Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

18 липня 2017 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 4124525,46грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30 березня 2017 року сторони уклали договір позики, який оформили у письмовій формі. За цим договором позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 3652655,38грн. в момент підписання договору. За умовами договору позики від 30.03.2017р. відповідач повинен був повернути борг до 10 квітня 2017 року. Відповідач своїх зобовязань за договором позики не виконав, отже на думку позивача повинен відшкодувати суму боргу у розмірі 3652655,38грн., штраф 10% - 365265,53грн., 3% річних - 25818,77грн. та збитки від інфляції у розмірі 80785,78грн. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 20 жовтня 2017 року о 11год. 00хв. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Згідно договору позики від 30 березня 2017 року відповідач [PERSON] отримав у власність від позивача грошові кошти у розмірі 3652655,38грн., які зобовязався повернути у строк до 10 квітня 2017 року (п. 3 договору позики). Про отримання грошей від позивача [PERSON] видав йому розписку 30 березня 2017 року. Відповідно до умов договору позики (п.8) у разі прострочення повернення позики позичальник сплачує 10% штрафу від суми позики та пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 1046, ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. 625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання. Визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що відповідачем зобовязання за договором позики не виконані, і положеннями договору позики від 30.03.2017р. встановлено інший процент ніж 3% за невиконання грошового зобовязання, суд вважає за можливим частково задовольнити позовні вимоги, стягнувши з відповідача суму заборгованості за договором позики, штраф та інфляційні витрати від суми заборгованості, оскільки вбачається подвійне стягнення відсотків за невиконання відповідачем (боржником) своїх зобовязань перед позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial