Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

19.03.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , 3-я особа: Олександрівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову зазначено, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району 24.01.2020 року та зареєстрованому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.02.2020 року за № 35357432. При реєстрації права власності йому стало відомо, що Олександрівським відділом державної виконавчої служби у м. Запоріжжя при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3725 від 18.12.2006 р., виданого Шевченковським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] постановою від 30 травня 2012 року був накладений арешт та оголошена заборона здійснювати відчуження на все належне йому нерухоме майно. На теперішній час будь-яка заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини відсутня. Відповідно до довідок Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя від 04.03.2020 р. та 11.03.2020 р. строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки, вищезазначений виконавчий документ на виконанні у відділі не перебуває, у зв`язку з чим у знятті накладеного арешту відмовлено та для вирішення питання про зняття арешту з майна рекомендовано звернутися до суду. Просить суд зняти арешт та заборону на відчуження з усього належного йому майна, та вилучити з Державного реєстру записи щодо арешту та заборони здійснювати відчуження з належного йому, [PERSON] , майна, які були внесені до реєстру на підставі вказаної вище постанови. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення мсторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 19.06.2020 року на 11 год.\~00\~хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 01.09.2020 року на 08 год. 40 хв. У судове засідання позивач [PERSON] не з*явився. Від його представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримує в повному обсязі. Просить винести заочне рішення по справі. За клопотанням представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] та представник Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Про причину неявки суд не сповістили. Згідно зі\~ст. 280 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району 24.01.2020 року та зареєстрованому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.02.2020 року за № 35357432. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2006 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини від всіх видів його доходів до повноліття останньої, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.10.2006 року. Рішення суду набрало чинності 12.12.2006 року. На підставі рішення суду було видано виконавчий лист. 30.05.2012 року постановою державного виконавця Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжя Божко К.І., на виконання виконавчого листа № 2-3725 від 18.12.2006 року Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, винесена постанова № 2890736, про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження. Об`єктом обтяження є невизначене майно, все нерухоме майно. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до довідок Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя від 04.03.2020 р. та 11.03.2020 р. строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки. Вищезазначений виконавчий документ на виконанні у відділі не перебуває. Згідно\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», арешт може бути знятий за рішенням суду. Враховуючи те, що відсутні відкриті виконавчі провадження стосовно [PERSON] , суд вважає, що підстав для подальшого обтяження майна на даний час немає. Статтею 391 ЦК України, передбачено що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про зняття арешту з майна, обґрунтована, підтверджена матеріалами справи, а тому підлягає задоволенню. Також з метою захисту порушеного права позивача вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном, суд вважає за необхідне вилучити з Державного реєстру (Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) запис про арешт майна позивача [PERSON] .

Outcome: approved