Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

17 листопада 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 5000, 00 грн. (по 2500 грн. на кожну дитину) щомісячно, до досягнення ними повноліття; стягнути додаткові витрати на дітей в розмірі 2000 грн. (по 1000 грн. на кожну дитину) щомісячно, до завершення навчання у музичній школі; стягнути з відповідача аліменти за минулий час в розмірі 180000, 00 грн., покласти на відповідача судові витрати та допустити негайне виконання рішення в межах суми 7000, 00 грн. 22 грудня 2014 року позовні вимоги [PERSON] були змінені. Так, остаточно вона просить стягнути з відповідача аліменти на користь [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 40 % від всіх доходів (по 20 % всіх доходів на кожну дитину), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для кожної з дитини, щомісячно до моменту досягнення дітьми повноліття та допустити негайне виконання рішення в межах 40 % від всіх доходів відповідача за один місяць. 15 січня 2015 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, у якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] і м. Харкові від 26 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., реєстраційний номер 1162, укладений між ним по позивачем за первісним позовом [PERSON] у зв'язку з фіктивністю його укладення, стягнути з нього аліменти на утримання дітей в розмірі 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину у зв'язку з відсутністю в нього доходів, стягнути з [PERSON] на його корить понесені витрати на послуги адвоката в розмірі 10 000 грн. В обґрунтуванні своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що29 вересня між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу [INFO] року в них народилась донька [PERSON]. Відповідно рішенню Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2004 року [PERSON] всиновив її сина від першого шлюбу [PERSON], [INFO], внаслідок чого у свідоцтві про народження був записаний його батьком. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 липня 2008 року шлюб між ними було розірвано. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2014 року відповідача [PERSON] позбавлено батьківських прав у відношенні дітей [PERSON] та [PERSON], оскільки він не виконував своїх обов'язків по утриманню і вихованню дітей. Таким чином, на сьогоднішній день відповідач не виконує покладений на нього законом обов'язок щодо утримання дітей, весь тягар матеріального забезпечення дітей лежить виключно на ній. Відповідно до ч. 3 ст. 191 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються в частці від доходу або твердій грошовій сумі. Вона вважає доцільним стягнути з відповідача аліменти в розмірі 40% від всіх доходів - по 20% на кожну дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної з дитини щомісячно до досягнення повноліття. 15 січня 2015 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, у якому посилаючись на те, що оформлений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] у м. Харкові 26 березня 2014 року між ним та позивачем [PERSON] фактично є договором про припинення права на аліменти на дітей у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, тож просить визнати цей договір недійсним у зв'язку з його фіктивністю та стягнути з [PERSON] понесені витрати на послуги адвоката в розмірі 10000,00 грн. Ухвалою суду від 15 січня 2015 року зустрічна позовна заява прийнята до розгляду. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав повному обсязі та пояснив, що зазначений договір дарування будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] у м. Харкові 26 березня 2014 року, укладений між сторонами по справі та посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1162 є дійсним, оскільки волевиявлення при вчиненні цього правочину повністю відповідало волевиявленню сторін та цей правочин був спрямований на реальне настання наслідків дарування, що й було засвідчено нотаріусом. Крім цього фіктивність договору передбачає відомість обох сторін про його фіктивність. [PERSON] укладала правочин з наміром правових наслідків, передбачених цим договором. Крім того, не відповідає вимогам чинного законодавства й посилання відповідача на припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно, оскільки такі правочини мають укладатися з дозволу органу опіки та піклування, а набувачем права власності за таким договором має бути виключно дитина. Таким чином, законних підстав в задоволенні зустрічного позову він не вбачає та просить в його задоволенні просить відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги до повноліття. При цьому при визначенні розмірі аліментів, які підлягають до стягнення з платника, суд повинен враховувати обставини, передбачені ст..ст.182, 200 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що 29 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актив громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Харкова було зареєстровано шлюб, актовий запис № 422. [INFO] року в них народилася донька [PERSON] (свідоцтво про народження (повторне) серії [NUMBER] видане Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 29.11.2011 р.; актовий запис № 539 від 01.10.2003 р.). 05 квітня 2004 року Ленінським районним судом м. Харкова ухвалено рішення по справі № 2-2099/04, згідно якому [PERSON] всиновив [PERSON], [INFO], внаслідок чого був записаний батьком останього, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії [NUMBER] виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції; актовий запис 428 від 26.07.1999 р.). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 липня 2008 року по справі № 2-2595/08 шлюб між позивачем, [PERSON], та відповідачем, [PERSON], розірвано. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 642/5622/14ц від 20 серпня 2008 року відповідача [PERSON] позбавлено батьківських прав у відношенні [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до вимог ст..180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги до повноліття. Згідно ст.. 183 Сімейного кодексу України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Положення вказаної норми діє ї тоді, коли в силу ч. 2 ст. 242 СК України усиновлювач позбавлений батьківських прав. У разі позбавлення батьківських прав настають наслідки, встановлені ст.. 166 цього Кодексу. Отже, відповідач має обов'язок утримувати своїх дітей [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Проаналізувавши матеріали справи, враховуючи, що відповідач є працездатною особою, має можливість надавати допомогу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у вказаному позивачем розмірі підлягають повному задоволенню. Щодо позову [PERSON] про визнання договору дарування недійсним у зв'язку з його фіктивністю, то судом встановлено, що відповідно договору дарування від 26 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. за реєстровим номером 1162 [PERSON] подарував (безоплатно передав), а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст.. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення може бути вчинено тільки на тексті такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст.. 203 ЦК України. Відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам і інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до тексту зазначеного Договору (п.1) правочин вчинений [PERSON] перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно. Отже, волевиявлення відповідача за первісним позовом [PERSON] було вільним та повністю відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року - правочин може бути визнаний фіктивним, якщо обидві сторони правочину завідомо знали про його фіктивність. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний. Таким чином, визнання недійсним договору у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Особа, яка вимагає визнання правочину недійсним повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, [PERSON] не надано суду жодних доказів того, що він не бажав реального створення правових наслідків, укладаючи договір дарування домоволодіння. Позивач по первісному позову [PERSON] спірний правочин фіктивним не вважає та зазначає, що як вона, так і колишній чоловік, мали намір укласти саме договір дарування і бажали настання правових наслідків щодо цієї нерухомості саме при укладенні договору дарування. Спірне домоволодіння за договором було їй передано та нею прийнято, вона на сьогоднішній день там зареєстрована та проживає разом із дітьми. Таким чином, подароване майно - житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] у м. Харкові передано обдарованій стороні - [PERSON] Внутрішня воля сторін договору дарування щодо бажання настання саме безоплатної передачі зазначеного домоволодіння з боку [PERSON] зазначена у п. 1 Договору дарування. З вищенаведеного, підстав для визнання договору дарування від 26 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1162 недійсним у зв'язку з його фіктивністю суд не вбачає. Так само, суд вважає безпідставними посилання [PERSON] на те, що фактично зазначений договір дарування був договором про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно. Так, у судовому засіданні встановлено бажання настання реальних наслідків за договором дарування та фактичне їх настання. При цьому, відповідно до ст.. 190 Сімейного кодексу України той з батьків, з ким проживає дитина і той з батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно. Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майна за таким договором виникає з моменту реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років ,вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той з батьків, з ким вона проживає на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той з батьків, з ким проживає дитина, зобов'язується самостійно утримувати її. Отже, якщо відповідач по справі дійсно мав намір припинити своє право по сплаті аліментів, між сторонами повинен був бути укладений відповідний нотаріально посвідчений договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно за участю органу опіки та піклування, а набувачами спірного домоволодіння мали бути діти відповідача. Так саме не підлягають задоволенню вимоги зустрічного позову [PERSON] в частини компенсації судових витрат по сплаті послуг адвоката в сумі 10 000 , 00 грн. відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved