Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

19.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований Первомайським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області України 07.08.1999 року (актовий запис №150). Причиною розірвання шлюбу зазначає постійні суперечки внаслідок чого сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Шлюбні стосунки були припинені за три місяці до звернення позивача до суду, тоді ж сторони перестали вести спільне господарство. Позивач вважає, що подальше перебування у шлюбі суперечить його інтересам, у звязку з чим просить суд шлюб між сторонами розірвати. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав разом з позовною заявою клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.3), а згодом, враховуючи надання до суду, як було встановлено судом від невідомої особи заяви нібито від [PERSON] від 02.12.2016 року про перенесення судового засідання на 2 місяці (а.с.28), надав суду заяву від 09.12.2016 року, в якій знову позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, справу просив слухати без його участі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення суду (а.с.30). Відповідач [PERSON] у судові засідання 02.12.2016 року та 21.12.2016 року не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином (а.с.29, 32), надала засобами електронною пошти з електронної адреси невідомої особи по справі заяву (а.с.33) без можливості чіткого визначення дати та свого підпису про відкладення розгляду справи з 21.12.2016 року на більш пізніший термін через хворобу, що суд відповідно до норм ст.169 ЦПК України не вважає поважною причиною пропуску судового засідання, оскільки сама по собі заява відповідача не є належним та допустимим доказом, що підтверджує її захворювання та правомірність відсутності у судовому засіданні 21.12.2016 року. Таким чином, судом встановлена повторність неприбуття відповідача до суду без поважних причин відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України. Окремо відповідач [PERSON] надала електронною поштою 05.12.2016 року заяву (а.с.27), в якій просила суд, посилаючись на норми ст.111 СК України та п.10 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» надати сторонам по справі максимально визначений чинним законодавством шестимісячний строк для примирення, а провадження у справі зупинити. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. 07.08.1999 року був укладений шлюб між позивачем та відповідачем по справі, який був зареєстрований у Первомайському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Харківської області (актовий запис №150), що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ВЛ №092615(а.с.4). Від шлюбу сторони мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ВЛ №139753, виданого Первомайським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області 07.04.2000 року (актовий запис №61) (а.с.9) та малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ВЛ №106248, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Первомайський Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області 21.01.2008 року (актовий запис №09) (а.с.8). Встановити місце проживання дітей у суду під час розгляду справи не було можливості через неявку сторін по справі, а тому вказане питання суд не вирішує. При вирішенні справи по суті, суд, враховуючи, що надання строку для примирення не є імперативною нормою законодавства та діюче законодавство не зобовязує суд застосовувати такий строк у будь-якому випадку, враховуючи вік дітей сторін по справі, який дозволяє їм виконувати повсякденні функції з життєдіяльності людини самостійно, вік сторін по справі, які відносять до середнього віку, що вказує на відсутність імпульсивності та випадковості при прийнятті позивачем рішення при зверненні до суду, а також той факт, що кожна із сторін визначила свою принципову позицію, які взаємовиключають одна одну при вирішенні справи, приходить до висновку, що шлюб, укладений між сторонами, слід розірвати. Доводи відповідача встановлені судом обставини не спростовують. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами 3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, а згідно зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей, створення позивачем фактично нової сім'ї та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до норм ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Виховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, зберегти її не видається можливим, тому шлюб потрібно розірвати. При цьому, враховуючи, що позивач не просила надати їй дошлюбне прізвище або залишити прізвище отримане при укладенні шлюбу, суд,

Outcome: approved