Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

19.01.2021 року до суду надійшла вказана заява про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку з тих підстав, що 18.01.2021 року останній в зв`язку з неадекватною поведінкою у супроводі працівників поліції, фельдшера швидкої медичної допомоги та колишньої дружини [PERSON] доставлений до Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Обласна клінічна спеціалізована лікарня», де госпіталізований за рішенням лікаря - психіатра в примусовому порядку. Комісією лікарів-психіатрів встановлено, що [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вчиняє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, його обстеження та лікування можливе лише в стаціонарних умовах, потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. У судовому засіданні лікар-психіатр заяву підтримав в повному обсязі, вказавши, що [PERSON] був доставлений до психіатричного закладу за заявою колишньої дружини, потребує госпіталізації в примусовому порядку. Представник [PERSON] \~адвокат Єфіменко\~Л.І.\~вважає,\~що \~підстави для\~ задоволення\~заяви відсутні,\~оскільки [PERSON] \~звернулася до\~психіатричного закладу\~із заявою\~про \~примусову госпіталізацію\~ [PERSON] ,\~який є\~її колишнім\~чоловіком,\~ через\~ побутовий\~ конфлікт,\~що виник\~між ними\~на ґрунті\~неприязних стосунків. [PERSON] спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність та керувати своїми діями, а тому відсутні передбачені положеннями ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» підстави для госпіталізації [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та пояснив, що на даний час він отримує психіатричну допомогу та необхідне лікування, призначене лікарем-психіатром в м. Київ. Пояснив, що з метою уникнення конфлікту вдома має намір пожити окремо за місцем реєстрації, продовжить лікування самостійно. В судовому засіданні колишня дружина [PERSON] [PERSON] , за заявою якої [PERSON] був доставлений до психіатричного закладу, суду пояснила, що проживає разом дітьми у будинку, що належить матері [PERSON] та боїться конфліктів, які можуть виникати між нею та колишнім чоловіком на побутовому рівні. Протягом тривалого часу майже 8 років [PERSON] їздив на заробітки до м. Москва та м. Київ на будівництво, заробляв гроші. Приблизно 7 років тому [PERSON] помітила, що [PERSON] перебуває в депресивному стані, на що ніхто не звертав уваги. Однак в подальшому [PERSON] звернувся до лікаря-психіатра, де йому було призначене лікування, яке він отримував тривалий період. Прокурор в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив, пославшись на те, що з матеріалів заяви не вбачається потреби в госпіталізації [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, оскільки останній має можливість отримувати амбулаторне лікування. 19.01.2021 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по даній справі та призначено судове засідання на 19.01.2021 року. Суд проаналізував матеріали справи, вислухавши думку прокурора, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст.80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає підстави для госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.\~Особа,\~яка страждає\~на психічний\~розлад,\~може бути\~госпіталізована до\~закладу з\~надання психіатричної\~допомоги без\~її усвідомленої\~письмової згоди\~або без\~письмової згоди\~її законного\~представника,\~якщо її\~обстеження або\~лікування можливі\~лише в\~стаціонарних умовах,\~та при\~встановленні в\~особи тяжкого\~психічного розладу,\~внаслідок чого\~вона:\~ вчиняє\~чи виявляє\~реальні наміри\~вчинити дії,\~що являють\~собою безпосередню\~небезпеку для\~неї чи\~оточуючих,\~або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судом встановлено, що 18.01.2021 року колишня дружина [PERSON] [PERSON] звернулась із заявою до Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Обласна клінічна спеціалізована лікарня» з проханням про прийняття на лікування [PERSON] у зв`язку з неадекватною поведінкою та погіршенням його психічного стану, а саме [PERSON] не спав вночі; не приймав рекомендоване йому лікування; приходив вночі додому, стукав у вікна та двері, а зайшовши до будинку вмикає світло, відкручував воду, будив і лякав дітей, палив в будинку; збирав і виносив з будинку побутову техніку, яку здавав в ломбард; гучно, нецензурно лаявся, погрожував [PERSON] фізичною розправою (а.с. 6). З висновку комісії лікарів-психіатрів від 19.01.2021 року № 8 вбачається, що [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок чого внаслідок вчиняє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, його обстеження та лікування можливе лише в стаціонарних умовах, потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку (а.с. 3). Однак, вказаний висновок комісії лікарів психіатрів, суд оцінює критично, не може погодитись в тій частині, що [PERSON] виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, оскільки, такі факти не знайшли свого підтвердження в суді. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.2 ст.28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами. Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1\~ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.\~\~\~\~\~\~ Згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини наголошував, що у відповідних витягах з «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17 грудня 1991 року зазначено, що будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить, що ця особа страждає на психічне захворювання і визначить, що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або у випадку особи, чи є психічне захворювання тяжким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися психічнохворою та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів». Суд також критично оцінює досліджений в судовому засіданні висновок психолога та не може прийняти його до уваги, оскільки, він не надає суду підстав для задоволення заяви. Підсумовуючи викладене,\~з урахуванням\~принципів законності,\~розумності,\~виваженості,\~пропорційності (співмірності),\~справедливого балансу,\~суд приходить\~до висновку,\~що матеріали\~даної справи\~ не\~містять,\~а в\~судовому засіданні\~не добуто\~належних та\~допустимих \~та достовірних\~доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили про наявність підстав для надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом (ст. 340 ЦПК України», тобто, відсутні ознаки того, що психічні розлади [PERSON] досягли такого рівня, які б виправдовували примусову госпіталізацію його до психіатричного закладу, а тому суд вважає, що заява необґрунтована та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed