Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

18 квітня 2017 року надійшла вищевказана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (після скасування заочного рішення ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року), у якому позивач просить визнати [PERSON] таким, що утратив право користування житловим приміщенням квартирою 44 в будинку 22 по вул.Будівельників в м.Дніпро. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, зареєстрована і проживає в [INFO]. Зазначена квартира складається із двох житлових кімнат, житловою площею 30,6 кв.м, загальною площею 47,3 кв.м, та складається з наступних приміщень: №1 - коридору, площею 5,1 кв.м; № 2 - шафи, площею 0,4 кв.м; № 3 - житлової кімнати, площею 16,7 кв.м; № 4 - житлової кімнати, площею 13,9 кв.м; № 5 - кухні, площею 6,1 кв.м; № 6 - ванної, площею 2,2 кв.м; № 7 - туалету, площею 0,9 кв.м, № І - лоджії, площею 1,8 кв.м. Крім позивача в квартирі зареєстрований її батько [PERSON], який в 2010р. познайомився із жінкою, з якою вирішив створити сімю. Позивач просила відповідача не реєструвати шлюбні стосунки із цією жінкою, але відповідач категорично відмовив і сказав, що бажає мешкати із цією жінкою і тому в лютому 2012р. відповідач зібрав свої особисті речі і виїхав з квартири. Спочатку, відповідач приходив до позивача у гості, але з травня 2012р. перестав надавати кошти для оплати комунальних послуг. Позивач неодноразово просила відповідача знятися з реєстрації в кв.№44 в буд.22 по вул.Будівельників в м.Дніпро, відповідач обіцяв, але до теперішнього часу з реєстрації не знявся. Позивач самостійно сплачує квартплату та комунальні послуги. Той факт, що відповідач не мешкає в кв.№44 в буд.22 по вул.Будівельників в м.Дніпро більше шести місяців підтверджується актами про не проживання від 01.08.2016р., 01.04.2016р. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії ІІІ-КИ №413230 [PERSON] народилася 30 листопада 1981 року, батьками якої, у свідоцтві про народження зазначені [PERSON], а в графі мати [PERSON] (а.с.162). [PERSON], на підставі обмінного ордеру, який видано виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради Народних депутатів №2651 від 13.07.1985р було отримано [ADDRESS], складом сім'ї на 1 особа (а.с.163). Відповідно до виписки із рішення від 25.11.2002р №101 «Про зміну договорів найму жилих приміщень» адміністрації і профспілкового комітету ОЖКП «Південне» було змінено договір найму на двокімнатну [ADDRESS], а саме переоформлено особистий рахунок з основного квартиронаймача [PERSON] на його дружинну [PERSON], складом сім'ї 3 особи, в тому числі: чоловік [PERSON], дочка [PERSON] (а.с.164). 09 грудня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №417, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюб (а.с.165). Відповідно до рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної в місті Дніпропетровську від 21 серпня 2015 року № 138/2 «Про зміну умов договору найму житлового приміщення [ADDRESS] вирішено у зв'язку із зняттям з реєстрації основного квартиронаймача [PERSON] визнано наймачем двокімнатної кв.№44 по вул.Будівельників, 22, громадянку [PERSON], 1981р.н., зі складом родини 2 особи, у тому числі: [PERSON] - батько, 1958р.н. (а.с.28, 166). У квартирі № 44 за адресою: вул.Будівельників, 22, м.Дніпро, з 17 квітня 1997 року зареєстрований [PERSON], 01 жовтня 1958р.н., що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 08 листопада 2016 року за №3686/2 (а.с.19), з 24 грудня 2013 року, зареєстрована [PERSON], 30 листопада 1981р.н., що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 08 листопада 2016 року за №3686/2 (а.с.18). Відповідно до довідки №550 від 30.09.2016р. за адресою: [ADDRESS], мешкають [PERSON], 1981р.н., батько [PERSON] (а.с.4). Відповідно до довідки Єдиного абонентського відділу №2 КП «Міські комунальні платежі» про склад сімї та місце реєстрації №33814 від 30.12.2016р., яка видана [PERSON], 01 жовтня 1958р.н., про те, що за адресою: [ADDRESS] він зареєстрований з 18 вересня 2001р. та всього зареєстровано за зазначеною адресою одна особа (а.с.169). Згідно із довідкою Єдиного абонентського відділу №2 з місця проживання про склад сімї та прописку №245 від 13.01.2017р., яка надана [PERSON], він проживає постійно і прописаний у [ADDRESS] ізольована, особовий рахунок відкрито на імя [PERSON], а також у цьому житловому приміщенні зареєстровано один член сімї, окрім того, зазначено, що [PERSON], 1981р.н. у цьому приміщенні зареєстрована з 24 грудня 2013р. та знята з реєстрації 29 грудня 2016р., [PERSON], 1958р.н. у цьому приміщенні зареєстрований з 18 вересня 2001р. та з реєстрації не знятий (а.с.170). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 2016 року реєстраційний № 105Кр-16, яке видано згідно із розпорядженням від 01 листопада 2016 року №8/105-6 квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.173). Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна квартира № 44 за адресою: вул.Будівельників, 22, м.Дніпро належить на праві приватної власності [PERSON], підставою виникнення права власності є договір дарування серія та номер: 5380, виданий 29.12.2016р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.174-175). У відповідності до ч.ч.1-2 ст.71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст.72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з положень, закріплених у ст.ст.10-11 ЦПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, якими передбачено рівні права сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення переконливості перед судом, доведеності обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, розпорядження своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Позивачем не надано належних доказів непроживання відповідача у спірній квартирі [ADDRESS], оскільки надані позивачем копії актів про непроживання відповідача в спірній квартирі від 01.08.2016р., 01.09.2016р., 01.10.2016р., які затверджені директором КП «Жилсервіс-1» ДМР [PERSON], (а.с.9,10,11), не можуть бути прийняті судом як докази, так як зазначені акти надані в копіях та при дослідженні матеріалів справи представником позивача не було надано їх оригіналів. У судовому засіданні відповідач пояснив, що після зміни основного квартиронаймача, він постійно мешкав та був зареєстрований у вказаній квартирі, що підтверджується відповідними довідками. Наміру знятися з реєстрації у вказаній квартирі у відповідача не було, оскільки в нього немає постійного місця проживання. Окрім того, відповідач зазначив, що позивач в спірній квартирі зареєстрована з 24.12.2013р., що підтверджується відповідними довідками, тож твердження позивача про те, що в спірній квартирі відповідач не мешкає з лютого 2012 року не відповідає дійсності, оскільки вона сама зареєстрована в цій квартирі значно пізніше. Також відповідач зазначив, що зараз в проваджені Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з знаходиться цивільна справа № 204/406/2017-ц за його позовом до [PERSON], треті особи - Дніпропетровська міська [PERSON], комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] про скасування розпорядження органу приватизації Дніпропетровської міської [PERSON], скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на житло, що також є беззаперечним доказом того, що відповідач має намір і надалі проживати за місцем своєї реєстрації, оскільки іншого житла не має. Не може суд прийняти до уваги і наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. Окрім того, необхідно зазначити, що оскільки на момент ухвалення судового рішення у цій справі [PERSON] взагалі не є ані наймачем (як вона зазначила у позовній заяві), ані власником квартири [ADDRESS] (як зазначено у свідоцтві про право власності на житло від 01 листопада 2016р. реєстраційний № 105Кр-16), оскільки вищевказана квартира належить на праві приватної власності [PERSON] (на підставі договору дарування серія та номер: 5380, який виданий 29.12.2016р. та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON]В.) тобто була відчужена позивачем, позивач у цій квартирі не проживає та не зареєстрована, тож права звертатись до суду із вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування зазначеною квартирою вона не має, так як таким правом наділений або наймач або власник житла. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим та безпідставним. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed