Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

19 лютого 2018 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. В позові зазначив, що 21 грудня 2011 року він надав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 6440 євро, що еквівалентно 212 520 грн., під 4 % щомісяця. 29 березня 2013 року відповідач взяв в борг ще 9000 євро, що еквівалентно 297 000 грн., під 4%\~ щомісяця. Усього відповідач отримав від нього 15440 євро, що еквівалентно 509 520 грн., про що відповідачем було\~ надано розписку, в якій зазначено, що він зобов'язується повернути борг вчасно по потребі. Із загальної суми боргу відповідач повернув\~ йому 6000 євро, що еквівалентно 198000 грн., про що зазначено на зворотній стороні розписки. У лютому 2017 року відповідач, віддаючи\~ частину боргу (2000 доларів США, що в перерахунку складає 1820 євро), повідомив, що надалі сплачувати борг відмовляється. На час звернення до суду сума боргу становить 431 520 грн., що\~ складається з суми боргу 311 520 грн. та 4 % за позикою щомісяця 120 000 грн., яку відповідач на вимогу повернути добровільно відмовляється. 29 травня 2018 року позивач направив до суду позовну заяву зі зміненими позовними вимогами, в якій просив стягнути з відповідача залишок суми боргу за договором позики від 21 грудня 2011 року та 29 березня 2013 року в сумі 317003,32 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 12350,10 грн., інфляційні витрати в сумі 22507,00 грн. та понесені судові витрати. Позивач та його представник [PERSON] (за договором про надання правової допомоги адвокатом від 07.01.2018 року № 7) в судове засідання не з'явились, до суду подали заяву про розгляд справи за їх відсутності та відповідь на відзив, у яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, доказів на підтвердження поважності причин неявки не надали. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував отримання у позивача 15440 євро, зазначив, 21 грудня 2011 року позичив 6440 євро під 4 % місячних, що станом на 29 березня 2013 року становило 9000 євро, які він зобовязався повернути до 29 жовтня 2016 року. У 2016 та 2017 роках він повністю повернув борг та нараховані відсотки, а тому нічого позивачу не винен. Нарахування 3% річних від простроченої суми вважав безпідставним, а тому просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.77-86). У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Відповідно до\~ ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.\~На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже,\~досліджуючи боргові\~розписки чи\~договори позики,\~суди повинні\~виявляти справжню\~правову природу\~укладеного договору,\~незалежно від\~найменування документа,\~і залежно\~від установлених\~результатів робити\~відповідні правові\~висновки. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Згідно розписки наданої позивачем, відповідач 21 грудня 2011 року взяв у нього в борг 6440 євро під 4 % щомісяця, які зобовязався повернути вчасно по потребі, а в подальшому зазначив про проведення розрахунку 29 жовтня 2016 року (а.с.71). Тобто за своєю суттю вказана розписка є документом, який свідчить про укладення між сторонами договору позики, за яким боржник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 6440 євро, які зобовязався повернути, а позивач набув право вимагати повернення позики. За правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15 розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Разом з тим, з тексту вказаної розписки не вбачається, що відповідач отримав в борг ще 9000 євро і зобов'язується їх повернути, а лише мається запис «дев'ять тисяч євро під 4% 29.03.2013 р». Відповідно, надана позивачем розписка доводить укладення з відповідачем договору позики грошових коштів лише в сумі 6440 євро, а не 15440 євро, як зазначено позивачем у позові. Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Сторонами не заперечується часткове повернення боргу відповідачем, що узгоджується із записами на звороті розписки, а саме 27 квітня 2016 року 3000 доларів США, що у перерахунку становить 2658 євро (3000 доларів х 25,3018 (курс гривні до долара) = 75905,4 грн. : 28,5592 (курс євро), 21 жовтня 2016 року 1500 євро, та 07 лютого 2017 року 2000 доларів, що становить 1867,07 євро (2000 х 27,2627 = 54525,40 грн. : 29,2038 (курс євро). Тобто відповідач всього повернув позивачу 6025,07 євро. Надана відповідачем копія розписки про повернення матері позивача ще 3000 доларів (а.с.86) на увагу суду не заслуговує, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Пояснення сторони та розписка іншої особи, не може доводити факт виконання зобовязань за договором позики. Зазначене узгоджується з висновками Верховного суду, які він зробив у постанові у справі № 143/280/17 від 18 липня 2018 року. Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із сутті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобовязання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобовязань. Таким чином, оскільки відповідач зобовязання не виконав, борг у повному обсязі та у визначені у розписці строки не повернув, він підлягає стягненню з нього у примусовому порядку. З огляду на викладене, враховуючи, що позивач надав у борг 6440 євро, відповідач частково повернув його в сумі 6025,07 євро, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишок основного боргу 414,93 євро, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду (19 лютого 2018 року 33,6414 грн.), складає 13958,83 грн. Суд не застосовує для обрахування основного боргу визнання відповідачем у відзиві на позовну заяву заборгованості за договором позики 9000 євро, оскільки дана сума зазначена ним з урахуванням 4 % місячних за користування грошовими коштами, а позивач вимог про стягнення відсотків за позикою не заявляв. Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми, які підлягають застосуванню з 30 жовтня 2016 року (тобто з наступного дня після закінчення строку виконання зобовязання) по 19 лютого 2018 року, що складає 14,22 євро (414,93 євро х 3% : 365 днів = 0,03 євро за 1 день х 474 дні прострочення), що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду (19 лютого 2018 року 33,6414 грн.), складає 478,38 грн. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року по справі № 6-1672цс16 за змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Відповідно позовні вимоги позивача про відшкодування інфляційних витрат за прострочення виконання зобовязання визначеного сторонами у грошовому еквіваленті євро, задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору та правової допомоги, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.\~

Outcome: partial