Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

17 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати незаконною відмову приватного нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка та свідоцтва про право власності на частку майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, а саме на 1/2 частку житлового будинку і земельної ділянки, яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Також просила зобовязати нотаріуса видати їй відповідні свідоцтва на зазначене майно. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 16 березня 1974 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON], з яким проживала разом до дня його смерті, а саме до 26 березня 2014 року. За час шлюбу ними було набуте спільне майно: будинок №74 по вул. Маяковського у смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області та земельну ділянку площею 0,104 га для обслуговування зазначеного житлового будинку. Також за життя її чоловіка ними спільно був складений заповіт подружжя, відповідно до якого все належне їм як подружжю на праві спільної сумісної власності рухоме та нерухоме майно заповіли їхній доньці [PERSON] Після смерті її чоловіка вона вдруге вийшла заміж змінивши прізвище на «Голуб» та звернулася до нотаріальної контори за оформленням частки спадкового майна, яке належало особисто її чоловіку. Однак нотаріусом їй було відмовлено, у звязку з раніше укладеним заповітом подружжя та накладенням заборони відчуження на таке майно. Оскільки вона немає можливості розпорядитись своєю часткою у праві спільної сумісної власності, оформити спадщину та отримати свідоцтва для здійснення державної реєстрації переходу права власності на обєкти нерухомості, а тому вимушена була звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник заявника вимоги своєї довірительки підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. В судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, пояснюючи це наступним. 26.09.2014 року відкрилась спадщина після смерті чоловіка позивача - [PERSON] 20.06.2014 року нею на підставі заяви дочки спадкодавця [PERSON] була заведена спадкова справа на майно [PERSON] За життя останнього ним було складено два заповіти: перший, - заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON], за яким все рухоме та нерухоме майно подружжя переходить до їхньої доньки [PERSON]; другий, - заповіт від імені [PERSON] на належні йому на праві особистої приватної власності земельні ділянки площею 1,00 га, 0,104 га та 0,106 га. Під час укладення заповіту подружжя нею було розяснено положення ст.ст.1243, 1241, 1254 та 1307 ЦК України та надавались пояснення про особливості оформлення спадщини при наявності заповіту подружжя. Прямої ж відмови позивачу у видачі свідоцтва з її боку не було. Крім того, окремою ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25.09.2014 року їй було заборонено видавати будь які свідоцтва на земельну ділянку площею 0,104 га, що є предметом спору. Вважає, що в її діях відсутні порушення, оскільки вона діяла відповідно до ЗУ Про нотаріат, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та керувалась Правилами ведення нотаріального діловодства. Враховуючи вищезазначене просила суд відмовити позивачу у задоволенні її вимог. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позивача пояснюючи це тим, що вона є рідною донькою позивача та спадкодавця [PERSON] На підставі її заяви нотаріусом була заведена спадкова справа. Їй відомо про два заповіти, які були складені [PERSON] Вважає, оскільки заповіт подружжя за їх життя не був скасований чи змінений, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 березня 1974 року та по день смерті останнього. Ще за життя, 22 грудня 2007 року [PERSON] та [PERSON] склали заповіт подружжя, яким на випадок своєї смерті зробили розпорядження та заповідали все належне їм на праві спільної сумісної власності рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі те, що буде належати їм на день смерті на праві спільної сумісної власності, і на що за законом вони будуть мати право їхній доньці [PERSON] (а.с.5). [PERSON] помер 26 березня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого виконавчим комітетом Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, за актовим записом №23 від 27.03.2014 року (а.с.68). Як вбачається із свідоцтва [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] 08 серпня 2014 року у виконавчому комітеті Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, за актовим записом 7, змінивши прізвище на «Голуб» (а.с.9). В судовому засіданні досліджувалась спадкова справа №31-2014, яка була заведена приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] на підставі заяви доньки померлого [PERSON] - [PERSON] від 20.06.2014 року. До складу спадкового майна входить: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вул. Маяковського, 74 у смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області; легковий автомобіль марки Волга та причіп до автомобілю, тобто майно, що є спільною сумісною власністю подружжя і на яке згідно із заповіту подружжя посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] 22.12.2007 року за р.№4868, накладено заборону відчуження. Спадковим також є майно належне [PERSON] на праві особистої приватної власності та яке заповідане [PERSON] згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] 22.12.2007 року за р.№4871, а саме: земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 1,00 га, розташована в межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області; земельна ділянка площею 0,104 га для будівництва та обслуговування жилого будинку розташованого по вул. Маяковського, 74 у смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області; земельна ділянка площею 0,106 га для ведення особистого підсобного господарства, розташована по вул. Маяковського, 72 у смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. 20 червня 2014 року на підставі заяви [PERSON] за вх. №135/02-32 приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] було накладено заборону відчуження нерухомого майна - житлового будинку, розташованого по вул. Маяковського, 74 у смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, який входить до складу спадкового майна та є спільною сумісною власністю подружжя та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідь на звернення [PERSON] 21.07.2014 року до нотаріуса з приводу можливості видачі їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку присадибної земельної ділянки (дві), як пережившому подружжю, після смерті її чоловіка [PERSON], їй було рекомендовано звернутися до суду про визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя (а.с.84-85). 23 грудня 2014 року рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області земельну ділянку площею 0,104 га, розташовану по вул. Маяковського, 74 у смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області було визнано обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] (а.с.11-12). Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). Заповіт подружжя є особливим видом заповіту, зокрема, єдиним, який може складатись не одним, а двома заповідачами одночасно подружжям. Такий заповіт відноситься до новел законодавства, запроваджений ЦК України з 16 січня 2003 року та є новим правовим інститутом. Питання щодо заповіту подружжя врегульовано зокрема в ст.1243 ЦК України, яка передбачає, що подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. Однак, чинний ЦК України не дає відповіді на питання, яким чином після смерті першого з подружжя його частка у спільній сумісній власності перейде до другого з подружжя автоматично чи шляхом прийняття її за звичайною процедурою спадкування. Оскільки у ЦК не зазначено інше, подружжя у заповіті має призначити спадкоємцями один одного, в такому разі частка вважалась би обєктом спадкування на користь другого з подружжя. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Вказана норма стосовно заповітів подружжя є спеціальною, а тому застосувати до заповіту подружжя правила ч.ч. 2,3,4 ст.1254 ЦК України з огляду на недотримання норм закону або зміну своєї заповідальної волі одним з подружжя при складенні власного заповіту є неприпустимим. За приписами ст.1243 ЦК України заповідач має право на скасування (відмовитися від спільного заповіту) та має право змінити текст заповіту лише за життя обох подружжя. Після смерті спадкодавця позивачка звернулася до приватного нотаріуса за оформленням спадщини, де дізналася, що у зв'язку з укладенням заповіту подружжя, вона не має можливості будь-яким чином розпорядитися своєю часткою у праві спільної сумісної власності та оформити спадщину, бо на неї накладається заборона відчуження. Зі змісту ст.1243 ЦК України вбачається, що після смерті одного з подружжя відносини спадкування не виникають. На все майно, яке зазначено в заповіті подружжя, у разі смерті одного з подружжя, нотаріус накладає заборону відчуження. Тому вдова (вдовець) не стають власниками частки у праві спільної сумісної власності померлого з подружжя. Вони не мають права розпоряджатися не лише часткою померлого з подружжя, але після його смерті й своєю часткою у такому майні. Судом встановлено, що позивач була присутня під час здійснення нотаріальної дії, розуміла значення таких дій, в заповіті розяснені вимоги цивільного законодавства, що підтверджується підписами подружжя у заповіті. Як видно з тексту заповіту подружжя, зміст ст.ст.1241, 1254 ЦК України подружжю роз`яснено. Також нотаріусом роз`яснено, що після смерті одного з подружжя частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив, а у разі смерті останнього, право на спадщину має [PERSON] Окрім того, у заповіті вказано, що подружжя зобов`язується інформувати про смерть одного з них нотаріуса, на території діяльності якого знаходиться їх спільне майно для накладення заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Проаналізувавши встановлені в законі правила можна дійти висновку, що в даному випадку не має місце відкриття спадщини, майно просто переходить від одного подружжя до другого поза правилами про спадкування. Закон України Про нотаріат та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, які регулюють діяльність нотаріусів при вчиненні нотаріальних дій, взагалі відсутнє положення яким би визначалися дії нотаріуса щодо порядку оформлення спадщини в разі смерті одного з подружжя та другого з подружжя, яким складено заповіт подружжя, тобто не передбачено механізм переходу права власності у спільному майні подружжя. Правилами ведення нотаріального діловодства, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 року № 3253/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23.12.2010 року за №1318/18613 передбачена форма 12-1 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом подружжя на нерухоме майно, що переходить до єдиного спадкоємця, яке видається після смерті обох заповідачів. Інших форм не передбачено. В судовому засіданні не встановлено підстав для задоволення позову, так як не знайшли свого підтвердження факти неправомірності дій нотаріуса, а тому

Outcome: dismissed