пояснив, що позивач на підтвердження своїх доводів, що йому чинилися перешкоди у потраплянні на своє робоче місце на підприємство, жодних належних та допустимих доказів суду не подав. Заслухавши пояснення сторін у справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно записів трудової книжки [PERSON] з 06 грудня 2012 року працював на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на посаді завідуючого гірничими роботами, 50 % та більше робочого часу зайнятий на підземних роботах (а.с. 19, 44). Згідно наказу 3918К від 04 вересня 2014 року [PERSON] з 08 вересня 2014 року по 19 вересня 2014 року було надано відпустку (а.с. 8). Згідно листка непрацездатності серії АВС №309889, [PERSON] з 22 вересня 2014 року по 06 жовтня 2014 року перебував на амбулаторному лікуванні із діагнозом: ішемічна хвороба серця, післяінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст. (а.с. 16). Згідно листка непрацездатності серії АВС №309012, [PERSON] з 07 жовтня 2014 року по 28 жовтня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні із діагнозом: стенокардія, післяінфарктний кардіосклероз (а.с 18). Згідно листка непрацездатності серії АГГ № 760182, [PERSON] з 29 жовтня 2014 року по 30 жовтня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні із діагнозом: стенокардія, післяінфарктний кардіосклероз (а.с. 18). Згідно листка непрацездатності серії АГГ № 760182, [PERSON] з 29 жовтня 2014 року по 30 жовтня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні із діагнозом: стенокардія, післяінфарктний кардіосклероз (а.с. 18). Згідно листків непрацездатності серії АГУ № 868041 та АГУ № 868099, [PERSON] з 31 жовтня 2014 року по 16 грудня 2014 року перебував на амбулаторному лікуванні із діагнозом: ішемічна хвороба серця, післяінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., ЄКС реанімація 29 жовтня 2014 року (а.с. 17). У листку непрацездатності серії АГУ № 868099, зазначено, що [PERSON] повинен стати до роботи з 17 грудня 2014 року (а.с. 17). Згідно довідки 243/4061 від 16 грудня 2014 року, виданої КЗ Добропільський ЦПМСД амбулаторія № 3, [PERSON] протипоказано тяжку фізичну працю в підземних умовах, психоемоційне перевантаження (а.с. 14). Згідно листа ДП «ВК «Краснолиманська» № 01/11-2351 від 07 листопада 2014 року, який позивачем отримано 11 листопада 2014 року, [PERSON] запропоновано повідомити працедавця про причину відсутності на роботі з 20 вересня 2014 року по теперішній час та запропоновано надати документи підтверджуючі поважність відсутності на робочому місці. В протилежному випадку попереджено про звільнення за прогули без поважних причин (а.с 46-46 на звороті). Згідно листа ДП «ВК «Краснолиманська» № 01/11-259 від 24 березня 2015 року, який позивачем отримано 26 березня 2015 року, [PERSON] запропоновано повідомити працедавця про причину відсутності на роботі з 31 жовтня 2014 року по теперішній час та запропоновано надати документи підтверджуючі поважність відсутності на робочому місці. В протилежному випадку попереджено про звільнення за прогули без поважних причин (а.с 47-47 на звороті). Згідно листа ДП «ВК «Краснолиманська» № 01/11-269 від 25 березня 2015 року, який позивачем отримано 28 березня 2015 року, [PERSON] запропоновано повідомити працедавця про причину відсутності на роботі з 31 жовтня 2014 року по теперішній час та запропоновано надати документи підтверджуючі поважність відсутності на робочому місці. В протилежному випадку попереджено про звільнення за прогули без поважних причин (а.с 48-48 на звороті). Згідно виписки з протоколу № 45 засідання профкому ДП «ВК «Краснолиманська» від 22 травня 2015 року, [PERSON] виключено із членів профкому за несплату членських платежів без поважних причин більше трьох місяців, згідно п. 3.5 уставу Профспілки працівників вугільної промисловості України (а.с.49). Згідно наказу № 2371 К від 10 липня 2015 року, [PERSON] з 17 грудня 2014 року звільнено з займаної посади завідуючого гірничими роботами за здійснені прогули з 17 грудня 2014 року по теперішній час, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно супровідного листа, який отримано позивачем 11 серпня 2015 року, ДП «ВК «Краснолиманська» надіслано на адресу позивача копію наказу про звільнення з 17 грудня 2014 року та запропоновано [PERSON] зявитися на підприємство для отримання трудової книжки, або надати підприємству письмову заяву про надіслання його трудової книжки із зазначенням адреси направлення (а.с. 50). Згідно супровідного листа Д/11-368 від 18 березня 2016 року ДП «ВК «Краснолиманська» позивачу запропоновано повторно зявитися на підприємство для отримання трудової книжки (а.с. 54). Підставою позову позивач вказав порушення законодавства про працю щодо його звільнення, оскільки відповідачем не було розглянуто його заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати, а також у звязку із тим, що він не міг потрапити на територію підприємства. З цих підстав позов було підтримано в судовому засіданні позивачем та представником позивача. Зокрема, позивач та його представник суду пояснили, що відповідачем не було розглянуто заяви позивача від 11 грудня 2014 року та 12 січня 2015 року про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, відтак звільнення за прогули було здійснено з порушенням вимог КЗпП України. Представник відповідача у судовому засіданні щодо цього твердження заперечив, вказавши, що дійсно підприємством 16 грудня 2014 року було отримано заву позивача про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 17 грудня 2014 року тривалістю 30 календарних днів. Однак, у задоволенні такої було відмовлено, оскільки позивачу протягом 2014 року вже надавалися відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів. Зокрема, [PERSON] протягом 2014 року надавалися відпустки без збереження заробітної плати: 14.03.2014р.,21.03.2014р.,28.03.2014 р.,з 01.04.2014 р. по 02.04.2014 р.,з 10.04.2014 р. по 11.04.2014 р., 08.05.2014 р., 23.06.2014 р., 25.06.2014 р., 27.06.2014 р., з 23.07 2014 р. по 25.07.2014 р. Зазначені пояснення представника відповідача щодо надання відпустки без збереження заробітної плати за 2014 рік, позивач у судовому засіданні не спростовував та не заперечував. Відтак, ці обставини є визнані сторонами. Згідно ст. 26 Закону України «Про відпустки», за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Таким чином, судом встановлено, що надання додаткової відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів протягом одного року суперечить вимогам Закону України «Про відпустки», а тому правові підстави для надання вищезазначеної відпустки позивачу у відповідача були відсутні. Суд не приймає до уваги твердження позивача, щодо необхідності надання йому відпустки без збереження заробітної плати у завязку із необхідністю пройти санаторно-курортне лікування згідно довідки, оскільки зазначена довідка не підписана головою ЛКК, не містить печатки установи, що її видала, а також дату видачі. Що стосується заяви позивача від 12 січня 2015 року про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів з 15 січня 2015 року, а саме що така не було розглянута відповідачем, то позивачем суду не надано доказів, що зазначену заяву було надано або надіслано відповідачу до розгляду, а судом таких доказів не здобуто. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Судом встановлено, що згідно листка непрацездатності серії АГУ № 868099, зазначено, що [PERSON] повинен був стати до роботи з 17 грудня 2014 року, однак позивач на підприємство не зявився, на письмові вимоги підприємства щодо поважності відсутності на робочому місці з 17 грудня 2014 року по 10 липня 2015 року будь-яких пояснень керівництву підприємства не надав. Відтак, судом встановлено, що позивача було звільнено з дотриманням вимог КЗпП України. Що стосується доводів позивача про те, що він не міг потрапити на територію підприємства, судом зазначає наступне. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що після рейдерського захоплення підприємства у вересні 2014 року, позивач потрапив у лікарню де йому зробили операцію на серці і він перебував на лікарняному до грудня 2014 року. 11 грудня 2014 року позивач приїхав на ДП «ВК «Краснолиманська» для вирішення питання про надання йому відпустки, однак його електронна перепустка не спрацювала, а охорона підприємства без дозволу нового директора підприємства його на територію шахти не пропустила. Після чого позивач поїхав додому. Представник відповідача щодо наданих пояснень свідком заперечив, та вказав що позивач жодних належних та допустимих доказів щодо чинення перешкод йому у доступі на роботу суду не надав. Суд не приймає до уваги пояснення позивача та свідка [PERSON], щодо неможливості потрапити на територію підприємства з 11 грудня 2014 року, оскільки позивач не був позбавлений права звернутися із письмовою заявою на імя нового директора підприємства щодо оновлення своєї перепустки або із відповідною заявою про усунення перешкод у здійсненні ним покладених на нього трудових обовязків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак, в ст. 60 ЦПК України обов`язок доказування припущень, які вказані в позові покладено саме на позивача. При цьому відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем суду не надано жодного доказу щодо неможливості виконання ним покладених на нього трудових обовязків та поважності не виходу на роботу з 17 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, ст. 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: - вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); - розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); - розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з роботи 10 липня 2015 року, копію наказу про звільнення та прохання зявитися на підприємство для отримання трудової книжки, або надати підприємству письмову заяву про надіслання трудової книжки із зазначенням адреси направлення він отримав поштою 11 серпня 2015 року, а до суду з даним позовом [PERSON] звернувся 17 березня 2016 року. Своє звернення до суду із позовом 17 березня 2016 року позивач мотивував тим, що він хворів, що на його думку підтверджується наданою ним копією медичної картки. Однак, згідно записів у медичній картці судом встановлено, що [PERSON] 20 серпня 2015 року, 28 серпня 2015 року, 22 грудня 2015 року звертався до сімейного лікаря із скаргами на самопочуття, зокрема на ниючу біль у області серця, однак від госпіталізації у терапевтичне відділення відмовився (а.с. 75). Ураховуючи вищенаведене та те, що з моменту коли позивач дізнався про порушення свого права та часу звернення до суду із вказаним позовом минуло 7 місяців, підстави для визнання поважності причини пропуску позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду з даним позовом відсутні. Доводи позивача про погане самопочуття не є перешкодою для звернення до суду за захистом порушених трудових прав, оскільки позивач на стаціонарному або амбулаторному лікуванні з серпня 2015 року по березень 2016 року не перебував. Також, не є підставою для поновлення строку позивачу, його твердження щодо допомоги донці у переїзді до м. Дніпропетровська із окупованої територій, оскільки це не є поважною причиною пропуску строку. Необхідно зазначити, що відповідно до ст. 235 КЗпП України відновлення порушеного права працівника на працю здійснюється у спосіб, встановлений законом поновлення на роботі. В свою чергу скасування наказу про звільнення працівника, визнання його недійсним, незаконним є елементом визначеного законом способу захисту права. Тому, відмова в позові про поновлення на роботі також є відмовою у скасуванні наказу про звільнення працівника, оскільки відповідно до ст. 16 ЦК України при захисті прав використовуються способи, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судом не було ухвалено рішення про поновлення на роботі, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України не може бути і ухвалено рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вказана виплата здійснюється у разі ухвалення рішення про поновлення на роботі. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. \~Відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачем, а ні його представником не зазначено, які\~\~саме порушення трудових прав призвели до моральних страждань втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, позивач та його представник не надали докази завдання моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків. Ураховуючи вищенаведене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, у зв'язку із їх недоведеністю позивачем. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Outcome: dismissed