Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

19.10.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з означеним вище позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач в судовому засіданні підтримав і пояснив, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Цей будинок він отримав у 1989 році в колгоспі як переселенець, для проживання сім»ї, перебуваючи у шлюбі з дружиною. Його право власності на будинок зареєстроване 26.09.2017 року та внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно на підставі довідки серія та номер 596, видана 14.09.2017 року Воскресенською сільською радою. За вказаною адресою також зареєстрований син дружини /нині покійної/, від першого шлюбу [PERSON], який в будинку не проживав, був зареєстрований з 1997 року, тому що він з дружиною розвівся, не мав де зареєструватися, тому був зареєстрований в будинку, але мешкав в цьому ж селі по [ADDRESS] у будинку своєї бабусі. За таких обставин вважає його не маючим права на проживання в його будинку. Позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Аналогічну позицію зайняв представник позивача адвокат Зайцев К.М. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що з 1997 року був зареєстрований та проживав в будинку матері та вітчима по [ADDRESS]. [INFO] померла його мати [PERSON], яка була зареєстрована в [ADDRESS]. На час своєї смерті вона мешкала в будинку, який належав на праві спільної сумісної власності з чоловіком. Після смерті матері, став періодично мешкати по [ADDRESS] в цьому ж селі, оскільки треба було доглядати за бабусею. Після смерті матері, сестра [PERSON], вітчим [PERSON] та він [PERSON]- та ще один син, подали в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, але свідоцтво про право на спадщину ще не отримали в силу матеріальних труднощів. Вітчим чинив йому перешкоди на проживання в будинку, посилаючись на те, що він має де проживати - в будинку бабусі, але ж і не віддає правовстановлюючі документи на будинок бабусі. На підставі того, що йому позивач чинить ці перешкоди, для уникнення конфліктів, він не намагався в судовому порядку вселитися в будинок, де мешкає вітчим, але й вважає, що не втратив право на проживання в ньому. В задоволенні позову просив відмовити. Аналогічну позицію зайняла представник відповідача [PERSON]. Суд надавав сторонам строк, та всіляко сприяв в межах своїх повноважень для укладення мирової угоди, але сторони примирення не досягли. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] в будинку по [ADDRESS] не проживає довгий час. Коли господар отримував цей будинок, там мешкав тільки він, донька [PERSON] та дружина, пасинок [PERSON] в цьому будинку не проживав. Аналогічні покази надав свідок [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] суду показала, що брат [PERSON] був зареєстрований в будинку матері. Після смерті матері, він, вітчим, донька вітчима, звернулися в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини. Так як, вітчим чинив перешкоди брату в проживанні в будинку з матір»ю, він вимушений був мешкати в будинку бабусі по [ADDRESS], але він прийняв спадщину та являється співвласником, тому не може бути визнаний втратившим право на проживання в будинку. Можливо було б вирішити спір добровільно, щоб брат знявся з реєстрації, з будинку, де мешкає вітчим, та зареєструвався в будинку, де мешкає по [ADDRESS], але вітчим не віддає правовстановлюючі документи на цей будинок, отже чинить перешкоди братові і в проживанні в будинку по [ADDRESS]. Аналогічні покази надав [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, слід прийти до наступних висновків. Виниклі правові відносини є цивільними, регулюються нормами цивільного права та предметом спору є вимога про визнання особи втратившою право на проживання у житлі. Відповідно до вимог ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання ,проживання членів сім»ї. Згідно з вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та згідно з вимогами ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є :1) право володіння, 2) право користування/ сервітут/. Як передбачено вимогами ст.405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно ч.1 ст.402 ЦК за наявності факту проживання особи разом з власником. У ЦК право членів сім»ї власника житла та спільне з ним користування визнається сервітутним правом. Згідно положень ЖК до членів сім»ї власника житлового приміщення віднесено дружину/чоловіка/ власника житла, якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної сумісної власності, /їх дітей, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником та ведуть з ним господарство.,/ч.2 ст.156 ЖК/. Як передбачено вимогами ст. 405 ч.2 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї БЕЗ поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з досліджених доказів, матеріалів провадження та не заперечується сторонами, в [ADDRESS] мешкає громадянин [PERSON], який перебував у шлюбі та мешкав з дружиною [PERSON], що нині покійна, померла [INFO]. Разом з нею проживали та були зареєстровані чоловік [PERSON], донька [PERSON] та син [PERSON] з 14.06.1997 року був зареєстрований в будинку по [ADDRESS]. Таким чином, слід прийти до висновку, що відповідач [PERSON] був членом сім»ї та мав сервітутне право на проживання в будинку. Позивач довів суду показами свідків, та не заперечується відповідачем [PERSON], що тривалий час він в цьому будинку не проживав з поважної причини - вітчим перешкоджав йому проживати в будинку та була можливість мешкати в цьому ж селі та доглядати хвору бабусю, однак, він не бажав втрачати право на користування будинком матері та вітчима, так як право власності на будинок бабусі не може оформити з причини, що вітчим не віддає правовстановлюючі документи на нього. Отже, позивач [PERSON] як особа, що повинна довести суду обставини на які посилається, не довів суду, що [PERSON] не проживає в його будинку тривалий час без поважної причини. Крім того, як встановлено судом, вбачається з матеріалів провадження та не заперечується сторонами, будинок був спільною сумісною власністю подружжя, що набуте ним відповідно до протоколу №12 від 01.09.1990 року засідання правління колгоспу «Путь комунізму» . Після смерті одного з подружжя відкрилася спадщина. Як вбачається з інформації Новотроїцької державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON], що померла [INFO] заведена спадкова справа №247/2008 від 13.05.2008 року спадкоємцями за заявами є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. На сьогоднішній день, ніхто зі спадкоємців не отримав свідоцтва про право на спадщину, але являються спадкоємцями,що прийняли спадщину . Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, у відповідача [PERSON] виникла ще одна правова підстава користуватися часткою у будинку - на праві спадкування і слід визнати, що у нього є право співвласності в порядку спадкування на цей будинок. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України. Враховуючи те,що в задоволенні позову слід відмовити, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed