Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

17 липня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням сімейних відносин і неможливістю збереження сім'ї. У судовому засіданні [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких послався на факти і обставини, викладені у позовній заяві, та зазначив, що з 05 вересня 2005 року перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO], яка на теперішній час проживає з відповідачкою. Спільне з [PERSON] життя не склалося, оскільки виявилось, що у кожного з них різні, не співпадаючи погляди на питання поведінки та взаємовідносин у сім'ї, що призводило до непорозуміння між ними та сварок. У серпні 2011 року їх сімейні стосунки були фактично припинені, з цього часу вони постійно мешкають за різними адресами, не ведуть спільне господарство. Сімейні взаємовідносини між ними не поновлювались. На утримання неповнолітньої дочки, яка проживає разом з дружиною, він добровільно надає матеріальну допомогу та бере участь у її вихованні. За цей час він дійшов висновку про втрату почуття любові до дружини, неможливість збереження сім'ї та необхідності юридичного оформлення фактичного розлучення між ними. На його думку, примирення та подальше подружнє життя стало неможливим, а збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Посилаючись на наведене, позивач просить суд розірвати шлюб. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала, підтвердивши наведені позивачем обставини та причини, що призвели до припинення сімейних відносин. Відповідачка стверджувала, що вона з чоловіком останнім часом не намагалися відновити стосунки. Вважає, що збереження сім'ї є неможливим, оскільки вони різні за характером та за поглядами на життя, питання про розлучення вирішено ними остаточно. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. За приписами статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] громадяни України [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 05 вересня 2005 року, актовий запис № 1223 в книзі реєстрації шлюбів міського відділу реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області. Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Для позивача цей шлюб перший, а для відповідачки другий. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено і визнано сторонами, що [PERSON] та [PERSON] з серпня 2011 року фактично припинили шлюбні відносини, не проживають спільно однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім'ю. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання у даному випадку подружжю строку для примирення суперечить моральним засадам суспільства. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, категоричне небажання позивачки продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливим та суперечить їх інтересам. У разі визнання відповідачем позову, як визначено в частині 4 статті 174 ЦПК України, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин заява позивачки відповідає її дійсній волі, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідачка не наполягає на відновленні її дошлюбного прізвища. Позивач не вимагає від відповідачки компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved