Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

17 вересня 2014 року, представник позивачки [PERSON], звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, зменшував та збільшував, та в остаточній редакції якого від 05.05.2015 р. просив суд, визнати нечинним реєстраційний запис - реєстраційний номер майна : 21547051, номер запису : 553 в книзі : 4 про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, внесений до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2008 р. та визнати за позивачкою [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, набутого під час шлюбу з відповідачем [PERSON] та стягнути з останнього витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав збільшені позовні вимоги [PERSON] в редакції позову від 05.05.2015 р. Відповідач [PERSON] позов не визнав повністю, мотивуючи його безпідставністю та звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], за участю 3-їх осіб без самостійних вимог : [PERSON], [PERSON], Овідіопольського РУЮ в Одеській області та ПАТ «Креді [PERSON]» про поділ майна подружжя, в якому просив суд, визнати за ним право власності на ? частину автомобілю марки «Toyota Corolla» (легковий седан) 2006 року випуску, д/н [NUMBER], номер кузову JTDBR22EX00264992 та стягнути з [PERSON] на свою користь ? частину грошових коштів, отриманих за кредитним договором у розмірі 154685,13 грн., який представник [PERSON] визнав частково, в частині визнання за [PERSON] права власності на ? частину автомобілю марки «Toyota Corolla», як такого, що був придбаний під час шлюбу за сумісні кошти, решту позову не визнав. Представник відповідача за позовом [PERSON] і 3-ої особи за позовом [PERSON] - Овідіопольського РУЮ в Одеській області в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується особистими розписками з підписом та штампом установи, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (т. 3 а.с. 39,56,248). Представник відповідача [PERSON] позов [PERSON] не визнав повністю, вважаючи спірний будинок спільною сумісною власністю зі своєю дружиною [PERSON] Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду зі своїм позовом до колишньої невістки [PERSON] та свого сина [PERSON], в якому просили суд, визнати їх обох власниками спірного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, які на їхню думку є обєктами права спільної сумісної власності їхнього подружжя та у якості 3-їх осіб не заперечували проти задоволення зустрічного позову [PERSON] Представник 3-ої особи без самостійних вимог Публічного акціонерного товариства «Креді [PERSON]» в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток під підпис, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 179,218,249). Представник відповідачки [PERSON] позов подружжя [PERSON] та [PERSON] не визнав повністю з мотивів його безпідставності і необґрунтованості, просив відмовити в його задоволенні і задовольнити первісний позов своєї довірительки [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник позов подружжя [PERSON] та [PERSON] визнали повністю. Заслухавши доводи сторін, їхніх представників, дослідивши матеріали справи і додатково надані письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання нечинним запису про реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно слід задовольнити частково, в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] про поділ майна подружжя слід задовольнити частково з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися не свідченнях свідків. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Суд встановив і підтверджено сторонами, що шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований ВРАГСом Київської райадміністрації виконкому Одеської міськради 20.10.2000 р., під час якого у сторін народились діти : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] був розірваний рішенням Київського р/с м. Одеси від 17.04.2014 р., яке набрало законної сили 30.04.2014 р. (т. 1 а.с. 8-11). При чому, з вказаного рішення суду видно, що за згодою позивача [PERSON] - їхні спільні малолітні діти проживають разом із матір`ю відповідачкою [PERSON] Суд з`ясував, що під час шлюбу сторін, 13.05.2004 р., відповідач [PERSON] отримав на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 083981 на земельну ділянку площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який був виданий останньому на підставі нотаріально-посвідченого договору дарування земельної ділянки серії ВАК № 542880 (реєстр. № 1020) (а.с. т. 1\~а.с. 103-105). На вказаній земельній ділянці був побудований житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, який згідно Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта був прийнятий в експлуатацію 22.10.2007 р. тобто під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі (т. 1 а.с. 107-108). При цьому вищевказаний спірний житловий будинок був побудований самовільно, що підтверджується висновком про самовільне будівництво № 204 від 20.11.2007 р. (т. 1 а.с. 106). Однак, в подальшому, згідно витягу з розпорядження Овідіопольської РДА № 1730 від 20.12.2007 р. був затверджений акт і прийнято до експлуатації житловий будинок [PERSON] в с. Сухий Лиман, пров. Мічурінський, 28/в з дорученням КП «Овідіопольське РБТІ» підготувати та видати правовстановлюючі документи на будинок (т. 1 а.с. 109). 23.12.2007 р. відповідач [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] отримав на своє ім`я свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі розпорядження Овідіопольської РДА № 1730 від 20.12.2007 р., а саме на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в (т. 1 а.с. 110-114). Рішенням Овідіопольського райсуду від 05.12.2008 р. був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності на нерухоме майно : визнано дійсним договір, відповідно до якого 12.09.2008 р. [PERSON] продав, а [PERSON] купив у нього нерухоме майно у вигляді частини земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих споруд та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, пров. Мічурінський, 28/в з визнанням за [PERSON] права власності на вказане нерухоме майно в порядку договору купівлі-продажу (т. 1 а.с. 162-163). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 р., яке набрало законної чинності і ніким не було оскаржене : була частково задоволена апеляційна скарга представника [PERSON] та рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.12.2008 р. скасовано і відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку та визнання права власності на це майно (т. 1 а.с. 115-117,187-189). В даному рішенні йдеться про нерухоме майно, яке є предметом даного спору, стосовно житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в. При чому, в рішенні апеляційного суду йдеться про те, що спірне майно було набуте [PERSON] за час шлюбу з [PERSON], яка не була стороною у справі. Як встановив суд, спірна земельна ділянка площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на яку [PERSON] отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії ОД № 083981 від 13.05.2004 р. була набута відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування, а тому, в силу ч. 1 п. 2 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю чоловіка [PERSON], а тому в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на вказану земельну ділянку слід відмовити, як в безпідставних, з огляду на вимоги ст. 657 ЦК України, згідно якої договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі, що не було зроблено [PERSON] та [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна у простій письмовій формі від 12.09.2008 р. (т. 1 а.с. 160,161). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок був побудований та зареєстрований у 2007 році, що підтверджується вищенаведеними доказами, а тому суд вважає вказаний будинок побудованим під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] і відповідно є їхньою спільною сумісною власністю подружжя з рівними частками кожного згідно норм ст.ст. 60,70 СК України, ст.ст. 368,372 ЦК України, а тому позов [PERSON] в частині визнання за нею права власності на ? частину спірного житлового будинку підлягає задоволенню повністю, як підтверджений документально. Однак, згідно із ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав - вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи, що після ухвалення Овідіопольським райсудом Одеської області рішення від 05.12.2008 р., яке було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 р., право власності на спірний житловий будинок 16.12.2008 р. було зареєстроване за [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.04.2015 р., а саме реєстраційний номер майна : 21547051, номер запису : 553 в книзі : 4, дата прийняття рішення про державну реєстрацію від 16.12.2008 р. про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, і який не був скасований до цього часу, незважаючи на вищевказане рішення апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 р., а тому, суд вважає необхідним частково задовольнити в цій частині позовні вимоги [PERSON] - у відповідності до вимог вищевказаної ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме, не визнати нечинним, а скасувати реєстраційний запис - реєстраційний номер майна : 21547051, номер запису : 553 в книзі : 4 про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, внесений до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2008 р. (т. 2 а.с. 60). Посилання представника [PERSON] на те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання нечинним реєстраційного запису щодо реєстрації права власності [PERSON] на спірний будинок підлягають розглядові в порядку КАСУ не ґрунтуються на вимогах Закону, адже вказані вимоги були заявлені разом із іншими позовними вимогами в порядку ЦПК України, і тому повинні бути розглянуті в одному позовному провадженні за нормами ЦПК України, враховуючи в даному випадку йдеться не про оскарження дій чи бездіяльності (рішення) субєкта владних повноважень, а про скасування державної реєстрації права власності, яке станом на 16.12.2008 р. було здійснено КП «Овідіопольське РБТІ», яке на сьогодні втратило такі повноваження і вказана позовна вимога не підлягає розглядові в порядку КАСУ. Суд, в силу ст.ст. 57-60 ЦПК України - не бере до уваги як належні та допустимі докази посилання представників позивачів [PERSON] та [PERSON] на те, що вони з дозволу свого сина [PERSON], як власника земельної ділянки, площею 0,100 га за вищевказаною адресою будували з 2003 р. по 2007 р. за власні кошти спірний будинок, так як їхній син [PERSON] не мав для цього достатніх грошових коштів, і нібито мав намір в майбутньому передати саме їм спірні ділянку та будинок так як вказане повністю спростовується вищенаведеним Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта був прийнятий в експлуатацію 22.10.2007 р., з якого вбачається, що початок будівельно-монтажних робіт був здійснений в термін з травня 2000 р. по кінець робіт - жовтень 2007 р. будівництво вказаного спірного будинку відбувалося в період з 2000 р. 2007 р., а також судом не приймаються безпідставні посилання представників [PERSON] та [PERSON] на рішення Овідіопольського райсуду від 05.12.2008 р., яке було повністю скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 р. Крім того, суд вважає хибними, безпідставними і неналежними посилання представників позивачів [PERSON] та [PERSON] на товаро-транспортні накладні, накладні, товарні чеки з придбання будівельних матеріалів нібито для побудови спірного будинку, на яких взагалі не вказано точну адресу спірного обєкту будівництва для якого були придбані будівельні матеріали, в більшості з яких не вказано особу, що їх придбала, і справжність яких представники не довели суду, як і не приймаються до уваги суду їхні посилання на витяги з архівних установ про розмір заробітної плати позивачів в період з 1972 р. по 1979 р., які нібито могли заощадити позивачі для майбутнього будівництва спірного будинку, яке відбулося через 30 років. А навіть у випадку придбання деяких будівельних матеріалів на ім`я [PERSON] не дають суду підстав вважати, що вони були придбані саме для будівництва спірного будинку та будівництво спірного житлового будинку відбувалося саме [PERSON] (т. 2 а.с. 6-48,63-251). Також, суд не бере до уваги відомості щодо нарахування пенсійних виплат [PERSON] та [PERSON], які були надані представником позивачки [PERSON] з вищевказаних підстав (т. 3 а.с. 45-52). У своєму зустрічному позові [PERSON] просить суд, визнати за ним право власності на ? частину автомобілю марки «Toyota Corolla» (легковий седан) 2006 року випуску, д/н [NUMBER], номер кузову JTDBR22EX00264992, з чим погодився представник [PERSON], визнавши ці вимоги повністю (т. 3 а.с. 157). На думку суду, вказана позовна вимога ґрунтується на вимога Закону і підлягає задоволенню повністю з урахуванням того, що спірний автомобіль був придбаний подружжям [PERSON] у шлюбі і за спільні грошові кошти, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] В той же час, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на свою користь ? частину грошових коштів, отриманих за кредитним договором у розмірі 154685,13 грн. слід відмовити, як в безпідставних з огляду на наступне. Су дз`ясував, що під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] 17.06.2013 р., останнім, за письмовою згодою дружини [PERSON], в інтересах сім`ї, був укладений кредитний договір з ПАТ «Креді [PERSON]» № 1/1435621, відповідно до умов якого, останні надали, а [PERSON] отримав кредит в сумі 309370,26 грн. зі строком користування з 17.06.2013 р. по 16.06.2018 р. під 14,9% річних для придбання транспортного засобу марки «Nissan Pathfinder» д/н [NUMBER] з укладенням нотаріально посвідченого договору застави транспортного засобу від 17.06.2013 р. (реєстр. № 428) (т. 3 а.с. 187-209). Як було встановлено судом, [PERSON], як дружина [PERSON] надала нотаріально посвідчену згоду на придбання вищевказаного автомобілю (т. 3 а.с. 191). Після придбання зазначеного автомобілю, який був документально оформлений на [PERSON], який користується і експлуатує його на сьогоднішній день і самостійно сплачує отриманий ним кредит, станом на 14.05.2015 р. залишок заборгованості за договором кредиту складає 212806,34 грн. (т. 3 а.с. 163). Однак, як встановив суд, жодних позовних вимог [PERSON] про поділ вищевказаного кредитного автомобілю [NUMBER], придбаного за час шлюбу, позивачем не ставилося, а відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог. А тому, враховуючи викладене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на свою користь ? частину грошових коштів, отриманих за кредитним договором у розмірі 154685,13 грн., як таких що суперечать вимогам СК України та Постанові Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», з урахуванням відсутності позовних вимог про поділ спільного майна подружжя у вигляді вищевказаного автомобілю, яким на сьогодні користується особисто [PERSON], сплачуючи за нього кредит, без вирішення яких, стягнення ? частини кредитних коштів з [PERSON] без заявлених вимог про поділ зазначеного автомобілю, стягнення та отримання матеріальної компенсації вартості за частину транспортного засобу, згоду на яку не було надано ні [PERSON], ні [PERSON] і попереднього внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду неможливо. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] належать стягненню документально підтверджені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4263 грн. (а.с. т. 1 а.с. 1,4,33,35,36, т. 3 а.с. 30).

Outcome: partial