Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

18.05.2013 року до суду подано позов публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до [PERSON] та [PERSON], в якому позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь пеню за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.25001/6475 від 19.12.2007 р. у розмірі 2080875 гривень 1 коп., за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.25771/6475 від 21.02.2008 р. у розмірі 2468322 гривні, за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.27172/6475 від 24.04.2008 р. у розмірі 3378979 гривень 97 коп. В судовому засіданні представник позивача вимоги повністю підтримав, пояснивши, що між банком та відповідачем [PERSON] 19 грудня 2007 року підписана рамкова угода, на підставі якої укладено три договори про надання траншу. Майновим поручителем в даному випадку виступив [PERSON]. На теперішній час заборгованість за трьома договорами стягнута солідарно з відповідачів на користь позивача і таке рішення суду набрало законної сили. За невиконання та неналежне виконання зобов'язань за договорами встановлена відповідальність у вигляді пені, яку і просить стягнути з відповідачів солідарно на загальну суму 7928176 гривень 98 коп. Заяву про застосування строку позовної давності вважає безпідставною, оскільки сторонами визначено, що строки позовної давності за рамковою угодою та договорами траншу збільшені до 5 років. На протязі всього розгляду справи у суді відповідачі та представники відповідачів заперечували проти задоволення позову, посилаючись на недійсність укладених правочинів та просили застосувати наслідки пропуску строку позовної давності як підставу для відмови в задоволенні позову, але в останньому судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник, а також відповідач [PERSON] не з'явились, поважності причин неявки суду не повідомили. Представник відповідача [PERSON] був присутнім лише на початку судового засідання, але по виходу суду із нарадчої кімнати виявилось, що представник відповідача залишив судове засідання без повідомлення причин. За таких обставин, суд продовжив судове засідання без участі відповідачів та їх представників і розглянув справу по суті. Вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним частково задовольнити вимоги позивача з наступних підстав. Рішенням Київського районного суду м. Харкова в цивільній справі № 2018/2-4130/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості встановлено, що 09.12.2007 року між ЗАТ «ПроКредитБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк» та [PERSON] було укладено Рамкову угоду № 6475, відповідно до якої позивач зобов'язався здійснювати кредитування відповідача у межах наступних лімітів кредитування: ліміт суми - 500 000,00 доларів США, ліміт строку - 240 місяців. На підставі та у межах вказаної Рамкової угоди 19.12.2007 року позивач та відповідач [PERSON] уклали договір про надання траншу № 2.25001/6475, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 126 000,00 гривень процентна ставка - 12,75% річних, строком на 120 місяців. 21.02.2008 року позивач та відповідач [PERSON] уклали договір про надання траншу № 2.25771/6475, відповідно до якого останньому було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 150 000,00 доларів США, процентна ставка - 12,75% річних, строком на 120 місяців. 24.04.2008 року Банк та [PERSON] уклали договір надання траншу № 2.27172/6475, відповідно до якого відповідачу було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 200 000,00 доларів США, процентна ставка - 12,75% річних, строком на 120 місяців. Відповідно до вказаних договорів позичальник зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати інші платежі передбачені цими договорами. У забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобов'язань за Рамковою угодою № 6475 від 19.12.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 6475-ДП 2 від 21.02.2008 року, згідно з яким [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися відповідати перед ПАТ «ПроКредит Банк» як солідарні боржники. Позивач свої зобов'язання за вищевказаними договорами виконав і надав [PERSON] кредити у вказаних сумах, в той час як відповідач зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку із чим у нього утворилася заборгованість перед Банком. Зазначеним рішенням, яке залишено без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 2 грудня 2014 року за договорами, що є предметом розгляду в цій справі про стягнення суми пені за певний період, з відповідачів на користь позивача стягнуто солідарно заборгованість за Договором про надання траншу № 2.25001/6475 від 19.12.2007 року у розмірі 981622,96 гривень, заборгованість за Договором про надання траншу № 2.25771/6475 від 21.02.2008 року у розмірі 1180642,89 гривень, заборгованість за Договором про надання траншу № 2.27172/6475 від 24.04.2008 року у розмірі 1629256, 68 гривень. Як вбачається із тексту рішень судів першої та апеляційної інстанції питання про стягнення пені за зазначеними договорами за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року не розглядалось. Копії зазначених у рішенні договорів надані суду і містяться в матеріалах справи. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені у наведених судових рішеннях новому доказуванню не підлягають, а тому доводи відповідачів щодо недійсності правочинів суд вважає необґрунтованими. Намагання відповідача [PERSON] визнати договори про отримання траншів недійсними, з огляду на зміст рішення, що набрало законної сили, суд вважає методом затягування розгляду справи по суті і такі вимоги про визнання правочинів недійсними виділені у самостійне провадження. До цього часу правочини недійсними не визнані, а тому відповідно до вимог ст. 204 ЦК України суд керується принципом презумпції дійсності правочину, відповідно до якого встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Щодо суті заявлених вимог про стягнення пені суд виходить із наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до п. 10.2 Рамкової угоди передбачено, що при порушені встановлених строків погашення грошових зобов'язань Позичальник сплачує штрафну пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 (п'ятнадцять) гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Починаючи з 31 календарного дня прострочення, вказаний розмір пені збільшується до 1 % за умови подання Кредитором відповідного повідомлення Позичальнику про таке збільшення. Розмір пені не може бути збільшено, якщо погашено не менш ніж 80 % усього боргу чи щомісячно погашається не менш ніж 30 % від суми заборгованості. Наданими судовими рішеннями підтверджено факт неналежного виконання зобов'язань за договорами траншу, а тому суд вважає, що позивач вправі вимагати від відповідачів солідарно сплатити суму пені. Розрахунками підтверджено, що пеня за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.25001/6475 від 19.12.2007 року становить 2080875 гривень 01 коп., за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.25771/6475 від 21.02.2008 року - 2468322 гривні, за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.27172/6475 від 24.04.2008 року - 3378979 гривень 97 коп. Зазначені суми підлягають стягненню з відповідачів солідарно на підставі ст. 624 ЦК України. При цьому, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Доводи відповідачів про те, що необхідно застосувати наслідки пропуску строку позовної давності як підставу для відмови в задоволені позову суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог пункту 12.3 рамкової угоди № 6475 від 19 грудня 2007 року сторони домовились, що до усіх вимог, що випливають з Угоди та Кредитних договорів, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність. Отже, суд вважає необхідним зменшити суму стягнення пені за цим рішенням до розміру стягнення за договорами відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова в цивільній справі № 2018/2-4130/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» до [PERSON] та [PERSON], яким визначено граничний розмір збитків за договорами про дання траншів № 2.25001/6475 від 19.12.2007 р., № 2.25771/6475 від 21.02.2008 р, № 2.27172/6475 від 24.04.2008 р. В цій частині суд задовольняє позовні вимоги і стягує солідарно з відповідачів на користь позивача пеню за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.25001/6475 від 19.12.2007 р. у розмірі 981622 гривні 96 коп., пеню за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.25771/6475 від 21.02.2008 р. у розмірі 1180642 гривні 89 гривень, а також пеню за період з 11.08.2011 року по 09.11.2012 року за Договором про надання траншу № 2.27172/6475 від 24.04.2008 р. у розмірі 1629256 гривень 68 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовляє. На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що сума судового збору відповідає сумі стягнення за цим рішенням, суд стягує судові витрати з відповідачів на користь позивача з кожного по 1720 гривень 50 коп.

Outcome: partial