Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

18 лютого 2016 року позивачка [PERSON] звернулась в Миколаївський районний суд Миколаївської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] громади с. Степове Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з в 2004 році вона разом із своєю сім`єю переїхала на постійне проживання з Львівської області до с. Степове Миколаївського району Миколаївської області. В 2005 році сімейні відносини з чоловіком вона припинила. З червня 2005 року вона відкрито заселилася до вільної квартири №4, яка розташована в с. Степове по вул. Молодіжній, 15, Миколаївського району Миколаївської області, оскільки зі слів сусідів вказана квартира стояла вже давно пустою, мешканці квартири виїхали з неї у невідомому напрямку та перестали за нею доглядати, що спричинило її часткове руйнування та завдало шкоди сусіднім квартирам у житловому будинку. Позивачка також зазначила, що про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачами вона дізналася у лютому 2016 року. Посилаючись на вимоги ст. 344 ЦК України позивачка просила задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, підтвердивши викладені в ньому обставини та просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача [PERSON] громади с. Степове Миколаївського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, однак направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та прийняття рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, суд установив такі факти та відповідні правовідносини. В судовому засіданні встановлено, квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1995 року належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], Минич В,В., [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно акту від 04.02.2016 року [PERSON] проживає і відкрито користується квартирою №4, по вул. Молодіжній, 15 в с. Степове, Миколаївського району Миколаївської області з червня 2005 року по даний час. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України та п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова), інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Відкритість та безперервність володіння означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п.13 Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Отже, системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього; у володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором; відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади. Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] ордер на вселення у спірну квартиру не надавався, договір піднайму спірної картири з позивачкою не укладався, доказів на вселення у спірну квартиру з передбачених законом підстав та законність проживання у ній позивачкою не представлено і судом не встановлено. Суд вважає, що вказані обставини свідчать про відсутність ознак добросовісності володіння, відповідно до вимог ч.1 ст. 344 ЦК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Всупереч вимогам ст.ст.60, 131 ЦПК України, позивач не надав суду докази про правомочність набуття майна в порядку набувальної давності. Отже, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивачки, оскільки вони не відповідають вимогам ст..ст. 57-59 ЦПК України, а тому в задоволенні позовних вимог позивачці слід відмовити. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач - [PERSON] громада с. Степове Миколаївського району Миколаївської області є неналежним відповідачем за заявленими позивачкою з підстав набувальної давності позовних вимог, тому і визнання ним позовних вимог позивачки не може бути прийнято до уваги та не є підставою для задоволення позову.

Outcome: dismissed