Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

17 липня 2018 року до Суворовського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просила: - зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] припинити дії, які порушують конституційні права позивача [PERSON] , а саме: пов`язані із незаконним зібранням особистої інформації щодо особисто [PERSON] та членів її родини (чоловіка, сина, доньки), пов`язані із втручанням в особисте життя [PERSON] , членів її родини (чоловіка, сина, доньки), розповсюдженням особистої інформації, пов`язані з ображанням, приниженням особистості [PERSON] , погрозами її життю, пов`язані з незаконним користуванням власністю [PERSON] , а саме кухнею площею 6,3 кв.м.; - стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральну шкоду у розмірі 450 000 грн. та судові витрати у розмірі 25\~000 грн. [PERSON] обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що відповідачі пригнічували честь та гідність позивача. Позивач посилається на той факт, що у документах, які були надані для приватизації в 1995-1996 роках, були підробки. Також, позивач посилається на те, що в жовтні 2017 року хтось із відповідачів отримав відомості про позивача з Обласного військового комісаріату та Приморського РВ ГУ Державної міграційної служби щодо позивача, а в листопаді 2017 року на адвокатський запит адвоката Гніздовської Г.М. відповідач [PERSON] отримала відомості з архіву Департаменту внутрішніх справ Південно-Казахстанської області в м. Шимкент (раніше м. Чимкент) щодо позивача. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання не вчиняти певні дії та стягнення моральної шкоди було направлено за підсудністю на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2018 року цивільну справу [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання не вчиняти певні дії та стягнення моральної шкоди було прийнято до розгляду. 02 жовтня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної (немайнової) шкоди, у якому [PERSON] просила: - зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, яку вона поширювала про [PERSON] та її покійного чоловіка [PERSON] , та припинити поширювати недостовірну інформацію про [PERSON] та її покійного чоловіка [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну (немайнову) шкоду, завдану поширенням [PERSON] недостовірної інформації, яка шкодить честі та гідності [PERSON] , у розмірі 70\~000,00 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] розповсюджує недостовірну інформацію про [PERSON] та її нині покійного чоловіка [PERSON] в ході розгляду цивільних справ, в ході кримінальних проваджень, шляхом подання кількох позовних заяв до суду. Також,\~02\~жовтня 2018\~року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] про заміну первісного відповідача [PERSON] на належного [PERSON] , у зв`язку з тим, що в позовній заяві та інших документах у справі вказано всі відомості (місце проживання, номери телефонів, електронна адреса та інші), які відносяться до [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року первісного відповідача [PERSON] було замінено на належного відповідача [PERSON] . 25.10.2018 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної (немайнової) шкоди, у якому [PERSON] просила: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну (немайнову) шкоду, завдану поширенням [PERSON] недостовірної інформації, яка шкодить честі, гідності та діловій репутації [PERSON] , у розмірі 70\~000 грн. (сімдесят тисяч гривень) 00 коп.; - зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію про [PERSON] , та припинити поширювати недостовірну інформацію про [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації [PERSON] , а також завдала їй моральної (немайнової) шкоди, оскільки зверталася до суду з позовними заявами, в яких розповсюджувала про [PERSON] недостовірну інформацію, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, [PERSON] звернулася з дисциплінарною скаргою до КДКА Одеської області (у відкритті дисциплінарного провадження на підставі якої було відмовлено), якою також завдала шкоди честі, гідності та діловій репутації [PERSON] як адвоката. Позивач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні підтримала первісний позов та заперечувала проти задоволення зустрічних позовів. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та підтримала зустрічний позов. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та підтримала зустрічний позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Нормою ст. 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що конфлікт родини [PERSON] з [PERSON] розпочався ще 14.04.2008 року, коли [PERSON] звернулася до Приморського районного суду з позовною заявою про визнання приватизації недійсною (цивільна справа 2-4319/11). Однією зі сторін у даній справі був нині покійний чоловік [PERSON] [PERSON] . Рішеннями судів трьох інстанцій Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2011 року у справі № 2-4319/11, Апеляційного суду Одеської області від 27.11.2012 року у справі № 22ц/1590/273/2012р. та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року було встановлено відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання приватизації приміщення незаконною. Таким чином, судами було встановлено, що приватизація, на незаконність якої позивач [PERSON] посилається в позові, є законною і даний факт є преюдиційним. На даний момент існує ряд кримінальних проваджень за участі сторін справи: кримінальне\~провадження №\~12012170500001454\~від 28.12.2012\~року за заявою Позивача, про те, що її сусід [PERSON] надав суду завідомо неправдиві показання та щось підробив у приватизаційних документах (ч. 1 ст. 190 КК України); об`єднане\~кримінальне провадження\~№ 12015160500008317\~від 17.09.2015\~року за заявою [PERSON] , про те, що Позивач підробила договір довічного утримання від імені [PERSON] та використала його з метою набуття права власності на 224/1000 квартири за адресою: [ADDRESS] (ч. 4 ст. 384 КК України) та за заявою Відповідача 2 за фактом використання завідомо підроблених документів (ч. 3 ст. 358 КК України); кримінальне\~провадження №\~42015160000000717 від 20.10.2015 року за заявою Позивача за фактом зловживання службовим становищем працівниками прокуратури Приморського району, які здійснюють процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12012170500001454 (ч. 3 ст. 358 КК України); кримінальне\~провадження №\~12017162500002103\~від 28.07.2017\~року за заявою Позивача, в якій вона просить прийняти міри до працівників поліклініки № 12 м. Одеси, в якій, на її думку, підробили медичну карту [PERSON] (ч. 1 ст. 358 КК України). 03.11.2017 року до Міністерства юстиції Республіки Казахстан було направлено адвокатський запит № 208 від 03.11.2017 року та № 230 від 08.02.2018 року. Запитувана інформація була необхідною для належного захисту прав та законних інтересів клієнтів АО «Юріс Феррум» в рамках розробленої адвокатом Гніздовською Г.М. правової позиції по справах клієнтів. Суд враховує, що [PERSON] не зобов`язана в повній мірі аргументувати, для чого саме було направлено вищевказаний адвокатський запит, оскільки це може призвести до порушення адвокатської таємниці. Дослідивши вказаний адвокатський запит, суд прийшов до висновку, що оформлення і направлення адвокатського запиту до Міністерства юстиції Республіки Казахстан не може бути порушенням законних інтересів позивача [PERSON] , оскільки даний запит складено у відповідності з вимогами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 29.05.2018 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою від 25.05.2018 року до [PERSON] та [PERSON] про зобов`язання припинити дії, які порушують права та інтереси, гарантовані Конституцією України та стягнення моральної шкоди в сумі 450\~000 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року у справі № 522/9266/18 дану позовну заяву було залишено без руху з підстав, зокрема, не додання до позовної заяви всіх наявних в позивача доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема щодо належності позивачці вказаного майна, родинних відносин, розповсюдження інформації відповідачами, незаконності збору інформації. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2018 року у справі № 522/9266/18 дану позовну заяву було повернуто, оскільки [PERSON] подала заяву про повернення позову. [PERSON] не спростувала викладені в позовній заяві твердження щодо [PERSON] та [PERSON] 18.06.2018 року [PERSON] звернулася до КДКА Одеської області зі скаргою про притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката [PERSON] від 15.06.2018 року. У даній дисциплінарній скарзі [PERSON] викладає обставини щодо нібито незаконних дій адвоката [PERSON] . З приводу\~даної дисциплінарної\~скарги [PERSON] \~надала до\~КДКА Одеської\~області письмові\~пояснення вих. № 275 від 06.07.2018 року. Рішенням дисциплінарної палати КДКА Одеської області від 28.08.2018\~року було\~відмовлено в\~порушенні дисциплінарного провадження стосовно адвоката [PERSON] у зв`язку з відсутністю в діях адвоката ознак дисциплінарного проступку. Таким чином, дисциплінарна палата КДКА Одеської області встановила, що дисциплінарна скарга [PERSON] необґрунтована та безпідставна, а дії адвоката Гніздовської Г.М. законні. Позивач [PERSON] посилається на той факт, що оскаржила дане рішення дисциплінарної палати КДКА Одеської області, проте не надала суду доказів такого оскарження. 02.07.2018 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] про зобов`язання припинити дії, які порушують права та інтереси особи, стягнення моральної шкоди. За змістом дана позовна заява аналогічна позовній заяві від 25.05.2018 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.07.2018 року у справі № 522/11489/18 позовну заяву було залишено без руху, зокрема, у зв`язку з тим, що не додані до позовної заяви всі наявні в позивача докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема щодо розповсюдження інформації відповідачами, незаконності збору інформації. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2018 року у справі № 522/11489/18 дану позовну заяву було повернуто на підставі заяви про повернення позову. [PERSON] , вважаючи, що її професійні права порушуються, звернулася до Комітету захисту професійних прав адвокатів та реалізації гарантій адвокатської діяльності Ради адвокатів Одеської області із заявою про втручання в її професійну діяльність. У відповідь на таку заяву [PERSON] отримала лист вих. № 466/19-07-К від 19.07.2018 року, з якого вбачається, що Комітет вважає, що оформлення і направлення адвокатського запиту до Міністерства юстиції Республіки Казахстан не може бути порушенням законних інтересів гр. [PERSON] , оскільки даний запит складено у відповідності з вимогами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Також, на думку Комітету захисту професійних прав адвокатів та реалізації гарантій адвокатської діяльності Ради адвокатів Одеської області, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, тому що жодне з охоронюваних та гарантованих Конституцією України прав [PERSON] [PERSON] як адвокатом порушено не було. Право завернутися з адвокатським запитом є важливим правом адвоката, необхідним для належного здійснення ним своєї професійної діяльності та захисту і представництва прав клієнтів, а також основним засобом збирання доказів в ході кримінальних проваджень та судових справ. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатський запит письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом. Отже, імперативної заборони адвокату запитувати будь-які відомості в даному законі не існує. Частина третя вказаної статті лише містить норму про те, що ненадання відомостей з обмеженим доступом не тягне за собою відповідальності особи, до якої звернувся адвокат. Тобто, вирішення питання надання чи не надання певних відомостей віднесено до компетенції власника чи розпорядника такої інформації. Таким чином, якби запитувана інформація мала обмежений доступ, адвокатові було б відмовлено в її наданні на підставі ч. 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Адвокатські запити вих. № 208 від 03.11.2017 р. та вих. № 230 від 08.02.2018 року були складені у відповідності до вимог чинного законодавства України. Відповідь на адвокатські запити надавали уповноважені органи влади іноземної країни відповідно до вимог законодавства, самі ці органи вирішували питання надання чи ненадання певних відомостей, оскільки були власниками та/або розпорядниками такої інформації. Збирання доказів є одним з важливих процесуальних прав адвоката, які необхідні для належного захисту прав та законних інтересів клієнта. На думку суду, позивач [PERSON] обрала неправильний спосіб захисту. Вирішення питання про притягнення до відповідальності адвоката, який вчинив правопорушення в ході здійснення його професійної діяльності, віднесено до компетенції кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури відповідної області за місцем роботи такого адвоката. Позивач [PERSON] фактично звернулася до суду з даним позовом з метою оскаржити рішення дисциплінарної палати КДКА Одеської області від 28.08.2018 року, яким було відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження щодо адвоката [PERSON] у зв`язку з відсутністю в її діях складу дисциплінарного правопорушення. Суд прийшов до такого висновку з тих підстав, що позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги до відповідача [PERSON] доводами аналогічними тим, якими обґрунтована дисциплінарна скарга на дії адвоката Гніздовську Г.М., тобто фактично просить переглянути рішення дисциплінарної палати КДКА Одеської області від 28.08.2018 року. Законодавством України чітко встановлено порядок оскарження рішень у дисциплінарних справах щодо адвокатів. Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат чи особа, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, має право оскаржити рішення у дисциплінарній справі протягом тридцяти днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду. До суду рішення у дисциплінарній справі можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність у нього компетенції з перегляду рішення у дисциплінарній справі щодо адвоката. Позивач [PERSON] з метою оскарження рішення дисциплінарної палати КДКА Одеської області від 28.08.2018 року могла звернутися до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до адміністративного суду. Саме такий спосіб захисту її прав був би належним. У позовній заяві позивач [PERSON] неодноразово стверджує, що відповідачі принижують її честь та гідність, відповідач [PERSON] у судових засіданнях нібито постійно принижувала її гідність, формулювала свої висловлювання у неповажній до неї формі, відповідач [PERSON] погрожувала її життю та здоров`ю. Проте позивач [PERSON] не надає доказів даних обставин. Також, позивач [PERSON] викладає ряд обставин, які не мають відношення до предмету та підстав позову та не входять до предмету доказування в рамках даної цивільної справи № 523/9870/18 та вже були розглянути або розглядаються в рамках інших цивільних справ та кримінальних проваджень. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення у даній категорії справ є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач [PERSON] не довела, що у діях відповідачів [PERSON] та [PERSON] наявний юридичний склад правопорушення. У позовній заяві позивач [PERSON] не обґрунтувала, чому вважає розмір моральної шкоди у сумі 450\~000 грн. 00 коп., який просить стягнути, таким, що дійсно відповідає розміру завданої їй моральної шкоди. Позивач не надала розрахунку вказаної суми, не вказала, з чого саме виходила при її визначенні. Крім того, позивач [PERSON] не визначила зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Так, відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 25.10.2018 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування позовної давності. Позивач [PERSON] посилається на вчинення щодо неї відповідачем [PERSON] адміністративного правопорушення у жовтні 2011 року. [PERSON] заперечує факт вчинення нею адміністративного правопорушення щодо [PERSON] , проте звертає увагу суду на те, що таке адміністративне правопорушення було нібито вчинене у жовтні 2011 року. Отже сплив трирічний строк позовної давності. Також, у якості доказів Позивач надала до суду копії квитанцій про оплату за проведення експертиз, а саме: квитанцію від 21.02.2012 року та квитанцію від 26.11.2011 року. Оплати вищевказаних експертиз Позивач здійснила 21.02.2012 року та 26.11.2011 року. Отже сплив трирічний строк позовної давності. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~256\~ЦК України,\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, щодо вказаної частини вимог сплив строк позовної давності. Крім того, витрати на проведення вказаних експертиз, які підтверджуються квитанцію від 21.02.2012 року та квитанцію від 26.11.2011 року, не підлягають стягненню в рамках даної справи, оскільки експертизи були проведені в ході інших цивільних справ або кримінальних проваджень. Якщо Позивач хотіла відшкодувати свої витрати на проведення даних експертиз, вона мала ініціювати це питання в рамках саме тих справ, в ході яких дані експертизи були проведені. Позивач [PERSON] добровільно, з власної ініціативи оплатила проведення даних експертиз. Крім того, суд встановив, що рішення у справах, в ході яких було проведено вищевказані експертизи, не були прийняті на користь позивача [PERSON] , що позбавляє її права на відшкодування витрат, понесених нею в рамках тих справ. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] , суд зазначає наступне. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] надано належні, допустимі та достовірні докази, які у сукупності є достатніми та взаємопов`язаними, відносно того, що [PERSON] дійсно розповсюджувала про неї та її нині покійного чоловіка інформацію, що порочить їх честь та гідність. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у відзиві на зустрічну позовну заяву не спростувала обставини, на які [PERSON] посилається як на підставу своїх позовних вимог. Проте суд прийшов до висновку, що всі висловлювання [PERSON] щодо [PERSON] та її покійного чоловіка [PERSON] в ході їх давнього конфлікту є оціночними судженнями. З системного аналізу норм Закону України «Про інформацію» вбачається, що, коли мова йде про спростування поширеної інформації, весь інформаційний масив слід поділяти на дві категорії: власне інформацію (фактичні дані) та оціночні судження. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація це будь-які фактичні відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. З аналізу даної норми Закону вбачається, що інформація по своїй суті повинна містити певні факти, на основі яких можна робити висновки та приймати рішення. При цьому даним Законом дано визначення поняття оціночні судження. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночні судження це висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, оціночні судження, на відміну від інформації, не містять в собі фактів та не несуть в собі навантаження, оскільки носять оціночний характер та є по своїй природі судженням з того чи іншого приводу. Законодавцем проведено чітку грань між даними поняттями. Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що суду слід уважно розрізняти факти і оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Щодо оціночних суджень ця вимога є нездійсненною, вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є\~основною частиною права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та зважаючи на характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку про те, що поширена відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] інформація про [PERSON] та її нині покійного чоловіка [PERSON] є оціночними судженнями, які не є предметом судового захисту, оскільки по своїй природі є думками, переконаннями, наданням критичної оцінки певних фактів і недоліків. Така інформація є висловлюванням суб`єктивної думки і поглядів відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , і її не можна перевірити на предмет її відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] , суд зазначає наступне. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] надала належні, допустимі та достовірні докази, які у сукупності є достатніми та взаємопов`язаними, відносно того, що [PERSON] дійсно розповсюджувала про неї інформацію, що порочить їх честь та гідність та шкодить її діловій репутації як адвоката. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у відзиві на зустрічну позовну заяву не спростувала обставини, на які [PERSON] посилається як на підставу своїх позовних вимог. Проте суд прийшов до висновку, що зустрічний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі ст.\~28\~Конституції України, ніхто не може бути підданий такому, що принижує його гідність, поводженню. Відповідні положення закріплені також в ст.ст. 5, 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.ст. 7, 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є честь та гідність, що зазначено в ч. 1 ст. 201 ЦК України. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. У п. 17 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~1\~від 27.02.2009\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» зазначено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Відповідно до роз`яснень, даних у п.15 та п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України №8/РП/2003 від 10 квітня 2003 року (справа про поширення відомостей) звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом ч. 1 ст. 7 ЦК України (в редакції від 19.07.1963 року) не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Таким чином, суд вважає, що інформація, яку поширила про [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , є підставою пред`явлених позовів або ж інформацією, викладеною в заявах, з якими [PERSON] звертається до компетентних органів. З наведених підстав зустрічний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не підлягають задоволенню. Також, суд вважає, що обраний позивачами за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] спосіб захисту їх прав є неналежним, оскільки вони мали б скористатися наданим їм законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати своє рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасника справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів\~\~на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Таким чином, з огляду на характер рішення, суд вважає, що відсутня необхідність детально відповідати на кожний аргумент учасників справи і вважає свій обов`язок щодо обґрунтування рішення виконаним в належній мірі. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed