Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

18.04.2016 року позивачі звернулися до Вінницького районного суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов позивачами обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS], та житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Спадкодавець [PERSON] позивачу [PERSON] доводився чоловіком, позивачам - [PERSON] та [PERSON] - батьком, відповідачці [PERSON] - сином. Позивачам згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори 03 лютого 2006 року, належить по 1/4 частці цілого житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], а згідно рішення Замостянського районного суду м. Вінниця від 29 вересня 2008 року позивачам належить по 1/8 частці квартири [ADDRESS]. Інша 1/4 частка цілого житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом та 1/8 частка квартири [ADDRESS], належить матері померлого - відповідачу по справі [PERSON]. Зазначають, що 30.09.2009 року Вінницьким районним судом Вінницької області винесено заочне рішення, яким розділено спадкове майно, виділено в натурі [PERSON] та визнано за нею право власності на 56/100 частки житлового будинку, а саме: житлові кімнати 1-5 (13,5 кв.м), 1-2 (17.1 кв.м), прихожу 1-1 (6,8 кв.м), кухню 1-6 (6,1 кв.м), санвузол 1-7 (3,5 кв.м), ст. шкаф 1-8 (0,4 кв.м) та господарські будівлі: сарай Б, погріб з шиєю П/Б, сарай Б-1, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. При цьому вказаним рішенням суду було припинено право власності [PERSON] на 1/8 частку квартири [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] по 9251 грн. грошової компенсації. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області дане рішення скасовано, визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказаною ухвалою Апеляційного суду Вінницької області: [PERSON], [PERSON], [PERSON] зобов'язано сплатити на користь [PERSON] до 01 березня 2015 року компенсацію в сумі 59838,9 грн. за належану їй на праві власності 1/4 частину цілого .житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] набувають права власності на належну [PERSON] на праві власності 1/4 частину цілого вищезазначеного житлового будинку. [PERSON], [PERSON], [PERSON] зобов'язано сплатити на користь [PERSON] до 01 березня 2016 року компенсацію за належну їй на праві власності 1/8 частину квартири [ADDRESS], в сумі 3419.67 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на момент здійснення сплати. [PERSON], [PERSON], [PERSON] набувають права власності на належну [PERSON] на праві власності 1/8 частину квартири [ADDRESS], всього розміру компенсації за вказану частину квартири, що повинно підтверджуватися письмовими доказами. Провадження по справі закрито. На виконання вказаної ухвали апеляційної інстанції позивачі у визначених розмірах розпочали виплату компенсації. В січні 2016 року позивачі звернулися до Державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на належні їм частки житлового будинку. 25 січня 2016 року позивачам видано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та обтяжень, оскільки державним реєстратором встановлено розбіжність розміру часток, оскільки, позивачам по справі, згідно належить по 1/4 частки нерухомого майна, а за громадянкою [PERSON] - 56/100 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку та сукупність часток усіх власників не дають 1. Вказують, що 21.01.2016 року за інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ними було встановлено, що між відповідачами по справі, [PERSON] та [PERSON], 26.12.2013 року було укладено договір купівлі- продажу 56/100 частини житлового будинку, серія та номер 2109, який був посвідчений приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Лучицькою Л.П. Вважають, що договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами, суперечить вимогам, встановленим ЦК України. Просять суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 56/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що складаються з житлових кімнат 1-5 (13,5 кв.м), 1-2 (17.1 кв.м), прихожої 1-1 (6,8 кв.м), кухні 1-6 (6,1 кв.м), санвузла 1-7 (3,5 кв.м), ст. шкафа 1-8 (0,4 кв.м) та господарських будівель: сарая літера Б, погреба з шиєю літера П/Б, сарая літера Б-1 за адресою: [ADDRESS], серія та номер: 2109, посвідчений 26.12.2013 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Лучинською Л.П. В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] не з`явилися, надали суду заяву, в якій просять розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі нез*явилася по невідомим причинам, поштою надіслала суду заперечення на позовну заяву (а.с.84), відповідно до яких вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки на момент укладення вказаного договору [PERSON] була власником вказаної частки житлового будинку на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.09.2009 року у справі № 2-986/2009, яке набрало законної сили. При цьому на момент укладення договору купівлі-продажу право власності на вказану частину житлового будинку було зареєстровано за [PERSON] на протязі 4 років. В зв'язку з цим, позивачі згідно з вказаним рішенням суду були власниками лише 44/100 часток житлового будинку, оскільки інша частка житлового будинку була виділена в натурі [PERSON] Вважає, що [PERSON] мала право реалізувати своє право власності шляхом розпорядження вказаною часткою житлового будинку, вказаний договір не порушував прав позивачів, оскільки не стосувався частки житлового будинку, що належала їм. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Заяв про розгляд справи у її відсутності до суду не подавала. Відповідач [PERSON] двічі в судове засідання не з'явилася по невідомим суду причинам, заяв про розгляд справи у її відсутності до суду не надходило. У зв'язку неявкою відповідачів до судового засідання , суд виніс ухвалу про заочний розгляд даної справи. Суд, вважає за можливе розглянути справу у відсутності нез'явившихся осіб та постановити процесуальне рішення на підставі наданих позивачем письмових доказів у справі. Вивчивши позов, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, [INFO] помер [PERSON], що вбачається з довідки про смерть (а.с.13). З копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 03.02.2006 року, виданих державним нотаріусом Першої вінницької нотаріальної контори (а.с.14-16), позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] після смерті [PERSON] успадкували по 1/4 частці цілого житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. З даних свідоцтва також вбачається, що відповідач [PERSON] також успадкувала 1/4 частку даного будинку. Заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниця від 29.09.2008 року визнано за [PERSON] право власності на 1/8 частку квартири [ADDRESS];стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 412,50 гривень витрат по статі судового збору, 30,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи (а.с.17). Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.09.2009 року розділено спадкове майно, виділивши в натурі [PERSON] та визнавши за нею право власності на 56/100 частки житлового будинку, а саме: житлові кімнати 1-5 (13,5кв.м), 1-2 (17,1кв.м), прихожу 1-1 (6,8кв.м), кухню 1-6 (6,1кв.м), санвузол 1-7 (3,5кв.м), ст.шкаф 1-8 (0,4кв.м), та господарські будівлі: сарай Б, погріб з шиєю П/Б, сарай Б-1, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]; припинено право власності [PERSON] на 1/8 частку квартири [ADDRESS]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 9251 грн. грошової компенсації; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 9251 грн. грошової компенсації; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 9251 грн. грошової компенсації; стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, які складаються з судового збору, в розмірі 585 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250 грн., витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 1407 грн. 60 коп. та витрат за надання юридичної допомоги в розмірі 2000 грн, а всього: 4242 грн. 60 коп. (а.с.18-19). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2015 року заочне рішення від 30.09.2009 року скасовано, визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], укладену між ними на наступних умовах: [PERSON], [PERSON], [PERSON] зобов'язано сплатити на користь [PERSON] до 1 березня 2015 року компенсацію в сумі 59838,90 гривень за належну їй на праві власності 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 84,1 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] набувають право власності на належну [PERSON] на праві власності 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 84,1 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], з моменту сплати на користь [PERSON] всього розміру компенсації за вказану частину житлового будинку, що повинно підтверджуватися письмовими доказами. [PERSON], [PERSON], [PERSON] зобов'язано сплатити на користь [PERSON] до 1 березня 2016 року компенсацію за належну їй на праві власності 1/8 частину квартири [ADDRESS] в сумі 3419,67 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на момент здійснення сплати. [PERSON], [PERSON], [PERSON] набувають право власності на належну [PERSON] на праві власності 1/8 частину квартири [ADDRESS] , з моменту сплати на користь [PERSON] всього розміру компенсації за вказану частину квартири, що повинно підтверджуватися письмовими доказами. Судові витрати, понесені [PERSON] під час розгляду справи, покладено на неї. Судові витрати, понесені [PERSON], [PERSON], [PERSON] під час розгляду справи, покладено на них. Провадження про поділ спадкового майна - закрито (а.с.20-21). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 21.01.2016 року, вбачається, що [PERSON] є власником 56/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що складаються з житлових кімнат 1-5 (13,5 кв.м), 1-2 (17.1 кв.м), прихожої 1-1 (6,8 кв.м), кухні 1-6 (6,1 кв.м), санвузла 1-7 (3,5 кв.м) ст. шкафа 1-8 (0,4 кв.м), та господарських будівель: сараю літера Б, погреба з шиєю літера П/Б, сараю літера Б-1 за адресою: [ADDRESS]; підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу частини житлового будинку, серія та номер: 2109, посвідчений 26.12.2013 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Лучинською Л.П. (а.с.22-24). Рішенням від 25.01.2016 року позивачам [PERSON] та [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності (форма власності: приватна, спільна часткова) на житловий будинок з господарськими будівлями з реєстраційним номером, що розташований в [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки, оскільки державним реєстратором встановлено розбіжність розміру часток; [PERSON], [PERSON] та [PERSON] згідно свідоцтв про право на спадщину за законом належить по 1/4 частці нерухомого майна, а за [PERSON] зареєстровано 56/100 частин на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку № 2109 від 26.12.2013 року; сукупність часток усіх власників не дають 1 (а.с.25). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з такого. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статті 41 Конституції України, з якою кореспондуються норми статті 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з роз»ясненнями пункту 9 постанови Пленуму верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі досудового розгляду» N 5 від 12.06.2009, уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Судом встановлено, що у даній справі позивачі просять визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будинку, стороною (сторонами) якого вони не є, що не забороняється законом. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Згідно роз'яснень, які викладені в п. 7 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судом також встановлено, що після винесення заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.09.2009 року [PERSON] та [PERSON] в 2013 році звернулися з заявою про перегляд даного заочного рішення, посилаючись на те, що копію рішення вони отримали лише 15.08.2013 року під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи за позовом [PERSON] до них. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 12.11.2013 року заяву [PERSON] та [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про поділ спадкового майна було залишено без задоволення. В зв'язку з цим [PERSON] та [PERSON] було оскаржено заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30.09.2009 року в загальному порядку. Також судом встановлено, що в цей же період [PERSON] укладає договір купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] з [PERSON], який посвідчений 26.12.2013 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Лучинською Л.П. Крім того, уклавши договір купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями ще 26.12.2013 року, 23.01.2015 року [PERSON] укладає мирову угоду з позивачами по даній справі щодо належної їй на праві власності частини житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS], не повідомляючи про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу ні сторін по справі, ні Апеляційний суд Вінницької області, який своєю ухвалою від 02.02.2015 року затверджує таку мирову угоду. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] діє недобросовісно, зловмисно та несправедливо. Крім того, недобросовісність та порушення вимог законодавства [PERSON] виявилася ще під час укладення договору купівлі-продажу, оскільки вона не вчинила дії, передбачені ч.2 ст.362 ЦК України, відповідно до якої продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, продавець має право продати свою частку іншій особі. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів (ч.1 ст.362 ЦК України), тому позивачі по даній справі мали переважне право перед [PERSON] на купівлю частини житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS], яка належала [PERSON] Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 7, 17 Загальної декларації прав людини визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Згідно ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] є підставними та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає занеобхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачів понесені ними витрати на сплату судового збору, так як саме недобросовісні та незаконні дії [PERSON] призвели до порушення прав позивачів. Доводи , приведені у заперечення відповідачем [PERSON] , суд вважає хибними, оскільки укладаючи правочин 26.12.2013 р. [PERSON] з нею, [PERSON] достеменно знала , що позивачі удані справі заперечують проти винесено заочного рішення судом першої інстанції, тобто виник спір про право , з особами які мають переважне право на купівлю частки у спільному майні, письмово не повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, продала її сторонній особі-[PERSON]

Outcome: approved