Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

17 серпня 2016 року Виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області (надалі Виконавчий комітет) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та приведення його у первинний стан, терті особи: ЖКП «Азовжитлокомплекс», [PERSON]. В обгрунтування позову зокрема зазначили, що до Виконавчого комітету звернулась [PERSON] зі скаргою на дії сусіда [PERSON], який самовільно збудував перегородку в загальному коридорі [ADDRESS], 28, 29. Погодження сусідів на встановлення перегородки в коридорі, а також сам дозвіл на її встановлення, [PERSON] не надавався. 06.04.2016 року адміністрацією ЖКП «Азовжитлокомплекс» [PERSON] було надіслано повідомлення про обовязок прибрати самовільно встановлену перегородку в коридорі загального користування. 01.06.2016 року представниками ЖКП «Азовжитлокомпекс», юридичного департаменту Маріупольської міської ради, Лівобережної районної адміністрації міської ради було проведено комісійне обстеження, складено акт та встановлено, що в загальному коридорі самовільно встановлено перегородку та закрито доступ до душової загального користування власником квартир №27, 28, 29 по пр.Перемоги, 97. Вказували, що [PERSON] в порушення ст.177 Житлового кодексу УРСР (надалі ЖК України), ст.55 Кодексу цивільного захисту України, ст.ст.369, 382 ЦК України, самовільно встановив перегородку в коридорі загального користування та закрив доступ до душової загального користування. Виконавчий комітет рішення з питання дозволу встановлення перегородки в загальному коридорі по пр.Перемоги, 97 не приймав. Таким чином, своїми діями [PERSON] порушив права власників та користувачів сусідніх квартир. Крім того, самовільне встановлення перегородки порушує права Виконавчого комітету як органу, що здійснює контроль за додержанням законодавства у сфері державних стандартів, будівельних норм і правил, архітектурних вимог і технічних умов. Посилаючись, зокрема на ст.ст. 13, 177, 189 ЖК України, ст.ст. 369, 382 ЦК України, Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76, просили суд: 1) зобовязати [PERSON] звільнити самовільно зайнятті приміщення по пр.Перемоги, 97 шляхом знесення самовільно зведеної перегородки за рахунок власних коштів та приведення коридору загального користування у первинний стан; 2) зобовязати [PERSON] забезпечити вільний доступ до душової загального користування; 3) судові витрати покласти на Відповідача. [PERSON] та його представник [PERSON], що діє на підставі довіреності, письмових заперечень проти позову до суду не подали. Треті особи ЖКП «Азовжитлокомплекс» та [PERSON], письмових пояснень за позовом, до суду також не подали. В судовому засіданні, представник Виконавчого комітету [PERSON], що діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], в судовому засіданні, позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. При цьому, відповідач [PERSON] суду пояснив, що з пяти квартир, які знаходяться на поверсі, в його власності перебувають три квартири. Перегородка відокремлює його квартири від інших квартир на поверсі. Коли він купляв квартири, душової кабіни у коридорі загального користування не було. Йому лише відомо, що такі кабіни були раніше. Зараз на місці душової кабіни додаткове приміщення, яке приєднано до квартир, що знаходяться поруч та яким користується один із мешканців за погодженням з іншими мешканцями. Зараз цим приміщенням користується він. Такий порядок користування був встановлений до покупки ним квартир. В подальшому [PERSON] змінив пояснення та зазначив, що ніякими додатковими приміщеннями він не користується. Також зазначив, що коли він купляв квартири, перегородка на поверсі вже була. Інші мешканці перегородкою не користуються, оскільки вона на замку. Ключі він перегородки знаходяться у нього. Чи є ключі в інших мешканців йому невідомо, вони у нього ключі не просили. Документів у нього на перегородку немає, як її встановлювали йому невідомо. Як свої власність, він перегородку не сприймає. Представник третьої особи ЖКП «Азовжитлокомплекс» [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засідання, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Третя особа [PERSON], в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримувала у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЖК України, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд зокрема включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Стаття 5 ЖК України передбачає, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ст.15 ЖК України, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті, зокрема: здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад (частина перша статті 18). Стаття 30 ЖК України передбачає, що державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду здійснюється Радами народних депутатів, їх виконавчими і розпорядчими органами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР. Судом встановлено, що по проспекту Перемоги, 97 у м.Маріуполі розташований жилий будинок, 1964 року забудови, який перебуває на утриманні ЖКП «Азовжитлокомплекс» та відноситься до відання Маріупольської міської ради (надалі будинок №97). При цьому, ЖКП «Азовжитлокомплекс» є унітарним комунальним підприємством, яке створено зокрема для збереження житлового фонду Маріупольської міської ради, що знаходиться в його веденні. Таким чином, суд приходить до висновку, що Виконавчий комітет є належним позивачем у спорах, що стосуються управління, використання і схоронності житлового фонду, який перебуває у віданні Маріупольської міської ради. Також судом встановлено, що відповідно інвентаризаційної справи №32202, наданої Маріупольським БТІ для огляду, будинок №97 по проспекту Перемоги у м.Маріуполі є багатоквартирним пятиповерховим будинком з трьома підїздами. На третьому поверсі першого підїзду будинку №97 розташовані квартири №21-30, сходова клітка (І), коридор (ІІ), душова (ІІІ), коридор (IV), душова (V). При цьому, душова (ІІІ) розташована поруч з квартирами №22, 23, а душова (V) поруч з квартирами №28, 29. Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні). Пункт 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлює, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Частина 2 ст.4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачає, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Доказів того, що цільове призначення приміщень загального користування, а саме: душова (ІІІ), душова (V), відповідно до інвентаризаційної справи на третьому поверсі першого підїзду будинку №97 було змінено та вони вже не мають статусу приміщень загального користування, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що власники квартири будинку №97 є співвласниками, зокрема душової (ІІІ), душової (V). З матеріалів справи вбачається, що власником квартир №27 29 є відповідач [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частина 1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Під час судового розгляду, з пояснень сторін, судом встановлено, що на третьому поверсі першого підїзду будинку №97 між квартирами №27 29 та 26, 30 встановлена перегородка з замком, ключі від якого знаходяться у володінні [PERSON] Доказів того, що вказана перегородка також перебуває у користуванні інших мешканців будинку №97, зокрема мешканців квартир №21 26, 30, суду не надано. Таким чином, суд робить висновок, що перегородка на третьому поверсі першого підїзду будинку №97 між квартирами №27 29 та 26, 30 перебуває у користуванні відповідача [PERSON] Також під час судового розгляду з пояснень сторін судом встановлено, що доступ та користування душовою (ІІІ) інших мешканців будинку №97 обмежено, оскільки душова знаходиться за встановлено перегородкою, поруч з квартирами №28, 29, що належать [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що мешканець квартири №30 будинку №97 [PERSON] зверталася до Маріупольської міської ради, ЖКП «Азовжитлокомплекс» з приводу вжиття заходів до [PERSON], який встановив перегородку у коридорі загального користування та закрив доступ до душової загального користування. Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Доказів того, що між мешканцями будинку №97 була досягнута згода щодо користування душовою (ІІІ) суду не надано. Таким чином, суд робить висновок, що відповідач [PERSON] безпідставно обмежив доступ мешканців будинку №97 до душової загального користування (ІІІ), отже позовні вимоги в частині зобовязання [PERSON] забезпечити вільний доступ до душової загального користування від Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, як органу що здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонд, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд критично оцінює пояснення [PERSON], що ніякими додатковими приміщеннями на поверсі він не користується, оскільки вони не є послідовними та суперечать раніше наданим ним суду поясненням, зокрема, що колишнє приміщення душової знаходиться у його користуванні. Крім того, сприймає такі пояснення як спосіб захисту від предявлених позовних вимог. В той же час, під час судового розгляду, з боку позивача суду не надано належних та допустимих доказів того, що саме [PERSON] є тією особою, яка самовільно встановила перегородку між квартирами №27 29 та 26, 30. При цьому, суд звертає увагу, що буд-яких документів на належність саме [PERSON] спірної перегородки суду не надано, а безпосередньо суду [PERSON] пояснив, що як свої власність, він цю перегородку не сприймає. Таким чином, позовні вимоги в частині зобовязання [PERSON] звільнити самовільно зайнятті приміщення по пр.Перемоги, 97 шляхом знесення самовільно зведеної перегородки за рахунок власних коштів та приведення коридору загального користування у первинний стан є безпідставними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial