Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

18.10.2017 року КС «Істок» звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с. 3-6 т.1, а.с. 179 т. 1). Свою позицію позивач обґрунтовував тим, що 12.08.2016 року між КС «Істок» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ДКВ-2391, відповідно до якого позичальник отримав кредит в сумі 100 000 грн. на строк до 10.08.2018 року, із відсотковою ставкою за користування кредитом 0,001% річних (п.2.5). Плата за надання кредиту становить 34,999% щорічно (п.2.7). Загальна вартість кредиту для позичальника складається з нарахованих відсотків, плати та витрат, які понесе кредитор на повернення простроченої заборгованості у разі її виникнення. Плата за надання кредиту встановлена відповідно до ст. 19, ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про кредитні спілки», п. 5.1 Статуту КС, п.2.7 договору. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 12.08.2016 року із [PERSON] був укладений договір поруки № ДКВ-2391, відповідно до якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боржником обов`язку по кредитному договору від 12.08.2016 року. Відповідач використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасив борг. Остання оплата була здійснена в січні 2017 року. У зв`язку з порушенням позичальником умов п. 6.1, 6.2 кредитного договору йому та поручителю були направлені за адресами реєстрації та фактичного проживання листи-попередження про наявність заборгованості з вимогою про погашення кредиту, однак заборгованість не погашена. Станом на 31.03.2018 року заборгованість [PERSON] , [PERSON] перед спілкою становить 290 809,56 грн. Дана сума складається з: тіла неповернутого кредиту 83 654,30 грн., плати за надання кредиту 159426,27 грн., суми відсотків за користування кредитом 1,63 грн., суми інфляційних нарахувань 39 136,23 грн., 3% річних 8591,12 грн. 01.03.2018 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов (а.с. 111-116) і свої заперечення обґрунтовував тим, що позивач при нарахуванні плати за користування кредитом порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Плата, яка встановлена в п. 2.7 кредитного договору, не є послугою, тому цей пункт кредитного договору слід визнати нікчемним. Крім того, вважає, що порука [PERSON] припинена на підставі ст. 559 ЦК України, оскільки з січня 2017 року позивач безпідставно збільшив розмір плати за користування кредитом з 39,999% річних на 139,9% річних, а поручитель згоди на збільшення обсягу відповідальності не надавав. Також відповідач вважає, що при видачі кредиту позивач порушив вимоги Закону України «Про кредитні спілки», безпідставно нарахував індекс інфляції до заборгованості, і не врахував платежі, які були здійснені [PERSON] в лютому, березні і квітні 2017 року на погашення цього кредиту. 30.03.2018 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до КС «Істок» про визнання недійсним кредитного договору на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Свою позицію обґрунтовував тим, що при укладенні кредитного договору 12.08.2016 року КС «Істок» не було дотримано положень Закону України «Про кредитні спілки», зокрема, відсутнє положення про фінансові послуги та затверджені органом управління спілки процентні ставки, які діяли на дату укладення кредитного договору, не надано доказів про прийняття [PERSON] до членів кредитної спілки. В п.п. 2.5, 2.7 кредитного договору встановлено дві плати за користування кредитом, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, така плата не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому дану умову слід визнати недійсною. Також вважає, що позичальнику не було надано всю інформацію щодо споживчого кредиту і цим споживач був введений в оману (а.с. 147-152). 23.04.2018 року представник відповідача за зустрічним позовом КС «Істок» - Колеснік В.М. подав відзив на зустрічний позов (а.с. 184-187). Вважає, що підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, оскільки він укладений відповідно до вимог Закону України «Про кредитні спілки», Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] первісний позов підтримав за обставин, викладених у позові, просив його задоволити. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Суду пояснив, що [PERSON] і [PERSON] добровільно уклали і підписали кредитний договір та договір поруки, впливу на них не було, вони повністю усвідомлювали свої дії. Плата за надання кредиту визначена у договорі, сукупна вартість кредиту за умови виконання графіку погашення становить 69 808,17 грн. Додатковий договір про збільшення розміру плати за користування кредитом був підписаний позичальником 12.08.2016 року, проте без дати. Дата укладення додаткового договору була дописана ним від руки 18.01.2017 року, але вважає, що це значення не має, а плата за користування кредитом в підвищеному розмірі нарахована з січня 2017 року. Оскільки відповідачі не виконали своє зобов`язання, просив стягнути борг солідарно з врахуванням ст. 625 ЦК України. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов КС «Істок» не визнав, зустрічний позов підтримав і просив визнати недійсним кредитний договір. Додатково зазначив, що нарахування плати за надання кредиту суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не є послугою в розумінні цього Закону. Ця умова договору є нікчемною. Також вважає, що порука [PERSON] припинена внаслідок збільшення позикодавцем обсягу відповідальності без згоди поручителя. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про день та час розгляду справи був повідомлений за останньою відомою адресою місця реєстрації та шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті Вінницького міського суду, відзиву на позов не подав. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача [PERSON] . Судом проведені наступні процесуальні дії у справі. 08.11.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області відкрите провадження у справі за позовом КС «Істок» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. 02.03.2018 року постановлена ухвала про витребування доказів у справі (а.с. 122). 02.04.2018 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до КС «Істок», третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та об`єднано в одне провадження із позовом КС «Істок». Суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 154). 23.04.2018 року закрите підготовче провадження у справі та призначена справа до судового розгляду (а.с. 182). Вислухавши пояснення учасників справи, представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлено, що [PERSON] , як член КС «Істок», звернувся до КС із заявою на отримання кредиту в розмірі 100 000 грн. для погашення попереднього кредиту та придбання транспортного засобу на строк 24 місяці (а.с. 16, 99). 12.08.2106 року між КС «Істок» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ДКВ-2391, відповідно до якого позичальник отримав споживчий кредит в сумі 100\~000 грн. на строк до 10.08.2108 року, із відсотковою ставкою за користування кредитом 0,001% річних (п.2.5). Плата за надання кредиту становить 34,999% щорічно (п.2.7). Строк позовної давності за цим договором становить 10 років (п. 7.2). Графік повернення кредиту та сплати зобов`язань є додатком до кредитного договору від 12.08.2016 року. Сукупна вартість кредиту для позичальника становить 69 808,17 грн. за умови виконання позичальником графіку погашення кредиту (п. 2.9 договору) (а.с. 104, 105). 12.08.2016 року між КС «Істок» та [PERSON] був укладений договір поруки № ДКВ- 2391ДП1, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати всім своїм майном за повне та своєчасне виконання всіх зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору ДКВ-2391 від 12.08.2016 року із [PERSON] . Відповідно до п. 2.1 договору поруки, ст.ст. 553-559 ЦК України, відповідальність поручителя є солідарною (а.с. 106). Кредитна спілка надала [PERSON] кредитні кошти в сумі 100 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 12.08.2016 року (а.с. 33). За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України та Законом України «Про кредитні спілки», Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Згідно наданого позивачем розрахунку боргу (а.с. 160) від відповідачів надійшла сума на погашення боргу 37 650,94 грн., остання оплата відбулась в квітні 2017 року. Позивачем визначена заборгованість по кредитному договору ДКВ-2391 від 12.08.2016 року станом на 31.03.2018 року в сумі 290 809,56 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту 83 654,30 грн., плати за надання кредиту 159 426,27 грн., відсотків 1,63 грн., інфляційних нарахувань 39 136,23 грн., 3% річних 8 591,12 грн. (а.с. 160, 161, 162). \~ \~ \~ \~Суд вважає, що дана сума підлягає частковому стягненню з відповідачів. \~ \~ \~ \~Так, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів плати за надання кредиту з січня 2017 року в розмірі 139,9% річних, позивач зазначив, що між КС «Істок» та [PERSON] 12.06.2016 року був укладений додатковий договір (а.с. 105 зворот). Відповідно до п. 1 сторони уклали цей додатковий договір у зв`язку з порушенням позичальником графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, викладеного у додатку до кредитного договору (графік), у зв`язку з чим сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору та викласти п. 2.7 у новій редакції: «п. 2.7. Плата за надання кредиту становить 139,9% щорічно». Згідно п. 4 додаткового договору вищезазначені зміни дійсні з дати укладення сторонами цього додаткового договору до кредитного договору. \~ \~ \~ \~На виконання ухвали про витребування доказів представником позивача був наданий додатковий договір без зазначення його номера і дати укладення (а.с. 105 зворот). \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повідомив, що цей додатковий договір був підписаний [PERSON] без дати, «про всяк випадок», разом із підписанням кредитного договору. Пред`явив суду ще один примірник такого додаткового договору із датою 18.01.2017 року і зазначив, що цю дату він поставив сам від руки, у відсутність [PERSON] , оскільки з січня 2017 року виникла заборгованість по кредиту. \~ \~ \~ \~Враховуючи те, що пунктом 4 додаткового договору визначено, що зміни до п. 2.7 дійсні з дати укладення сторонами додаткового договору, проте позивачем не було достовірно доведено дати укладення додаткового договору і зміни зобов`язання, суд вважає, що підстав для збільшення плати за надання кредиту до 139,9% немає. \~ \~ \~ \~ В зв`язку з цим суд також вважає, що порука [PERSON] по кредитному договору на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не припинена. Крім того, в п. 1.2 договору поруки від 12.08.2016 року поручитель погодився із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надав згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору, в тому числі при переведенні боргу на третю особу. Також в розділі 3 договору поруки сторони погодили, що строк дії поруки становить 10 років, але у будь-якому випадку порука припиняє свою дію не раніше повного виконання зобов`язань за кредитним договором (основним зобов`язанням). Відповідно до п. 3.2. порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором; у разі закінчення строку дії поруки. \~ \~ \~ \~За таких обставин, судом зроблений розрахунок боргу станом на 31.03.2018 року (межах позовних вимог), проте виходячи із встановленої договором плати за надання кредиту в розмірі 34,999% та процентної ставки за договором 0,001% річних (всього 35%), відповідно до графіку повернення кредиту: -сума основного боргу 100 000 грн., сплачено 16 345,70 грн., залишок боргу 83 654,30 грн.; -плата за надання кредиту 53 890,37 грн., сплачено 21 305,24 грн., залишок 32585,13 грн. Всього заборгованість становить 116 239,43 грн. Дана сума підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Заперечення відповідача [PERSON] щодо встановлення плати за надання кредиту суд вважає безпідставними. Згідно абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на день укладення кредитного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Разом з тим, суд вважає, що пунктом 2.7 кредитного договору визначена плата за надання споживчих коштів, а такі дії кредитної спілки є фінансовою послугою, тому визначення плати є законним. Крім того, суд враховує, що ст.ст. 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно. [PERSON] і [PERSON] є членами кредитної спілки з 2016 року, вони були ознайомлені із Положенням та Статутом кредитної спілки, зобов`язувались виконувати їх умови і сплачували пайові внески (а.с. 99, 100, 102, 103). Також вони були ознайомлені з умовами кредитного договору, його сукупною вартістю, і погодились, що вартість в договорі чітко визначена і є прийнятною. Також позичальник повідомив, що він є дієздатним, волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі, він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, а документи, що подав для отримання кредиту, є достовірними та відображають реальний фінансовий стан позичальника та його родини (п. 2.1.3). Поручитель [PERSON] в договорі поруки вказав, що договір він підписав на добровільних засадах, не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, загрози, під тиском (психологічним та фізичним), за відсутності тяжких обставин (п. 1.6, 5.1, 5.2). Поручитель гарантує, що на момент укладення договору він повністю ознайомлений з видами та розміром відповідальності за невиконання/несвоєчасне виконання своїх зобов`язань за цим договором, юридичними наслідками такого невиконання та вважає їх справедливими та прийнятними для себе (п. 5.3). Позов КС «Істок» в частині стягнення суми боргу з врахуванням інфляції та 3 % річних задоволенню не підлягає. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є військовослужбовцями в/ч [NUMBER] та в/ч [NUMBER] (а.с. 16-18, 118, 119), тому на них поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року №1275-УП\~(підпунктом 3 пункту 4 Закону) внесено доповнення до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме статтю 14 доповнено пунктом 15 наступного змісту: «15. Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються». Статтею 1 Закону України «Про оборону України»\~визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період. Правова позиція щодо тлумачення поняття «особливий період» однозначно висловлена Верховним Судом в постановах від 14.02.2018 року у справі № 131/1449/16-ц, від 14.02.2018 року у справі № 727/2187/16-ц, від 20.02.2018 року у справі № 640/4439/16-ц, від 21.02.2018 року у справі № 211/1546/16-ц, від 25.04.2018 року у справі № 205/1993/17-ц. Тривалість особливого періоду не пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб, про що вказано у постанові Верховного Суду від 25.05.2018 року у справі № 127/13998/17 та в ухвалі Верховного Суду від 11.06.2018 року у справі № 127/13998/17. Отже, на момент укладення кредитного договору, а також в період його дії і виконання відповідачами [PERSON] , [PERSON] , в Україні діяв особливий період, тому, відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язання по кредитному договору не нараховуються. Оскільки нарахування інфляційних і 3% річних здійснене позивачем на підставі ст. 625 ЦК України, а дана норма встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні цих позовних вимог відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зустрічний позов [PERSON] суд вважає необґрунтованим, тому в його задоволенні слід відмовити. Так, відповідно до ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте, позивач [PERSON] не довів, що кредитний договір від 12.08.2016 року, укладений між КС «Істок» та [PERSON] порушує його права та інтереси. Так, посилання в зустрічному позові на порушення кредитною спілкою Закону України «Про кредитні спілки», є необґрунтованим, оскільки кредит [PERSON] був виданий за його заявою як члену кредитної спілки (а.с. 135-136, 138-141), на підставі рішення кредитного комітету КС «Істок» від 12.08.2016 року про надання кредиту [PERSON] в сумі 100000 грн. на строк 24 місяці, із сплатою плати за надання кредиту 34,999% та процентів 0,001% річних (а.с. 101), та положення про фінансові послуги, що було чинним на дату укладення кредитного договору (а.с. 142-145). Твердження про незаконність умов про нарахування плати за надання кредиту, передбаченої п. 2.7 кредитного договору, також є необґрунтованим. Суд дійшов висновку, що встановлення такої плати відповідає вимогам ст.ст. 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки», не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» і така позиція суду викладена в тексті даного рішення (сторінка 5 рішення). Також судом беззаперечно встановлено, що при укладенні кредитного договору і договору поруки позичальник і поручитель були ознайомлені з умовами кредитного договору, його сукупною вартістю, і погодились, що вартість в договорі чітко визначена і є прийнятною. Також позичальник повідомив, що він є дієздатним, волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі, він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, а документи, що подав для отримання кредиту, є достовірними та відображають реальний фінансовий стан позичальника та його родини (п. 2.1.3). Поручитель [PERSON] в договорі поруки вказав, що договір він підписав на добровільних засадах, не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, загрози, під тиском (психологічним та фізичним), за відсутності тяжких обставин (п. 1.6, 5.1, 5.2). Поручитель гарантує, що на момент укладення договору він повністю ознайомлений з видами та розміром відповідальності за невиконання/несвоєчасне виконання своїх зобов`язань за цим договором, юридичними наслідками такого невиконання та вважає їх справедливими та прийнятними для себе (п. 5.3). Тому посилання позивачем [PERSON] в зустрічному позові на недотримання КС «Істок» вимог щодо роз`яснення умов договору, введення позичальника в оману, ненадання правдивої і зрозумілої інформації, невизначення сукупної вартості кредиту, є безпідставними. За таких обставин, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено, що його права і інтереси кредитним договором порушені, а кредитний договір суперечить актам цивільного законодавства. При цьому сам позичальник [PERSON] кредитний договір не оспорив і погодився зі всіма його умовами. Тому суд вважає, що підстав для застосування ч. 1, ч. 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України і визнання договору від 12.08.2016 року недійсним, немає. При зверненні до суду з позовом КС «Істок» сплатила судовий збір в сумі 1797,74 грн., 1104,87 грн. (а.с. 1, 2) та при подачі заяви про збільшення позовних вимог в сумі 1459,54 грн. (а.с. 156), всього 4362,15 грн. Позов задоволений на 39,97%. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь КС «Істок» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (39,97%), в рівних частках по 871,77 грн. (4362,15 грн. : 39,97% = 1743,55 грн.). \~ \~ \~ \~

Outcome: approved