Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

18 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про збільшення розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, який 21 жовтня 2010 року було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: дочку [PERSON] , яка на даний час є повнолітньою, та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 січня 2009 року стягнуто з [PERSON] , в її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] в розмірі по 500 гривень на кожну дитину, починаючи із 13 січня 2009 року та до їх повноліття. Поряд з тим, зазначила, що власних доходів та отриманих з відповідача аліментів їй не достатньо для утримання сина, оскільки він виріс, на даний час навчається у Володимир-Волинському ВПУ, тому, відповідно, виросли його потреби. Позивач самостійно несе усі витрати на утримання, оздоровлення, лікування, навчання дитини. В той же час сума стягуваних аліментів є недостатньою для утримання сина, оскільки зросли ціни на продукти харчування, одяг, підручники і інші необхідні товари та предмети, які необхідно купувати для потреб дитини. Також зазначила, що відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для дітей відповідного віку ( від 6 до 18 років) складає 2218 гривень. Таким чином розмір стягуваних аліментів на дитину старшої 6 років складає1109 гривень. Відповідач є здоровою, працездатною особою, однак своїй дитині допомагає не в достатній мірі, оскільки власних коштів на утримання сина їй не вистачає, змушена звернутися до суду та просити збільшити розмір стягуваних із відповідача аліментів із 500 гривень до 2000 гривень. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 березня 2020 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, вказала, що визначений раніше рішенням суду розмір аліментів наразі є малим, оскільки неповнолітній син потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що згідний сплачувати аліменти на утримання дитини у мінімальному розмірі, що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні зазначив, що окрім сплати аліментів в розмірі 500 гривень він надає допомогу на утримання сина. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та з`ясувавши фактичні обставини справи приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно ст.1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, у разі зміни матеріального або сімейного стану одержувача аліментів або платника аліментів, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, розмір аліментів, що визначений за рішенням суду, може бути згодом збільшено за позовом одержувача аліментів шляхом їх присудження у частці від заробітку (доходу) платника аліментів або у твердій грошовій сумі у разі якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відтак, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання обов`язків батьків щодо утримання дитини за загальним правилом визначаються за домовленістю між ними. При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, той із батьків, з ким проживає дитина, має право на стягнення аліментів у судовому порядку. Згідно ч.3 ст 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 жовтня 2010 року між ними було розірвано. За час спільного проживання сторін у шлюбі у них [INFO] народилася донька [PERSON] , яка на даний час є повнолітньою та [INFO] - син [PERSON] . Неповнолітній син проживає з позивачем по справі та фактично знаходиться на її утриманні, що не спростовано відповідачем та підтверджується довідкою про склад сім`ї виданою Зимнівською сільською радою Володимир-Волинського району 10.03.2020 року № 2019. Судом також встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 січня 2009 року ухвалено стягувати з [PERSON] , в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей, доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 500 гривень щомісячно, починаючи з 13 січня 2009 року і до досягнення їх повноліття. Згідно з вимогами ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначений розмір аліментів, який сплачує відповідач на утримання дитини відповідно до рішення суду від 20 січня 2009 року є недостатнім для задоволення потреб неповнолітньої дитини. При цьому, суд також виходить з того, що з моменту постановлення судом рішення про стягнення аліментів з відповідача розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років суттєво збільшився, і дохід отримуваний позивачем не дає їй змоги належним чином забезпечити утримання дитини, оскільки він підріс, в зв`язку з чим закономірно, збільшилися витрати на його утримання (одяг, харчування (т.зв. «продуктовий кошик»), кишенькові витрати, лікування, навчання, додаткові заняття), що законодавчо підтверджується прожитковим мінімумом для осіб вказаної категорії (дітей віком від 6 до 18 років). Протягом зазначеного часу дитина виховується позивачем самостійно. Відповідач, крім сплати аліментів, надає матеріальну допомогу сину, однак іншої участі в його утриманні не бере. Таким чином, з об`єктивних причин позивач витрачає значно більше коштів на утримання своєї дитини, ніж відповідач, а тому сума аліментів, стягнутих попереднім рішенням суду, є недостатньою для утримання дитини, що суттєво також погіршує матеріальне становище позивача. Суд звертає увагу на те, що предметом розгляду в даній справі є зміна (збільшення) розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, однак розмір аліментів визначається судом з врахуванням всіх обставин справи. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених ст. 150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Відповідач є здоровим працездатним чоловіком. Інших доказів з приводу наявності об`єктивних причин, які б не дозволяли відповідачу працювати, а відтак і заробляти кошти на утримання своєї неповнолітньої дитини ним до суду не надано. У відповідності до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За даною нормою праця є правом людини, а не її обов`язком. Кожна людина вправі самостійно визначати потребу свого працевлаштування. Разом з тим відповідач є батьком, який у відповідності до Закону зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину та повинен самостійно визначати необхідність та достатність своїх доходів, які мають бути еквівалентними та в повній мірі кореспондуватися із обов`язковими витратами, до яких в даному випадку відносяться аліменти на утримання неповнолітніх дітей. При вирішенні питання про розмір аліментів суд першочергово враховує життєвонеобхідні потреби дитини, матеріальне ставище позивача, яка самостійно не здатна забезпечити їй необхідний рівень проживання та розвитку. Проводячи аналіз з приводу встановлення справедливого балансу для визначення розміру участі кожного з батьків в утриманні дітей, суд вважає, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання неповнолітньої дитини необхідно визначити в розмірі 1500 (однієї тисячі п`ятсот) гривень щомісячно. Необхідність стягнення аліментів у більшому розмірі, а саме - 2000 грн., позивачем не доведено, а менший розмір аліментів є недостатнім для належного виховання та утримання неповнолітньої дитини. В силу ч.6 ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави для зарахування до спеціального фонду державного бюджету України підлягає судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Outcome: partial