Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

19 липня 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі крім позивача, зареєстрований відповідач [PERSON] [PERSON], громадянин [PERSON], який був зареєстрований у грудні 2014 року, за проханням спільних знайомих, так як на той час нібито навчався у м. Суми та йому була потрібна реєстрація проживання м. Суми. Однак з моменту реєстрації і до теперішнього часу відповідач у квартирі позивача ніколи не проживав, місце його знаходження позивачу невідоме. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача у квартирі позивача порушує його право власності та утворює перешкоди у користуванні, що виражається у сплаті зайвих комунальних платежів, неможливості отримання соціальних пільг, субсидій тощо. Посилаючись на ст.ст. 16, 321, 391 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі позивача. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилася, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи за зареєстрованою адресою місця проживання в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Будь-яких письмових пояснень чи заперечень відповідач до суду не надав. Зі згоди позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В звязку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.197 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що належать позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.03.2007 року (а.с. 8,9). Згідно довідки КП «Сумитеплоенергоцентраль» СМР від 13.07.2016 року, у квартирі [ADDRESS] власник [PERSON] не зареєстрований, а зареєстровані піднаймачі: [PERSON], [INFO], [PERSON] Абдулхалім, [INFO] та відповідач [PERSON] [PERSON], [INFO] (а.с.10) . Згідно відомостей ЦНАП Сумської міської ради від 03.08.2016 року, відомості про реєстрацію [PERSON] [PERSON] - відсутні (а.с.12). Згідно пояснень позивача, [PERSON] [PERSON] був зареєстрований у квартирі позивача за проханням спільних знайомих, так як на той час нібито навчався у м. Суми та йому була потрібна реєстрація проживання м. Суми. Однак з моменту реєстрації і до теперішнього часу відповідач у квартирі позивача ніколи не проживав, місце його знаходження позивачу невідоме. Вказані доводи позивача відповідачем не спростовані. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ З пояснень позивача, зазначених ним у позові, та письмових матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] [PERSON] не є членом сімї власника квартири, і що відповідач взагалі не проживав у за місцем реєстрації з моменту реєстрації, тобто з грудня 2014 року. Сам відповідач [PERSON] [PERSON] не надав суду будь-яких доказів того, що він має право і підстави подальшого користування житлом в будинку позивача. Суду також не надано доказів щодо існування домовленості між власником житла [PERSON] та відповідачем [PERSON] [PERSON] про подальше користування [PERSON] [PERSON] вказаним житлом. Суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача в квартирі порушує права позивача як власника, так як позивач обмежений у своєму праві розпорядження власністю, а крім того фактично відповідач не є членом сімї власника квартири, у квартирі не проживає, витрат по утриманню житла не несе, і позивач несе зайві комунальні витрати та позбавлений можливості оформити субсидію. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідача втратившим право користування житлом є обґрунтованою, і відповідач [PERSON] [PERSON] визнається судом таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 8 будинку № 25 по вул. Покровській у м. Суми. Судові витрати суд залишає за позивачем. На підставі ст.ст. 391 ЦК України,

Outcome: approved