Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

18.03.2021 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що у період з 08.04.1985 року по 23.10.2017 року вона перебувала у трудових відносинах з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2». У день її звільнення відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку, а тому 06.12.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано судовий наказ про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 94828,78 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92610,14 грн. Середній заробіток був розрахований за період з 24.10.2017 року по 06.12.2018 року та такий фактично був виплачений їй відповідачем 14.06.2019 року. Таким чином, ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» повинно бути сплачено також середній заробіток за період з 07.12.2018 року до 14.06.2019 року, що складає 129 робочих днів. При цьому, її середньоденна заробітна плата, виходячи із двох останніх робочих місяців складає 2045,47 грн. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 263865,63 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.12.2018 року по 14.06.2019 року, а також судові витрати по справі з яких: 2638,66 грн. витрат на оплату судового збору та 15000 грн. витрат на правничу допомогу. До початку судового засідання від позивачки надійшло клопотання з проханням розгляд справи здійснювати у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить її задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань чи відзиву на позовну заяву від нього на адресу суду не надходило. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено способи порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що у період з 08.04.1985 року по 23.10.2017 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2». Відповідно до судового наказу від 06.12.2018 року стягнуто з боржника ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь стягувача [PERSON] - 9482,78 грн., з яких нарахована, але не виплачена заробітна плата - 44 894,83 грн., невиплачена сума індексації - 3408,85 грн., компенсація за відпустку - 37333,20 грн., вихідна допомога - 9191,90 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 92610,14 грн. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно копії квитанції від 14.06.2020 року, [PERSON] , в порядку примусового виконання судового наказу від 06.12.2018 року, було виплачено заборгованість у розмірі 187438,92 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі на підставі судового наказу від 06.12.2018 року лише 14.06.2019 року. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен бути стягнутий з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь [PERSON] , за період з 24.10.2017 року по 14.06.2019 року. Суд, з урахуванням фактично стягнутих коштів, вважає обгурнтованими позовні вимоги [PERSON] в частині наявності підстав для стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.12.2018 року по 14.06.2019 року. Разом з тим, суд не приймає до уваги наданий стороною позивача розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вищевказаний період виходячи з наступного. Як вже встановлено судом, 06.12.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано судовий наказ про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 92610,14 грн. Зазначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була стягнута за період з 24.10.2017 року по 07.12.2018 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується самою позивачкою. У даному періоді 282 робочих дні. Із наведеного слідує, що середньоденна заробітна плата [PERSON] , з якої обраховується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, становить 328,40 грн. (Розрахунок: 92610,14 грн. / 282 робочих дні.). Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» за період з 24.10.2017 року по 07.12.2018 року, виходячи із положень ст. 117 КЗпП України та Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року, становить 42363,60 грн. За наведених обставин, суд вважає заявлені позивачкою позовні вимоги обгрунтованими частково. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року № 910/4518/16 зазначено, що структура заробітної плати визначена ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17.09.1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та ЗУ «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Оскільки, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, який встановлений у ч. 1 ст.233 КЗпП України та становить три місяці. Про порушення свого права позивач дізнався 15.06.2019 року - на наступний день після того, коли з нею не був проведений відповідачем повний розрахунок при звільненні. До суду з цим позовом позивач звернувся 18.03.2021 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення даного трудового спору. Клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач не заявляла. Поважних причин пропуску цього строку з матеріалів справи суд не вбачає. Оскільки позовні вимоги по суті є обґрунтованими частково, однак позивач пропустила встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду для вирішення трудового спору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з цієї підстави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. Таким чином, понесені [PERSON] судові витрати по справі слід залишити за нею. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed