Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

17 грудня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 18 грудня 2018 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 19 грудня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано заявнику строк, передбачений законом, для усунення вказаних недоліків /а. с. 30-31/. 09 січня 2019 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків шляхом подання позовної заяви у новій редакції /а. с. 34, 37-50/. Ухвалою судді 17 січня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку /а. с. 54-55/. Позивач, звертаючись до суду із позовом, просив суд визнати виконавчий напис від 08 липня 2017 року, зареєстрований у реєстрі № 6079, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. щодо звернення стягнення з [PERSON] на користь АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 240 848, 87 грн, таким, що не підлягає виконанню і стягнути судовий збір. В обґрунтування позову вказано, що позивач дійсно у 2006 року подавав заяву до ЗАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є відповідач, про отримання кредитних коштів у розмірі 5 751, 00 грн, які були повернені кредитору, згідно з умовами надання кредиту, проте надати докази зазначеного не може, оскільки пройшло понад 10 років і вважав, що зберігати платіжні доручення вже немає необхідності. Позивач вказав, що приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А. А. не звернув уваги на те, що з дня виникнення права вимоги минуло понад три роки за вимогою про стягнення основного боргу та понад один рік за вимогою про стягнення пені та штрафу, вчинив виконавчий напис, у якому з позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з 22 березня 2006 року по 12 червня 2017 року, тобто за період 11 років 2 місяці та 22 дні. Також позивач зазначає, що виконавчий напис має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню, оскільки був підписаний невідомою особою, ні оригінал кредитного договору, ні засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості відповідачем нотаріусу не надані, тому не було підстав вважати, що заборгованість є безспірною. Одночасно з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, у якій просив зупинити стягнення на підставі виконавчого напису, в обґрунтування якої вказано, що стягнення було звернено на заробітну плату боржника від 01 жовтня 2018 року ВП № 55532934, при цьому якщо виконавчий документ буде визнано таким, що не підлягає виконанню та скасовано, відрахування із заробітної плати позивача будуть безпідставно та безповоротно стягненні. Ухвалою суду від 17 січня 2019 року заяву про забезпечення позову, датовану 21 листопада 2018 року, залишено без задоволення, а ухвалою судді від 17 січня 2019 року, датовану 08 січня 2019 року, - повернуто /а. с. 17-18, 57-58, 59-60/. 19 лютого 2019 року до суду представником відповідача АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» подано відзив на позов, у якому позовні вимоги визнані не були, вказано, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, доводи позивача про те, що зобов`язання за кредитним договором ним виконано належним чином у повному обсязі, не підтверджено належними доказами, у встановленому законом порядку сторонами збільшено позовну давність до 50 років, тому застосування строків позовної давності необґрунтовано /а. с. 74-75/. Засобами поштового зв`язку 03 травня 2019 року до суду надійшла заява нотаріуса про розгляд справи без участі відповідача. 21 червня 2019 року представник відповідача АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи без її участі та відмовити у задоволенні позовних вимог, а 24 червня 2019 року представник позивача подала заяву також про розгляд справи за її відсутності, позов позивач підтримує та просить задовольнити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідач ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», 22 березня 2006 року надав за заявою позичальника № DNН4KP31320098, строковий кредит у сумі 7 476, 30 грн на строк 24 місяців по 21 березня 2018 року з умовами сплати відсотків за його користування у розмір 2,09 % на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також комісії, яка зазначена в умовах /а. с. 11/. Банк-відповідач 24 червня 2017 року направив засобами поштового зв`язку письмову вимогу на адресу позивача з вимогою про усунення порушень за кредитним договором № DNН4KP31320098 від 22 березня 2006 року, розрахувавши суму боргу станом на 12 червня 2017 року у розмірі 240 848, 87 грн /а. с. 78, 79, 80, 81/. 29 червня 2017 року банк звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. із заявою про вчинення виконавчого напису на копії кредитного договору № DNН4KP31320098 від 22 березня 2006 року для стягнення боргу у розмірі 240 848, 87 грн частинами, надавши копію кредитного договору, засвідчену виписку з особового рахунку боржника, вимогу про усунення порушень за кредитним договором, розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв`язку, опис вкладення в цінний лист, довіреність представника банку, паспорт представника банку /а. с. 76-77/. Заява банку приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. була задоволена і 08 липня 2017 року видано виконавчий напис № 6079, яким запропоновано стягнути з позивача грошові кошти у сумі 240 848, 87 грн, період за який провадиться стягнення - з 22 березня 2006 року по 12 червня 2017 року /а. с. 44/. На підставі заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та виконавчого напису № 6079 від 08 липня 2017 року, постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Хоменко І. В. 17 січня 2018 року відкрито виконавче провадження № 55532934 про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 240 848, 87 грн. Постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Хоменко І. В. від 01 жовтня 2018 року звернення стягнення з позивача як боржника на його заробітну плату /а. с. 12, 13, 19/. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України22 лютого 2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й встановити та зазначити у рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Позивач визнав, що надати докази належного виконання зобов`язання, взятого на себе по погашенню кредиту перед відповідачем, на даний час не має можливості, оскільки пройшло понад десять років, але наявність боргу заперечує у повному обсязі. В той же час, вирішення спору щодо наявності та розміру заборгованості не є предметом розгляду у даній справі. Оскільки сторони серед доводів своїх позиції не посилалися на невирішені по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17. Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Відповідно до ст. 88 зазначеного закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з виконавчим написом нотаріуса Завалієвим А. А. від 08 липня 2017 року, строк, за який проводиться стягнення зазначений з 22 березня 2006 року по 12 червня 2017 року, тобто з перевищенням трирічного строку, що є невідповідністю вимог закону. При цьому, суд вважає, що може бути застосований строк давності встановлений тільки законом, тобто строки позовної давності встановлені договором, при вчиненні виконавчого напису у даному випадку не враховуються. В роз`ясненнях, викладених в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», затверджених постановою від 07 лютого 2014 року № 2, у 10 пункті роз`яснень зазначено, що, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат» № 3425-XII. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, а тому зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, тобто позов є обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий у розмірі 704, 80 грн, підлягають стягненню з банка-відповідача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved