Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

17 квітня 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом у якому зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS], 39/100 частин якого належала йому на підставі договору дарування від 04 травня 1979 року, а 61/100 частин, як прийнята за законом спадщина після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO]. Вона прийняла спадщину шляхом подання нотаріусу заяви у встановлений строк, однак їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на 61/100 частин будинку, оскільки її померла бабуся [PERSON] за життя не отримувала свідоцтва про право власності. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Позивач та її представник до суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача Попович Т.М. ( за довіреністю) в судове засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позовних вимог не заперечувала. Оскільки позивач, її представник та відповідач надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено що, [INFO] помер [PERSON], батько позивачки (а.с.4-9). Після його смерті залишилось спадкове майно- житловий будинок розташований по [ADDRESS]. З матеріалів справи убачається, що 04 травня 1979 року між [PERSON] (дарителем) та [PERSON] (обдарованим) було укладено договір дарування 39/100 частин будинку [ADDRESS], який того ж дня був посвідчений державним нотаріусом, зареєстрований у реєстрі за № 129, а 04 травня 1979 року у Березнегуватському бюро технічної інвентаризації за № 195 (а.с.10-11). 20 жовтня 2010 року на підставі рішення № 70 виконавчого комітету Березнегуватської селищної ради, під час упорядкування адресного господарства номер будинку було змінено з «55» на «53» (а.с.16). Відповідно до вказаного вище договору дарування зазначений будинок належав дарителю [PERSON] на підставі рішення народного суду с.Березнегувате від 25.03.65 року зареєстрованого у бюро технічної інвентаризації 23.12.1979 року (а.с.78 на звороті). З копії рішення народного суду Березнегуватського району Миколаївської області від 25.03.1965 року убачається, що судом було встановлено обставини належності домоволодіння на праві особистої власності [PERSON], що узгоджується з рішенням № 63 виконкому Березнегуватської ради депутатів трудящих від 09.10.1964 року та висновком про реєстрацію домоволодіння якими за [PERSON] визнано та зареєстровано право власності на домоволодіння ( а.с.14,15,74). Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126,133,135 Сімейного кодексу України [PERSON] доводилась [PERSON], [INFO] - матір'ю, яка померла [INFO] (а.с.12,13). Відповідно до записів будинкової книги № 385 будинку [ADDRESS] [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований у зазначеному житловому будинку як за життя так і після смерті своєї матері, а отже спадщину після смерті [PERSON], що складалась з 69/100 частин будинку, згідно приписів ст. 548,549 ЦК УРСР (чинних на момент виникнення спірних правовідносин) - прийняв. З копії спадкової справи № 52399172 у спадковому реєстрі, заведеної після смерті [PERSON] убачається, що померлий за життя на випадок смерті склав заповіт за яким належне йому майно, у тому числі і житловий будинок [ADDRESS] заповів позивачці. Крім цього, позивачка, за матеріалами спадкової справи є єдиною спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] 25.10.2014 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (а.с.52-73). Однак, 11.03.2015 року завідувачем Березнегуватської державної нотаріальної контори їй відмовлено у вчиненні іншої нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нього (а.с.40). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що житловий будинок був зареєстрований за померлою [PERSON] на праві особистої власності на підставі рішення народного суду від 25.03.1965 року та рішення органу місцевого самоврядування - селищної ради про оформлення права власності на будинок у відповідності до вимог Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року. А тому та обставина що за життя [PERSON] не встиг переоформити право власності на домоволодіння в цілому на своє ім'я не можуть бути перешкодою для визнання за позивачкою права власності на житловий будинок, що залишився після смерті її батька. Таким чином, отримавши відмову нотаріуса позивачка відповідно до ст. 16 ЦК України та п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» має право на захист порушеного права у судовому порядку, за такого її позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved