Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

17 листопада 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення позовних вимоги послався на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг з договорами позики у вигляді розписки від 01 листопада 2007 року - в розмірі 92359 гривень та розписки від 20 грудня 2007 року - в розмірі 18471,8 гривень. Сума боргу, що підлягає стягненню, була визначена судом шляхом перерахунку валюти позик (долар США) на дату ухвалення рішення в національну валюту України - гривню. Вказане судове рішення в ході його примусового виконання виконано частково - позивач отримав 27 лютого 2015 року 38869,23 гривень, а 13 березня 2015 року - 52406,84 гривень за наслідками продажу майна боржника (відповідача). Посилаючись на положення ст.533 ЦК України, а також висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 04 липня 2011 року у справі №3-62гс11 та від 26 грудня 2011 року у справі №3-141гс11, вказуючи на зростання курсу валюти долар США по відношенню до гривні, позивач просив суд стягнути з відповідача курсову різницю станом на 15 квітня 2015 року в розмірі 187436,06 гривень, вирахувавши її шляхом переведення у валюту долар США сплачених в ході виконавчого провадження під час виконання рішення суду від 11 березня 2014 року коштів та віднявши цю суму коштів від загальної суми доларового еквіваленту боргу за договорами позики від 01 листопада та від 20 грудня 2007 року. Крім того, посилаючись на те, що під час виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 11 березня 2014 року позивач сплатив 2200 гривень за послуги з проведення оцінки майна боржника, [PERSON] просив суд стягнути цю суму також з відповідача в якості відшкодування збитків та покласти на відповідача судові витрати по справі. (а.с.2-4, 85-87) В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити позов з викладених вище підстав. Відповідач проти задоволення позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Вислухавши пояснення сторони позивача та відповідача, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 11 березня 2014 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду цивільної справи №203/8657/13-ц (провадження №2/0203/447/2014) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості ухвалено заочне рішення, яким вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за двома договорами позики, оформленими розписками від 01 листопада 2007 року та від 20 грудня 2007 року, в розмірі 92359 гривень та в розмірі 18471,8 гривень відповідно. При цьому, розмір заборгованості, яка підлягає стягненню за цими договорами, що були укладені у валюті долар США, визначено судом шляхом перерахування суми боргу з валюти долар США в гривню станом на дату ухвалення рішення суду на підставі ст.533 ЦК України. Дане рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, а відтак набрало законної сили вказаною датою. (а.с.5-7, 18, 20, 114-116) З 07 квітня 2014 року по 25 березня 2015 року вищевказане заочне рішення суду перебувало на примусовому виконанні в Кіровському ВДВС ДМУЮ, за наслідками чого виконано частково, залишок боргу за виконавчим документом складає 20663,03 гривень, залишок нестягнутого виконавчого збору 2066,31 гривень (а.с.8-15, 81, 91-92). Також судом встановлено, що позивачем 25 вересня 2014 року було сплачено 2200 гривень як оплата послуг з проведення оцінки арештованого майна відповідача, як боржника за виконавчим провадженням з виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року. Разом з тим, така оплата послуг здійснена позивачем не в порядку авансування витрат на проведення виконавчих дій згідно ст.42 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.93-96, 99, 100) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», «Про виконавче провадження», ЦПК України. Так, за змістом до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати також і з рішення суду у цивільній справі, яке відповідно до норм ст.124 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.14 ЦПК України є обов'язковим для виконання. Згідно ст.ст.509, 510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Нормою ст.599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені зокрема законом. Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, ґрунтуючи свою правову позицію на наступному. Так, як вбачається з наведених вище судом норм законодавства, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань (тільки на борг у національній валюті України - гривні) та 3% річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Разом із тим, враховуючи визначення заочним рішенням суду від 11 березня 2014 року, в тому числі на підставі ст.533 ЦК України, валюти (гривня) та суми боргу, яка підлягає стягненню з боржника, в останнього після набрання таким заочним рішенням законної сили виник обов'язок сплатити саме ту суму боргу та у тій валюті, які вказані у такому заочному рішенні суду. Всі інші умови сплати боргу за зобов'язанням, що мали місце до ухвалення заочного рішення суду з приводу стягнення боргу за таким зобов'язанням, фактично втрачають свою силу, перетворюючись для боржника в обов'язок виконати лише рішення суду, а у випадку його невиконання - додатково сплатити кредитору визначені ст.625 ЦК України і згадані вище суми як форми відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. За таких обставин, приймаючи до уваги визначення заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року по справі №203/8657/13-ц (провадження №2/0203/447/2014) остаточної суми боргу відповідача по відношенню по позивача саме у національній валюті України - гривні, що фактично зумовило перетворення доларового боргу відповідача у гривневий після ухвалення такого рішення, у позивача відсутні підставити вимагати від відповідача виконання його зобов'язання на інших, ніж визначених рішенням суду умовах, - на умовах перерахунку розміру боргу з урахуванням на зміну курсу валюти, яка первинно застосовувалась при укладенні договорів позик між сторонами. При цьому суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на норму ст.533 ЦК України як на підставу для перерахунку суми боргу відповідача з урахуванням зміни курсу долару США до гривні в ході виконання заочного рішення суду від 11 березня 2014 року, оскільки така норма цивільного закону за своїм змістом не передбачає можливості перерахунку розміру суми боргу, визначеної судом у своєму рішенні як таку, що підлягає стягненню. Крім того, своїми позовними вимогами позивач фактично намагається змінити розмір боргу відповідача, вже остаточно визначений заочним рішенням суду від 11 березня 2014 року, а відтак і фактично змінити вказане рішення суду, що є неможливим, окрім як в порядку апеляційного чи касаційного його перегляду. Не приймає до уваги суд і посилання сторони позивача на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 04 липня 2011 року у справі №3-62гс11 та від 26 грудня 2011 року у справі №3-141гс11, оскільки такі висновки про застосування ст.533 ЦК України щодо можливості перерахунку розміру грошового зобов'язання через зростання курсу іноземної валюти до гривні зроблені в контексті регулювання зовсім іншим за характером та змістом спірних правовідносин, ніж ті, що мають місце між сторонами по цивільній справі, яка вирішується. Так, в обох постановах предметом регулювання були господарські правовідносини з укладення та виконання договорів лізингу, а саме в частині законності включення до змісту таких договорів положень щодо корегування лізингових платежів відповідно до офіційного курсу іноземної валюти до гривні на день лізингового платежу. Оскільки сторони за цими договорами обрали валюту здійснення розрахунків - гривню, а валюту обчислення - долар США, Верховний Суд України, аналізуючи положення ст.533 ЦК України в контексті змісту договорів лізингу, дійшов висновку, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти - при здійсненні розрахунків між контрагентами за вказаними договорами лізингу. Жодних вказівок та підстав вважати, що такі висновки Верховного Суду України та положення ст.533 ЦК України можуть бути застосовані для здійснення перерахунку боргу, розмір та валюта якого вже визначеного в рішенні суду станом на дату його ухвалення, вищевказані постанови Верховний Суд України від 04 липня 2011 року у справі №3-62гс11 та від 26 грудня 2011 року у справі №3-141гс11 не містять, відтак не можуть застосуватись і до регулювання спірних правовідносин між сторонам по даній цивільній справі. Не підлягають задоволенню також і позовні вимоги про стягнення з відповідача 2200 гривень в якості відшкодування витрат позивача на оплату послуг з проведення оцінки майна боржника в ході виконавчого провадження, оскільки такі витрати за змістом ст.ст.41-43 Закону України «Про виконавче провадження» є коштами виконавчого провадження, а їх сплата стягувачем та відшкодування йому за рахунок боржника вирішується і здійснюється саме в межах виконавчого провадження на підставі положень згаданого Закону України «Про виконавче провадження». Як встановлено в ході розгляду справи, заочне рішення суду від 11 березня 2014 року перебувало на примусовому виконанні в органах ДВС. Відтак, сплата позивачем вказаної суми коштів в ході здійснення виконавчого провадження не може бути оцінена судом як завдання йому збитків чи матеріальної шкоди відповідачем, а позовні вимоги, в свою чергу, у ці частині не можуть бути задоволені. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Судові витрати у справі, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, а також результат вирішення справи, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed