Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

19.06.2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог від 14.08.2017 року позивач просить: виплатити їй заборговану заробітну плату з 03.04.2015 року по дату винесення судового рішення згідно статті 236 КЗпП України; визнати незаконним звільнення позивача від 03.04.2015 року за п.1 ст.40 КЗпП України; поновити позивача на роботі згідно чинного законодавства України (ст.235 КЗпП України) в зв'язку з незаконним звільненням з роботи; зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду через незаконне звільнення з роботи згідно ст.237-1 КЗпП України в розмірі 10 000,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що 19.05.2015 року при постановці на облік у Шевченківському центрі зайнятості позивачу стало відомо, що її було прийнято на один день на роботу до відповідача 03.05.2015 року та звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України в цей же день. Позивач зазначає, що при звільненні 03.05.2015 року не було дотримано процедури звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України - не допущено до робочого місця, не запропоновано іншу роботу, не попереджено про звільнення за 2 місяці, позивача позбавлено можливості стати на облік до державного центру зайнятості ще у 2015 році. Також позивач зазначає, що при її скороченні 03.04.2015 року за п.1 ст.40 КЗпП України грубо порушені її конституційні права, що призвело до морального виснаження та душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Протиправна поведінка відповідача принизила честь і гідність позивача, а тому враховуючи зазначене позивач просить відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 22.09.2017 року заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що на даний час позивач не є звільненою, вона рішенням Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року поновлена на роботі, підписано відповідні накази та на момент розгляду даної справи позивача поновлено наказом №147к від 09.08.2017 року, а декілька наказів, які були видані раніше, скасовані. Крім того позивач зверталась в 2015 році з позовом про поновлення на посаді та рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.01.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 27.01.2016 року в задоволенні позову відмовлено. Позивачка не працювала 3 квітня 2015 року і офіційно її робочий день не оформлено. В цей день на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року позивачці було перераховано компенсацію за невикористану відпустку та перераховано ЄСВ до державного бюджету із вказаної суми. В судове засідання, яке відбулось 17.11.2017 року представник відповідача не зявилася, звернулася до суду з клопотанням про слухання справи в її відсутність. А тому суд продовжив розгляд справи у відсутність представника відповідача на підставі статті 169 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача, її представника, представника відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаціно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та визнано наказ Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаціно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» № 13-к від 22.01.2014 «Про звільнення [PERSON]» з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників - незаконним; поновлено [PERSON] на роботі на посаді інженера-проектувальника першої категорії відділу енергоспоруд № 55 Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» з 22.01.2014 року; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2014 по 02.04.2015 в розмірі 36 135 (тридцять шість тисяч сто тридцять п'ять) грн. 05 коп. з утриманням податків і інших обов'язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 копійок. В задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Наказом №104/к від 03.04.2015 року на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року, наказ №13-к від 22.01.2014 «Про звільнення [PERSON]С.» з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КзПП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, вважати таким що втратив чинність. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу енергоспоруд №55, з 22.01.2014 року. Надано вказівку бухгалтерії виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за 1 місяць, що становить 2 581,00 грн. Водночас цим наказом звільнено [PERSON], інженера-проектувальника 1 категорії, у зв'язку зі скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України, з 31 січня 2014 року. Як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, вказаним наказом не було повторно звільнено позивача, а лише змінено дату звільнення, так як позивач на момент звільнення перебувала на лікарняному в період з 20.01.2014 року по 28.01.2014 року. Щодо формулювання в наказі нічого пояснити не могла. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 09.11.2015 року у справі 761/26956/15-ц за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено позивачу в задоволенні позову та встановлено, що відповідачем [PERSON] було направлено повідомлення від 06 квітня 2015 року № 289/03 про необхідність невідкладно з'явитися до ПрАТ «Діпрозв'язок» за адресою: м. Київ, вул. Солом'янська, 3, з метою негайного виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2015 р. в частині поновлення на роботі у Товаристві та зазначено про необхідність мати при собі обов'язково: оригінал листа тимчасової непрацездатності серії АВЮ №937449 за період тимчасової непрацездатності з 20.01.2014 - 28.01.2014 року, паспорт, трудову книжку. Вказане повідомлення було отримано [PERSON] 07 травня 2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення кореспонденції. Крім того, 16 квітня 2015 року відповідачем було складено акт про відмову працівника від письмового посвідчення факту ознайомлення та отримання копії Наказу № 104/к від 03.04.2015 року, яким зафіксовано відмову [PERSON] надати листок тимчасової непрацездатності серії АВЮ № 937449; навмисного зіпсування оригіналу Наказу № 104/к від 03.04.2015 року представником [PERSON] - [PERSON]. 17 квітня 2015 року відповідачем було направлено позивачці повторно повідомлення про невідкладну явку з метою поновлення на роботі на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2015 року, звільнення з 31.01.2014 року, отримання відповідних документів при поновленні та звільненні, а також наказ № 104/к від 03.04.2015 року та повідомлення про нараховані суми звільненого працівника. Вказані документи були отримані позивачкою 07 травня 2015 року. Суд прийшов до висновку, що видачу наказу № 104/к від 03.04.2015 року не можна вважати належним виконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2015 р., яким фактично змінено дату звільнення позивачки, оскільки рішення суду не містить зобов'язання ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» змінити дату звільнення [PERSON] Судом встановлено, що про існування наказу № 104/к від 03.04.2015 року позивачка дізналась 16 квітня 2015 року, що підтверджується зазначеним вище актом від 16.04.2015 року. Крім цього, як вбачається з наданих суду документів копію спірного наказу позивачка отримувала поштою 07 травня 2015 року. Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 09.11.2015 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року залишено без змін. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Пізніше, наказом №67 від 01.08.2017 року на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року введено з 01.08.2017 року до штатного розпису ПрАТ «Діпрозв'язок», затвердженого та введеного в дію наказом ПрАТ «Діпрозв'язок» від 30.06.2017 року №61 «Про затвердження та введення в дію з 01.07.2017 штатного розпису ПрАТ «Діпрозв'язок» зміни, а саме: введено посаду інженера-проектувальника 1 категорії відділу енергоспоруд №55 в кількості 1 штатної одиниці з посадовим окладом 2 581,00 грн. на місяць. Наказом №147 від 09.08.2017 року «Про поновлення на роботі [PERSON]С.», на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року в цивільній справі №760/3827/14-ц, у зв'язку з відновленням виконавчого провадження №47223453 Солом'янським РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у місті Києві, скасовано накази ПрАТ «Діпрозв'язок» від 22.01.2014 року №13/к «Про звільнення», від 03.05.2015 року №104/к «Про поновлення на роботі» та від 26.10.2016 року №296/к «Про внесення змін до наказу №104/к від 03.04.2015 року» та поновлено [PERSON] на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу енергоспоруд №55 ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» на умовах п'ятиденного робочого тижня, з тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень, з посадовим окладом 2 581,00 грн. на місяць з 22.01.2014 року. В судовому засіданні встановлено, що на неодноразові вимоги про необхідність зявитись до відповідача для подальшого виконання посадових обов'язків [PERSON] повідомляла його, що при її поновленні порушуються її права, зокрема зазначено не вірно посадовий оклад, так як він не може бути меншим за 3 200,00 грн., має бути виплачена заборгованість за вимушений прогул з 03.04.2015 року по день поновлення на роботі, її посада має бути внесена до штатного розпису та зазначено її безпосереднього керівника. Позивач не надала суду доказів, що вона з'являлася на робоче місце та їй не було надано можливості виконувати посадові обов'язки. Позивач надала суду довідку, що з 19.05.2017 року вона перебуває на обліку в Шевченківському районному центрі зайнятості. В судовому засіданні позивач пояснила, що на даний час вона не перебуває на обліку в центрі зайнятості, проте доказів на підтвердження зазначеного суду не надала. У власних поясненнях позивач зауважила, що наказом її поновлено не на тій посаді з якої було звільнено та посадовий оклад визначений меншим, ніж встановлено діючим законодавством на даний час. Проте суд не погоджується із доводами позивача, оскільки наказ про поновлення позивача на посаді відповідає резолютивній частині рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року та зазначено розмір посадового окладу, який був визначений позивачу до звільнення її з посади. В даному провадженні суд не має процесуальної можливості оцінювати рішення суду апеляційної інстанції, оскільки з копії наказу від 22.01.2014 року вбачається, що в цей день [PERSON] була звільнена з посади інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій №05. Як пояснила в судовому засіданні позивач, вона не зверталась до Апеляційного суду м.Києва із заявою про виправлення описки в рішенні суду. Крім того судом встановлено, що на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року, 23.10.2015 року відповідач перерахував на користь позивача 36 055,47 грн. середнього заробітку за період з 23.01.2014 року по 02.04.2015 року (включно) та 3 000,00 грн. моральної шкоди, сплачені всі платежі до бюджету. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 15.03.2017 року (справа №760/3827/14-ц) на користь позивача стягнуто середній заробіток за період з 03.04.2014 року по 15.03.2017 року в розмірі 60 263,45 грн. за час затримки виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року. Позивач не заперечувала в судовому засіданні отримання суми 48 512,08 грн. Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Отже, так як рішенням суду встановлено, що позивач дізналась про наказ від 03.04.2015 року 07 травня 2015 року, до суду з даним позовом звернулась 19.06.2017 року, тому суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом щодо вимог про поновлення на роботі.Крім того судом під час розгляду справи було встановлено, що 03.04.2015 року позивача не було звільнено з посади та на момент розгляду даної справи наказ №104/к від 03.04.2015 року скасовано самим відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні пояснювала, що на даний час [PERSON] будь-яким чином не обліковується на підприємстві, так як не виконує посадових обов'язків, в той же час вона також не є звільненою. За умовами ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У відповідності до даної норми КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена норма права є спеціальною та регламентує порядок додаткового нарахування судом, який ухвалив рішення про поновлення працівника на роботі, середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення. Відповідно до змісту ст.236 КЗпП України заява про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника розглядається тим самим органом, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі в рамках справи про поновлення на роботі. Розглядаючи вимоги, заявлені на підставі вказаної норми, суд не вирішує спір про право, а лише має перевірити факт невиконання власником або уповноваженим ним органом рішення про поновлення на роботі. А тому, оскільки рішення про поновлення на посаді приймав Апеляційний суд м.Києва, тому Шевченківський ра онний суд м.Києва позбавлений можливості вирішити питання щодо стягнення середнього заробітку на підставі статті 236 КЗпП України. Позивач на підставі положень статті 237-1 КЗпП України просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Згідно з положеннями статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В судовому засіданні не встановлено порушення трудових прав позивача, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed