Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

17 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 квітня 2010 року в сумі 20237,21 грн. та судові витрати по справі. Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору № б/н від 29 квітня 2010 року відповідачу надано кредит у розмірі 3700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % річних, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Однак зобовязання за кредитним договором відповідач не виконав, станом на 19 січня 2016 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 20237,21 грн., з яких: 1853,67 грн. - заборгованість за кредитом, 14946,05 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 2950,00 грн. - заборгованість зі сплати комісії та пенею, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 987,49 грн. - штраф (процентна складова). У судове засідання представник позивача не з`явився, згідно заяви, отриманої судом просив розглянути позов за його відсутності. Підтримав заявлені вимоги. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Визнала факт отримання кредиту та виникнення заборгованості, що утворилася внаслідок складних життєвих обставин у відповідача. Просила відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Зясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 квітня 2010 року між сторонами був укладений кредитний договір, на підставі якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З матеріалів справи вбачається, що сторони укладали правочин у формі підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, після якої відповідачем отримано банківську послугу у вигляді платіжної картки «Універсальна», яка використовується для ініціалізації перерахунку коштів з рахунку платника з метою оплати товарів та послуг, перерахунку коштів на рахунки інших осіб. Невідємною частиною укладеного договору є додатки до нього і, зокрема, Умови та Правила надання банківських послуг, тарифи, з якими відповідач була ознайомлена, про що свідчать її підписи під відповідним текстом вищевказаної заяви. Платіжну картку банк видав 29 квітня 2010 року. При цьому, посилання на встановлення відповідачу того, чи іншого кредитного ліміту на картку належними доказами позивачем суду не підтверджено, водночас в судовому засіданні відповідачем не заперечено факт встановлення кредитного ліміту в розмірі 3700,00 грн. Позивач свої зобовязання за договором виконав, відповідач зобовязання за кредитним договором не виконав, станом на 19 січня 2016 року має заборгованість за кредитним договором № б/н в розмірі 20237,21 грн., з яких: 1853,67 грн. - заборгованість за кредитом, 14946,05 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 2950,00 грн. - заборгованість зі сплати комісії та пенею, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 987,49 грн. - штраф (процентна складова). П.1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку одна зі сторін не проінформує іншу про припинення договору, він автоматично лонгується на такий-же строк. Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку, для надання послуг Банк видає Клієнту Картку, її вид визначений у Пам'ятці Клієнта / Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якого Клієнт і Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання Карти, зазначена в Заяві. У відповідності до п.п.2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Умов використання кредитних карт, Картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні Карти включно. Забороняється використання Карти зі спливши терміном дії. По закінченню строку дії карти пролонгується Банком на новий строк (шляхом надання клієнту Карти з новим строком дії). Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримавши кредитні грошові кошти належним чином не виконав зобовязання за кредитним договором щодо повернення коштів, сплати відсотків та комісії за користування грошовими коштами, у звязку з чим виникла заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості, доданого до позову, а тому право позивача на отримання цих коштів було порушено. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобовязаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умова договору про надання кредитного ліміту на платіжну картку про те, що строк дії картки не визначений, не свідчить про те, що цей договір не має строку виконання. Крім того, відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно з п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Посилання позивача на п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, за яким кредитний договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання та вважається пролонгованим на той же самий строк, якщо ні одна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору суд не може врахувати, оскільки п.1.1.7.12 зазначених умов визначає кінцевий строк дії договору, а не строк виконання зобовязання. Судом встановлено, що остання транзакція за платіжною карткою відповідача, тобто поповнення карткового рахунку, було здійснено позичальником 12 лютого 2013 року. Разом з цим, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із даним позовом лише 17 березня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач, відповідно до ч.3 ст.257 ЦК України подав заяву про застосування строків позовної давності, проте позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, інших строків позовної давності ані кредитним договором, ані умовами надання банківських послуг, не передбачено. В той час як стаття 259 ЦК України передбачає необхідність укладення договору про збільшення строку позовної давності у письмовій формі. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed