Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

17 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком №156 по вул. Жлуктенка академіка в м. Новомосковську Дніпропетровської області. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником будинком №156 по вул. Жлуктенка академіка в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 870. На момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу, продавець засвідчив у пунктах 6,9 договору, що інші особи в будинку не зареєстровані і будь-яких прав на будинок не мають. Відповідне також було підтверджено довідкою №694 від 06.05.2016 року про склад сімї, яку на вимогу нотаріуса було видано спеціалістом відділу ЦНАП. 02.06.2016 року позивач разом з матірю [PERSON] зареєструвалися в даному будинку, на момент їх реєстрації у спірному будинку ніхто зареєстрованим не був. Між тим, 01.08.2017 року отримавши довідку про склад сімї, позивачу стало відомо про реєстрацію в будинку невідомої їй особи, на що у відділі ЦНАП нічого пояснити не змогли. Після укладення договору купівлі продажу будинку, в ньому проживають позивач разом з матірю, інші особи в ньому не проживають. Відповідач не являється членом сімї позивача, зареєстрована але не проживає у домоволодінні. В подальшому позивач має намір продати вищезазначений будинок, однак через реєстрацію у ньому відповідача не зможе цього зробити. У звязку з зазначеним, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком №156 по вул. Жлуктенка академіка в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем реєстрації, тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справи в судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником будинку №156 по вул. Жлуктенка академіка в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 870, що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна №58906405 від 12.05.2016 року (а.с.4,5). У пунктах 6,9 вищезазначеного договору, продавець свідчив зокрема, що на момент укладення договору відносно нерухомого майна не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, відносно цього майна не встановлено сервітуту ні за договором, ні за законом, ні за заповітом або рішенням суду, треті особи не мають прав на нерухоме майно, а також на момент підписання договору продавець підтвердив, що малолітні та/або неповнолітні діти, непрацездатні, недієздатні, обмежено дієздатні та інші особи, не мають права власності та/або користування на відчужуване нерухоме майно. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки виконкому Новомосковської міської ради № 4945 від 08.11.2017 року, а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області в зазначеному будинку з 16.09.2008 року зареєстрованою значиться відповідач по справі [PERSON] (а.с.6,11). Суду подано акт від 10.11.2017року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] зареєстрована але не проживає в [INFO] (до перейменування вул. Мануїльського) в м. Новомосковську Дніпропетровської області з 2014 року та речей її у будинку немає (а.с.9). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідача у належному їй на праві власності будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком №156 по вул. Жлуктенка академіка в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved