Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

18 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 16 вересня 2003 року вона уклала шлюб з відповідачем, від якого24 грудня 2012 року народилась донька - [PERSON], у свідоцтві про народження якої батьком записаний відповідач по справі. Відповідач, перебуваючи у місті Маріуполі проживав за місцем реєстрації позивачки, але після народження дитини зник. На цей час вони не спілкуються, де може перебувати відповідач їй не відомо. Зараз позивачка зі свою донькою бажає відвідати Іспанію, м.Малага, де проживає бабуся [PERSON] та мати позивачки по справі [PERSON] Однак, у звязку з тим, що вона не спілкується із відповідачем, та нічого не знає про місце його перебування, не може взяти у нього дозвіл на виїзд дитини за межі України, вимушена звернутись до суду із даним позовом. Посилаючись, зокрема на Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», просила суд задовольнити її позовні вимоги та надати їй дозвіл на виготовлення візи та виїзд дитина за межі України у супроводі матері у період з 01 липня 2017 року по 01 вересня 2018 року у Іспанію та інші держави Шенгенської зони без згоди батька. У судове засідання позивач та її представник [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги, не прибули, надавши через канцелярію суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач до суду не прибув, про день та час слухання справи повідомлявся судовими повістками, які надсилались замовною кореспонденцією за останнім відомим місцем його проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду у газеті «Донеччина». Представник третьої особи Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області [PERSON], діюча на підставі довіреності, до зали суду також не прибула, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] За наведених обставин, зважаючи на наявність згоди позивача, суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.ст.\~169,\~224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого Центральним відділом ЗАЦС в м. Франфуркт на Майні, [PERSON] та [PERSON] 16 вересня 2003 року уклали шлюб, актовий запис № 1425. Судом встановлено, що сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження І-НО № 490364, виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Згідно з абз.9 пп.2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому суд вважає можливим виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, не позбавленого батьківських прав, якщо такий виїзд матиме разовий характер з визначенням певного періоду перебування в іншій державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. При цьому суд враховує положення ч.2 ст.141 СК України, за якою розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, та положення ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», за якою батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, позивач просить дозволити їй виїзд з донькою за межі України на період з 01 липня 2017 року по 01 вересня 2018 року, з метою оздоровлення доньки та надання можливості поспілкуватися із рідною бабусею, адже позбавлена можливості отримати згоду відповідача на виїзд дитини, а тому суд дійшов висновку про можливість надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд за межі України з її донькою [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], в Іспанію та інші держави Шенгенської зони, у вказаний нею період та вважає, що такий тимчасовий виїзд не порушить прав відповідача на спілкування з донькою. В той же час, вирішення питання про надання дозволу на виготовлення візи, суд вважає необгрунтованим, оскільки відповідно до п.d) ст.3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про спрощення оформлення віз, «Віза» означає дозвіл, виданий державою-членом, або рішення, прийняте цією державою, яке необхідне для: в'їзду для запланованого перебування в державі-члені або в декількох державах-членах на строк, що загалом не перевищує 90 днів; в'їзду для транзиту через територію цієї держави-члена або декількох держав-членів. Таким чином, суд приходить до висновку, що він не уповноважений вирішувати питання про надання дозволу на виготовлення візи, які видаються державами-членами, а не компетентними органами України, оскільки в силу ст.124 Конституції України, суди здійснюють правосуддя лише на території України. На підставі викладеного,

Outcome: partial