Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

18 червня 2009 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просили: визнати за кожним з них право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] та перерозподілити ідеальні частки вказаної квартири. В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що з 1979 року по теперішній час [PERSON] проживає в [INFO], як дружина відповідача [PERSON] Позивач [PERSON] є сином сторін, який з народження також проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO]. Власником квартири є відповідач, [PERSON], в порядку спадкування за законом після смерті своїх батьків. З 1995 року відповідач [PERSON] виїхав до Польщі на заробітки. З того часу будь-яких звісток від чоловіка про його місцеперебування, а також матеріальної допомоги на лікування їх сина, утримання квартири [ADDRESS] тощо, [PERSON] не отримувала. Більш того, серед їх спільних знайомих пішли чутки, що її чоловік, [PERSON] загинув, внаслідок чого вона була змушена звернутися до суду з заявою про оголошення свого чоловіка померлим. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 жовтня 1998 року її заяву було задоволено, [PERSON] оголошено померлим. В червні 2008 року відповідач зявився у спірній квартирі та почав вимагати її та сина залишити квартиру, оскільки він має намір її продати. [PERSON] зазначала, що з 1995 року вона самостійно несла тягар з утримання квартири [ADDRESS], сплачувала комунальні платежі, робила ремонт квартири тощо. Відповідач з 1995 року в спірній квартирі не проживав, будь-якої допомоги на утримання житла не надавав, квартирою не цікавився. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що з 1979 року вони, [PERSON] та [PERSON], добросовісно та безперервно володіють спірною квартирою, позивачі просили: визнати за кожним з них право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] та перерозподілити в звязку з цим ідеальні частки квартири. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2009 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволені в повному обсязі. Не погоджуючись з вищезазначеним заочним рішенням суду 25 травня 2017 року відповідач подав заяву про його перегляд, яка ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року була задоволена, заочне рішення цього ж суду від 10 вересня 2009 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] закрито з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, в звязку зі смертю останнього (а.с. 243 т. І). 12 жовтня 2017 року суддею-доповідачем по даній справі задоволено заяву про самовідвід та, в порядку передбаченому ст. 11-1 ЦПК України, після повторного автоматизованого розподілу справу передано в провадження судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Фанда О.А. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2017 року справу прийнято до провадження судді Фанда О.А. та призначено до розгляду в судове засідання на 19 жовтня 2017 року. В судове засідання 19 жовтня 2017 року позивачка не зявилася, направила до суду свого представника, який позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання 19 жовтня 2017 року не зявився, направив до суду свого представника, який проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. При цьому зазначав, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 143/99. В 1998 році шлюб між ним та [PERSON] розірвано на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова. Відповідач дійсно з 1995 року виїхав на заробітки до Польщі, проте періодично приїздив до міста Харкова та не втрачав інтересу до свого майна, а саме квартири [ADDRESS]. З його дозволу [PERSON] проживала в спірній квартирі та сплачувала комунальні платежі. В судовому засідання були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що в [ADDRESS] постійно проживали [PERSON] та її син [PERSON] [PERSON] сплачувала комунальні платежі за квартиру, несла інші необхідні витрати з утримання житла. Відповідач з 1995 року в квартирі за вказаною адресою не проживав. Кому належить квартира [ADDRESS] на праві власності свідкам не відомо. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 1998 році рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 березня 1999 року відповідач [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], який помер 3 грудня 1987 року. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво про право на спадщину складається з пайового внеску в житлово - будівельному кооперативі «Ювілейний», за квартиру [ADDRESS], що належить померлому на підставі довідки, виданої цим же житлово-будівельним кооперативом 3 березня 1999 року (а.с. 7 матеріалів з розгляду заяви про поворот виконання судового рішення). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 11577706 від 17 серпня 2006 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 8 матеріалів з розгляду заяви про поворот виконання судового рішення). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Таким чином посилання позивачки на те, що відповідач з 1995 року виїхав на заробітки до Польщі, не може бути підставою для обмеження його права власності на квартиру [ADDRESS]. Як на підставу для визнання права власності на частку квартири, [PERSON] посилається на вимоги ст.ст. 328, 344 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п.п. 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. З позовом про визнання права власності за набувальною давністю [PERSON] звернулася в 2009 році. За змістом вказаної норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Встановлено та підтверджується наявними в справі доказами, що [PERSON] з 1979 року проживає в [INFO] та зареєстрована за вказаною адресою. Представник відповідача в судовому засіданні також підтвердила, що за спірною адресою позивачка проживала зі згоди відповідача разом з їх сином. Таким чином, підстави передбачені ст. 344 ЦК України для визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні. Крім того, згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] від 13 червня 2008 року, відповідач звертався з заявами до правоохоронних органів про вжиття заходів реагування до його колишньої дружини [PERSON], яка скориставшись його перебуванням у Польщі звернулася до суду з заявою про визнання його померлим та прописалася у [ADDRESS]. З врахуванням вищезазначеного, підстави для визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], в порядку передбаченому ст. 344 ЦК України за набувальною давністю відсутні.

Outcome: dismissed