Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

18.06.2021 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, у якому просив суд: звільнити з-під арешту нерухоме майно та скасувати заборону по типу обтяження: арешт будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 8162987, що зареєстрований 07.11.2008 р. Першою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі листа Малиновського районного суду міста Одеси від 25.06.1988 р., № б/н., архівний номер: 547330DЕSSА1, архівна дата: 27.02.1988 року о 20 годині 46 хвилин, дата виникнення: 25.06.1988 року, № реєстра: 16-88, внутр. №ВВ012Е3С23ЕF4F356F48; встановити порядок виконання рішення суду, за яким в разі набрання ним чинності, воно стане підставою для скасування арешту нерухомого майна, накладеного листом Малиновського районного суду міста Одеси від 25.06.1988 р., № б/н, реєстраційний номер: 8162987. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 10.07.1989 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., за реєстровим №2-2121, позивач купив у [PERSON] 14/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Домоволодіння розміщене на земельній ділянці 600 кв.м. Право власності позивача було зареєстроване у КП «БТІ» ОМР 01.08.1989р. за №19518 на стор. 175 книга 195. Інвентарна справа №2905 кв. 425. Згідно позовної заяви, у кінці 2020 р. позивачу стало відомо, що реєстратором - Першою одеською державною нотаріальною конторою 07.11.2008 р. було зареєстровано обтяження у вигляді арешту, за реєстраційним номером: 8162987, об`єктом обтяження став будинок за адресою: [ADDRESS] . Підставою обтяження став лист, б/н від 25.06.1988 р. Малиновського районного суду м. Одеси. З відповіді суду від 18.05.2021 р., вих. №11/245/2021 позивачу стало відомо, що у провадженні суду перебувала справа №217/89 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Спір сторони врегулювали мировою угодою 28.03.198 9р., після чого одна зі сторін у справі - [PERSON] продала позивачу належні їй 14/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Арешт до 07.11.2008 р. значився як архівний та був перенесений до реєстру реєстратором Першою Одеською державною нотаріальною конторою та наразі наявний у Єдиному державному реєстрі обтяжень нерухомого майна. Матеріали №217/89, як і матеріали справи №978/2005 знищені за закінченням терміну зберігання, тому лист суду б/н від 25.06.1988 р. не зберігся. Позивач стверджує, що на сьогодні судових спорів щодо його житлового будинку за участю сторін: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - немає, провадження у справі №217/89 закрито, а тому позивач звернувся з до суду з відповідною позовною заявою. В судове засідання позивач не з`явився, подав до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій він просив суд розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 10.07.1989 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., за реєстровим №2-2121, позивач купив у [PERSON] 14/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Судом встановлено, що право власності позивача зареєстроване у КП «БТІ» ОМР 01.08.1989 р. за №19518 на стор. 175 книга 195, інвентарна справа №2905 кв. 425. Судом встановлено, реєстратором: Першою одеською державною нотаріальною конторою 07.11.2008 р. було зареєстровано обтяження у вигляді арешту, за реєстраційним номером: 8162987, об`єктом обтяження став будинок за адресою: [ADDRESS] , підставою обтяження став лист, б/н від 25.06.1988 р. Малиновського районного суду м. Одеси. Судом встановлено, що у провадженні суду перебувала справа №217/89 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, що підтверджується з відповіддю суду від 18.05.2021 р., вих. №11/245/2021. Ухвалою суду від 02.08.1988 р. замість [PERSON] до участі у справі було залучено [PERSON] . З відповіді також слідує, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.1989 р. по вказаній справі затверджено мирову угоду між сторонами по справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді суду від 18.05.2021 р., вих. №11/245/2021, в збережених матеріалах судової справи №217/89 відсутня ухвала б/н від 25.06.1988 р. А отже, суд прийшов до висновку, що в ході розгляду справи №217/89, яка розглядалась в 1988 р., листом суду б/н від 25.06.1988 р. було накладено обтяження у вигляді арешту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Спір сторони врегулювали мировою угодою 28.03.1989 р., після чого одна зі сторін у справі - [PERSON] продала позивачу належні їй 14/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Судом встановлено, що арешт до 07.11.2008 року значився як архівний та був перенесений до реєстру реєстратором Першою одеською державною нотаріальною конторою та наразі наявний у Єдиному державному реєстрі обтяжень нерухомого майна. Матеріали №217/89, як і матеріали справи №978/2005 знищені за закінченням терміну зберігання, тому лист суду б/н від 25.06.1988р. не зберігся. Судом встановлено, що на сьогодні судових спорів щодо 14/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за участю сторін: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] немає. Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії, заява № 6833/74 від 13.07.1979, в якому суд зазначив, що визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм май\-ном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України, право власності є абсолютним правом та воно складається з володіння, розпорядження та користування. Згідно частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. На цей час, позивач як власник має право розпоряджатися належним йому майном. Спору щодо належного позивачеві майна не існує, а наявність арешту обмежує його права як власника. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: approved