Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

19.03.2018 позивач звернулась до суду з позовною вимогою до відповідача про визнання права власності на Ѕ частини квартири, на обґрунтування якого зазначила, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 13.06.1992 по 03.06.2009 роки. Під час сумісного проживання за спільні кошти ними було придбано у власність квартиру [ADDRESS], в якій позивач проживала з чоловіком та спільною дитиною. Після розірвання шлюбу позивач проживала окремо, а за домовленістю з колишнім чоловіком дана квартира, в подальшому повинна була бути передана їх спільному сину. У грудні 2017 року [PERSON] помер. В подальшому відповідач, подала заяву на прийняття спадщину, відповідно до якою [PERSON] склав заповіт, за яким вказану квартиру заповів відповідачу в повному обсязі. В зв'язку з тим, що позивач вважає, що спірна квартира набута під час шлюбу та є спільною сумісною власністю, право власності на яку не визнається відповідачем, просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартиру [ADDRESS]. Відповідачем направлено відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вона заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, зазначає, що ще до розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] у 2009 році стосунки у них були зіпсовані і вони підлили майно, спірна квартира була залишена у власності [PERSON] а позивачу залишилась у власності і інша квартира, яка придбана під час шлюбу і в якій проживала позивач разом з сином з 2009 року. Відповідач проживала разом [PERSON] з 2010 року однією сім'єю у спірній квартирі. В 2016 році [PERSON] тяжко захворів, проте жодної допомоги від позивача та їх спільного сина не отримував. У 2017 році позивач видала нотаріальну довіреність на дозвіл на продаж спірної квартири, що свідчить про те, що вона розуміла, що квартира їй не належить, проте в зв'язку з хворобою, договір дарування не був вчинений. В 2017 році [PERSON] склав заповіт, за яким все своє майно заповів відповідачу. Таким чином вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, який просить застосувати, оскільки поділ квартири повинен був бути вирішений у 2009 році під час розірвання шлюбу. Позивачем направлено відповідь на відзив, де зазначила, що їх спільний син спілкувався з батьком, відвідував його, проте [PERSON] не надавав допомоги сину. В 2017 році коли, стало відомо про хворобу [PERSON], він звернувся до неї про отримання дозволу на продаж їх спільної квартири. Враховуючи, що кошти потрібні були на лікування, вона дала таку згоду, проте, в подальшому у даних коштах необхідність відпала, тому продажі не було. Похоронами займались вони з сином. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вказали, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, спору щодо її користування за життя [PERSON] не було, жодних домовленостей щодо того, що позивач не претендує на свою частку не було, спір виник, після прийняття спадщини. В судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечили в повному обсязі, вказали, що позивач та [PERSON] ще у 2009 році уклали домовленість, що після розірвання шлюбу спірна квартира залишиться за [PERSON], таким чином, позивач пропустила позовну давність. Крім отого, позивач та її син не спілкувались та не допомагали [PERSON], Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Третя особа в судове засідання не з'явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників дослідивши матеріали справи, письмові докази, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 04.04.2001 відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON], [PERSON] продали належну їм квартиру [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]., жилою площею 12,Ю8 кв.м. Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2009 шлюб між [PERSON] та [PERSON], який укладено 13.06.1992 - розірвано. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 23.02.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 23.02.1010. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 27.12.2014 [PERSON] та [PERSON] одружились 27.12.2014 та взяли спільне прізвище [PERSON]. 06.04.2017 [PERSON] склав заповіт за яким заповів [PERSON] належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про смерть від 26.12.2017 [PERSON] помер [INFO]. 17.01.2018 [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO]. 31.03.2017 [PERSON] надала нотаріально завірений дозвіл на продаж та укладення її колишнім чоловіком [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], або на укладення договору дарування. 20.02.2018 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Клименко О.П. надано відповідь [PERSON], де вказано, що свідоцтво про право власності на частку у спільному майні видається другому з подружжя, тобто у разі, якщо шлюб не розірвано на день смерті. У Вашому випадку шлюб, укладений 13.06.1992 з померлим [INFO] [PERSON] розірвано 03.06.2009. Квартира набута 04.04.2001 під час шлюбу. Тому за виділенням частки квартири необхідно звернутися до суду. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є сином позивач та померлого [PERSON] З 2010 року не проживав разом з батьком. 2015 році батько познайомив його з відповідачем по повідомив, що це його співмешканка. Батько вирішив продати спірну квартиру, щоб заплатити за лікування. Квартира була придбана за спільні кошти. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що познайомилась з позивачем та [PERSON] у 1994 році. В 2001 році вони прибували належну їй та її сім'ї квартиру в [ADDRESS]. Купували її за спільні кошти, проте оскільки [PERSON] мав пільги по сплаті платежів, оформляли купівлю на нього. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що був другом [PERSON] У позивача та померлого [PERSON] був спір за квартиру, та вирішили, оскільки за час шлюбу вони придбали дві квартири, то кожен із подружжя набуває право на одну квартиру. Після розлучення між позивачем, їх сином та [PERSON] були погані, вони майже не спілкувались. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] придбали під час шлюбу квартиру в [ADDRESS]. Шлюб було розірвано 03.06.2009. [PERSON] за життя склав заповіт, за яким вказану квартиру заповів [PERSON] та помер [INFO]. Відповідач не визнає права позивача на частку у вказаній квартирі. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п. 22 вказаної вище постанови, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В судовому засіданні встановлено, що не заперечується сторонами, спірна квартири придбана сторонами під час шлюбу, суду не надано доказів, що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON], а від так квартира в [ADDRESS] визнається судом спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] з визначенням рівності їх часток, тобто по Ѕ частині. Покази свідка [PERSON] та дозвіл на продаж квартири не спростовують факт спільного права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру. Щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суду не надано належних та допустимих доказів, що після розірвання шлюбу 03.06.2009 між [PERSON] та [PERSON] виникло порушення права позивача на належну їй частку у спірній квартирі, оскільки не проживання у спірній квартирі або домовленість про порядок користування не свідчать про порушення права власності, а від так суд приходить до висновку, що строк позовної давності в даних спірних правовідносинах розпочався з 20.02.2018, тобто з дати надання відповіді нотаріусом про неможливість видачі свідоцтва про право на частку у майні. Таким чином, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Щодо способу захисту порушеного права, який зазначає позивач. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: визнання права. Враховуючи, що відповідач не визнає права позивача на Ѕ частину спірної квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту права власності позивач є визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги підлягають до повного задоволення. З врахуванням задоволення позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача по справі.

Outcome: approved