Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

17.12.2019 року позивач ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за Договором позики № 103107 від 07.12.2016 року, яка станом на 12.12.2019 р. становить суму у розмірі 49 098,54 грн., що складається з 1150,00 грн. - основний борг, 21 175,50 грн. - заборгованість за відсотками; 26 773,04 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; а також прохав стягнути з відповідача суму судового збору, сплаченого при зверненні до суду. Позов обґрунтовано тим, що 07.12.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем було укладено Договір позики № 103107 в електронній формі, відповідно до якого останній отримав у позику грошові кошти у сумі 1150,00 грн. шляхом перерахування на банківський рахунок, строком на 7 днів, зі сплатою відсотків у розмірі відповідно до п. 1.5 Договору. Оскільки відповідачем своєчасно не повернуто грошові кошти у строк, відповідно до вимог Договору, позивачем нараховано заборгованість за простроченими відсотками. Ухвалою суду від 21.01.2020 року відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «ВЕЛЛФІН» у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому просила у позові відмовити. Вказала, що 1) позивач не надав доказів того, що дана юридична особа має право на надання фінансових послуг; 2) не надано підтвердження факту отримання відповідачем позики; 3) у порушення Закону України про «Фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити строк дії договору, що є його обов`язковою умовою; 4) умови договору позиви не відповідають вимогам закону, оскільки позивачем застосовано нечесна підприємницька практика, оскільки не надає повну, достовірну інформацію про умови договору одержання позики, вартість даної позики та інші істотні умови надання даної фінансової послуги. Умови договору є несправедливими, внаслідок порушення принципу добросовісності, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, оскільки відповідач, отримавши позику у розмірі 1150 грн., згідно договору передбачено сплата відсотків у розмірі 165,23 грн. Однак згідно позовної заяви заборгованість по сплаті процентів складає 47 948, 54 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, встановив наступне. Судом встановлено, що 07.12.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» (Позикодавець), яке діє відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 27.10.2015 року, та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір позики № 103107 в електронній формі, відповідно до Правил надання грошових коштів у вигляді позики Товариством, затверджених наказом директора Товариства № 2-1 від 27.10.2015 року (надалі - Правила) та розміщених на офіційному сайті позивача https://creditup.com.ua, шляхом оформлення заявки та отримання електронного повідомлення про надання згоди Позикодавця на укладення договору. На електронну адресу Позичальника надходить гіперактивне посилання, за здійсненні переходу яким Позичальник отримує електронну копію договору позики, після чого укладає Договір позики з товариством в Особистому кабінеті. Відповідно до п. 7.1 Договору позики встановлено, що невід`ємною частиною договору є Правила. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комер\-цію» електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припи\-нення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комер\-цію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, серед іншого, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону (з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, серед іншого, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до п. 6.8 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявник погоджується у всіх відносинах, заснованих на Договорі позики між ними, на використання свого Логіну і Паролю до Особистого кабінету в якості аналога власноручного підпису між товариством та заявником. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини з Договору позики грошових коштів, електронна форма якого прирівнюється до письмової форми договору, відповідно до якого [PERSON] отримав грошову позику у сумі 1150,00 грн. на строк 7 днів, тобто до 14.12.2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з п. 1.4 Договору позики грошові кошти перераховані Позичальнику на банківський рахунок [NUMBER] , зазначений останнім в електронній заяві, що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахуванням коштів згідно з Договором про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року, укладеного між ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» та ТОВ «ВЕЛЛФІН» (а.с.25-27). Оскільки вказані товариства не є Банками, на операції по перерахуванню коштів через оператора послуг платіжної інфраструктури не розповсюджується дія Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті. Таким чином, реєстрація відповідача на сайті позивача, подання ним заповненої заявки на отримання позики із зазначенням номеру банківської картки для перерахування коштів та із зазначенням персональних даних (копії паспортного документу), підтвердження позивачем такої заявки, подальше підписання в електронній формі договору та перерахування грошових коштів, свідчить про укладення між сторонами договору позики (а.с.14-17, 18-22). Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання в порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що встановлено ст. 610 ЦК України. Відповідно до п. 1.3 Договору позики позичальник взяв на себе зобов`язання здійснювати повернення позики та нарахованих процентів на умовах, встановлених Договором, а саме сторони Домовились, що повернення позики та сплата процентів здійснюється позичальником у відповідності до Графіку розрахунків (що є невід`ємною частиною Договору позики), відповідно до якого зазначено, що сукупна вартість позики складає 1315,23 грн., з яких 1150,00 грн. - сума позики, 165,23 грн. - проценти за користування позикою. Відповідно до п. 3.2 Договору позики строк та проценти за користування позикою та нарахування відсотків обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Проценти нараховуються з дня надання позики (перерахування грошових коштів) до дня повного погашення заборгованості за позикою. Нарахування відсотків та процентна ставка за Договором позики урегульовано п. 1.5 договору, відповідно до якого: - 1,67% від суми позики, але не менше ніж 50 грн. за перший день користування позикою; - 1,67% від суми позики, щоденно, починаючи з другого дня в межах строку позики (7 днів) - 2,13% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк дії договору (7 днів), у разу невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань. На підтвердження нарахування відсотків за Договором позики позивачем надано довідку, з якої вбачається загальну суму боргу - 49 098,54 грн. станом на 12.12.2019 рік, що складається з: 1150,00 грн. - суми позики; 21 175,50 грн. - заборгованість за відсотками; 26 773,04 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (із розрахунку 1093 дні простроченої позики). Судом встановлено, що позивачем не виконано свого обов`язку, передбаченого п. 2.2.2.2 Договору позики, повернути позику у передбачений договором строк. Зі змісту ч. 1 ст. 625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За положеннями ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц,від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № № 103107 від 07.12.2016 року ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі до 14.12.2016 року. Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 14.12.2016 року. Після закінчення строку його дії, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки. Суд критично оцінює довідку щодо заборгованості за договором позики № 103107 від 07.12.2016 року, оскільки із неї не вбачається порядку щоденного нарахування відсотків та прострочених відсотків, тобто дана довідка містить лише загальну суму без наведення розрахунку (а.с. 23). При цьому, ТОВ «ВЕЛЛФІН» нараховувало заборгованість за відсотками за договором (21175,50 грн) та простроченими відсотками (26773,04 грн) за користування позикою за 1093 календарних днів, що включає період з 14.12.2016 року по 12.12.2019 року, який виходить за межі строку надання позики - 7 днів. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором відсотки, заявлені позикодавцем вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» в частині стягнення з відповідача заборгованості за основними та додатковими процентами за користування позикою за період з 14.12.2016 року по 12.12.2019 року, після закінчення строку кредитування у позикодавця. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем доведено отримання відповідачем позики. При цьому, не переконливим є твердження представника відповідача у відзиві про недоведеність отримання позики у розмірі 1150,00 грн. на строк 7 днів зі сплатою процентів за користування позикою, оскільки у відзиві фактично стверджується отримання цієї позики. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення тільки заборгованості за сумою позики у розмірі 1 150,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд при розподілі судових витрат, які складаються зі сплати судового збору, розподіляє їх пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 45,00 грн. понесених позивачем судових витрат.

Outcome: partial