Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

18.05.2015р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON] «Делос» про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. № 3-5). Ухвалою суду від 21.09.2015р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати) було прийнято до сумісного розгляду з первинним позовом зустрічну позовну заяву [PERSON] «Делос» до [PERSON], [PERSON] про визнання договору поруки недійсним (а.с. № 33-35,63). 19.10.2015р. представником позивача було надано заяву про збільшення позовних вимог (а.с. № 101-104). В обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 12.06.2015р.-а.с. № 31), посилалася на те, що 25.10.2013р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого, останній отримав грошові кошти в сумі 655\~200грн., що були еквівалентом 80\~000дол. США зі строком повернення не пізніше 25.11.2014р. Крім того, 25.10.2013р. в забезпечення виконання умов договору позики, з [PERSON] «Делос» було укладено договір поруки. Позивач зі свого боку виконав зобовязання, надавши кошти, але відповідачі ухиляються від виконання зобовязань, у звязку з чим, станом на 16.10.2015р. у них виникла заборгованість, яку представник позивача просила стягнути наступним чином. Солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] «Делос» грошові кошти в розмірі 1\~735\~249грн. 44 коп., що є еквівалентом 80\~000дол. США та стягнути з [PERSON] три проценти річних в розмірі 32\~170грн 43 коп., проценти за користування сумою позики в розмірі 183\~169грн.23коп. та інфляційні витрати від простроченої суми 527\~127грн. 11коп. Зустрічні позовні вимоги, представник позивача не визнала, просила в їх задоволені відмовити, посилаючись на те, що до виключної компетенції загальних зборів акціонерів не відноситься питання щодо надання згоди на укладення угод, згідно яких товариство виступає поручителем, чи угод, сума яких перевищує визначену межу. За таких обставин, на думку представника позивача, для укладення оскаржуваного договору поруки не було потрібно виносити вирішення цього питання на розгляд акціонерів. Інші посилання представника [PERSON] «Делос» вважала необґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]В.(діє на підставі довіреності від 11.06.2014р. -а.с. № 23) в судовому засіданні основні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що даний договір позики від 25.10.2013р. було переукладено, та позивач не має права на стягнення заборгованості саме за цим договором. Крім того, договором позики не передбачено нарахування процентів, та враховуючи, що позивач просить стягнути суму в доларах, то індекс інфляції не може бути застосований. Просила в задоволені основного позову відмовити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] «Делос» - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 31.03.2015р. - а.с. № 36) в судовому засіданні основні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на недотримання сторонами вимог чинного законодавства України при укладенні договору поруки. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на те, що договір поруки, підписаний [PERSON] від імені товариства, був направлений на погашення боргів безпосередньо [PERSON] за рахунок майна та коштів товариства, а тому просив визнати недійсним договір поруки, укладений 25.10.2013р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] «Делос» в забезпечення зобовязання по договору позики від 25.10.2013р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] Суд, вислухав представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] «Делос» про стягнення заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] «Делос» до [PERSON], [PERSON] про визнання договору поруки недійсним підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК). Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Судом встановлено, що 25.10.2013р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого, останній отримав грошові кошти в розмірі 655\~200грн., що були еквівалентом 80\~000 дол. США на строк до 25.11.2014р. зі сплатою у разі несвоєчасного повернення грошових коштів відповідно до положень ст. 625 ЦК України та неустойки відповідно до ст.ст. 549-552 ЦК України (а.с. № 7). Відповідно до п. 2 договору позики, поверненню підлягає сума в гривнях, яка буде еквівалентна 80\~000дол. США, враховуючи зміну курсу гривні до долара на момент повернення позики (а.с. № 7). Представником позивача для огляду в судовому засіданні було надано оригінали договору позики від 25.10.2013р.,розписки від 25.10.2015р. та договору поруки від 25.10.2013р., копії яких були засвідчені суддею (а.с. № 7-9). В обґрунтування своїх заперечень проти позову (реструктуризація договору позики від 25.10.2013р.), представником відповідача [PERSON] не було надано жодного доказу, а тому суд критично ставиться до даних посилань, оскільки належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень в цій частині, представником відповідача суду не надано. В забезпечення виконання умов договору позики, 25.10.2013р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] «Делос» (від імені якого договір підписав директор [PERSON] та вик. директор [PERSON]Т.) було укладено договір поруки, згідно умов якого у випадку порушення своїх зобовязань за цим договором, сторони несуть відповідальність, визначену договором та чинним законодавством (а.с. № 9). Відповідно до ч.1, 2 ст. 203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. На підставі ч.1 ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На підставі ч. 3 ст. 215 Цивільного Кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На підставі ч.1, 2 ст. 3 Закону України «Про акціонерні товариства» в редакції станом на 25.10.2013р., акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Акціонерне товариство не відповідає за зобов'язаннями акціонерів. До товариства та його органів не можуть застосовуватися будь-які санкції, що обмежують їх права, у разі вчинення акціонерами протиправних дій. Статтею 71 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено порядок укладення правочинів, щодо вчинення яких є заінтересованість. Особою, заінтересованою у вчиненні акціонерним товариством правочину, вважається посадова особа органів товариства; член її сім'ї - чоловік (дружина), батьки (усиновителі), опікун (піклувальник), брат, сестра, діти та їхні чоловіки (дружини); юридична особа, в якій частка, що належить посадовій особі органів товариства, членам її сім'ї, становить 25 і більше відсотків; акціонер, який одноосібно або разом із членами сім'ї володіє 25 і більше відсотками простих акцій товариства, якщо зазначена особа (особи - разом або окремо) відповідає принаймні одній із нижченаведених ознак, в тому числі - є стороною такого правочину або є членом виконавчого органу юридичної особи, яка є стороною правочину. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] з 01.10.2013р. на підставі трудового договору з [PERSON] «Делос» був призначений на посаду директора [PERSON] «Делос» (а.с. № 50-51). Крім того, станом на 25.10.2013р. (момент укладення договору поруки) [PERSON], маючи 67,1856% акцій та [PERSON], маючи 32,8144% акцій, були співвласниками [PERSON] «Делос» (а.с. № 79). Таким чином, відповідач [PERSON] займаючи посаду директора [PERSON] «Делос» та будучи співвласником більш ніж 25% акцій товариства в розумінні ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства» є заінтересованою особою у вчиненні акціонерним товариством правочину. Відповідно до ч.1 ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства», особа, заінтересована у вчиненні правочину, зобов'язана протягом трьох робочих днів з моменту виникнення у неї заінтересованості поінформувати товариство про наявність у неї такої заінтересованості. Абзацом 1 ч.2 ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства» передбачено, що виконавчий орган акціонерного товариства зобов'язаний протягом п'яти робочих днів з дня отримання відомостей про можливість вчинення правочину, щодо якого є заінтересованість, надати наглядовій раді (у разі відсутності наглядової ради - кожному акціонеру персонально) інформацію стосовно правочину, у вчиненні якого є заінтересованість, зокрема про: предмет правочину; вартість одиниці товару або послуг, якщо вона передбачена правочином; загальну суму правочину щодо придбання, відчуження або можливості відчуження майна, виконання робіт, надання або отримання послуг; особу, яка має заінтересованість у вчиненні такого правочину. Відповідно до абзацу 2, 3 ч.2 ст. 71 вищевказаного Закону, у разі якщо правочин, щодо якого є заінтересованість, порушує інтереси товариства, наглядова рада може заборонити його вчинення або винести розгляд цього питання на загальні збори. Наглядова рада протягом п'яти робочих днів з дня отримання від виконавчого органу інформації про правочин, у вчиненні якого є заінтересованість, зобов'язана прийняти рішення щодо вчинення такого правочину товариством або про відмову від його вчинення. При цьому, як передбачено абзацом 4 ч.2 ст. 71 Закону, якщо заінтересована у вчиненні правочину особа є членом наглядової ради, вона не бере участі в голосуванні з питання вчинення такого правочину. Якщо більшість членів наглядової ради є особами, заінтересованими у вчиненні такого правочину, або якщо наглядова рада не була створена або не прийняла рішення про вчинення чи відмову від вчинення правочину, щодо якого є заінтересованість, протягом строку, встановленого цією статтею, це питання виноситься на розгляд загальних зборів. В даному випадку станом на момент укладення договору поруки від 25.10.2013р. [PERSON] «Делос» наглядова рада створена не була, отже, рішення про укладення правочину, щодо якого є заінтересованість, мали приймати Загальні збори товариства. Сторонами під час судового засідання не надано належних та допустимих доказів звернення директора [PERSON] з відповідною заявою про можливість вчинення правочину. Представники відповідачів заперечували подання такої заяви, а представник позивача вважала це взагалі непотрібним, оскільки [PERSON] крім іншого був ще власником більш ніж 67% акцій товариства та мав пріоритетне право голосу. Таким чином, судом встановлено, що Загальними зборами товариства не розглядалось питання про можливість укладення [PERSON] договору поруки, а тому в даному випадку має місце порушення вимог ст. 71 Закону України «Про акціонерні товариства». Також судом встановлено, що під час укладення договору поруки від 25.10.2013р. [PERSON] діяв із перевищенням власних повноважень, що були надані йому відповідно до Статуту [PERSON] «Делос» та трудового договору від 01.10.2013р. Відповідно до п. 9.1., 9.2. Статуту [PERSON] «Делос», який затверджено рішенням Загальних зборів акціонерів [PERSON] «Делос» протоколом № 24 від 10.09.2012р., виконавчим органом Товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є Директор Товариства до компетенції якого належать усі питання, крім тих, що згідно з чинним законодавством, статутом або рішенням загальних зборів акціонерів товариства віднесені до компетенції загальних зборів та Наглядової ради Товариства ( а.с. № 45-46). Згідно умов підпункту 2.2.2. пункту 2.2. Трудового договору, укладеного 01.10.2013р. між [PERSON] та [PERSON] «Делос», Керівник зобовязаний не чинити дії у своїх особистих інтересах або інтересах третіх осіб всупереч інтересам Товариства, не укладати від імені Товариства угоди, в тому числі договори застави, гарантії, поруки, завдатку з метою забезпечення своїх власних інтересів та/або інтересів третіх осіб. Таким чином, трудовий договір відповідача [PERSON] містить чітку заборону на вчинення директором товариства дій, при укладені договорів у власних інтересах. Судом встановлено, що грошові кошти, отримані відповідачем [PERSON] на підставі договору позики від 25.10.2013р. були одержані ними на особисті цілі, не повязані зі здійсненням підприємницької діяльності. Дані обставини підтвердив представник відповідача [PERSON] як в судовому засіданні, так і в наданих 16.10.2015р. запереченнях (а.с. № 83). Інші сторони заперечень цьому не надали. Таким чином, укладаючи 25.10.2013р. договір поруки від імені [PERSON] «Делос», [PERSON] не мав права на укладення цього договору, оскільки договір направлений на забезпечення виконання власне зобовязання самого [PERSON] як фізичної особи, а тому суд вважає, що представником відповідача [PERSON] «Делос» доведено перевищення [PERSON] його повноважень, як директора, на укладання договору поруки, оскільки він не мав необхідної цивільної дієздатності на це (відповідно до підпункту 9.8. Статуту [PERSON] «Делос», Директор не має права вчиняти дії зі схвалення угод, укладених ним особисто або уповноваженою ним особою без відповідних повноважень). Відповідно до ст. 72 Закону України «Про акціонерні товариства», правочин, вчинений з порушенням вимог статті 71 цього Закону, може бути визнано судом недійсним. Відповідальність за шкоду, заподіяну товариству правочином, вчиненим з порушенням вимог статті 71 цього Закону, несе особа, заінтересована у вчиненні акціонерним товариством такого правочину. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] «Делос» та визнати недійсним договір поруки, укладений 25.10.2013р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] «Делос» в забезпечення зобовязання із договору позики від 25.10.2013р., укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи, що даним рішенням визнано недійсним договір поруки між [PERSON] «Делос», [PERSON] та [PERSON], укладений 25.10.2013р., то суд вважає, що [PERSON] одноособово несе відповідальність перед [PERSON] за неналежне виконання умов договору позики. Суд вважає, що вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як зазначалося вище, [PERSON] отримав від [PERSON] на власні потреби грошові кошти, що в еквіваленті на 25.10.2013р. становили 80\~000дол. США. Факт отримання цих коштів представником відповідача [PERSON] не заперечувався, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, дані обставини не підлягають доказуванню. Умовами договору передбачено, що відповідач [PERSON] має повернути позивачеві грошові кошти, які на момент повернення будуть дорівнювати 80\~000дол. США (п. 2 договору позики (а.с. № 7)). Станом на день розгляду справи, 19.10.2015р., повернення грошових коштів за договором позики від 25.10.2013р. не відбулося, про що свідчить наявність у представника позивача оригіналів договору та розписки. Таким чином, у звязку з тим, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує умови договору, грошові кошти не повернув в обумовлений сторонами строк, то суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 25.10.2013р. станом на 19.10.2015р. в розмірі 1\~703\~816грн., що є еквівалентом 80\~000дол. США (згідно довідки НБУ курс долара станом на 19.10.2015р. становив 2129грн. 77коп. за 100дол. (а.с. № 117-118)) та проценти за користування позикою 183\~169грн. 23коп. (а.с. № 6). Враховуючи, що відповідач [PERSON] порушив виконання основного зобовязання, то до нього може бути застосовано відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення 3% річних, розмір яких становить 32\~170грн. 43коп. (а.с. № 110). Що стосується позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, то в цій частині в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28.03.2012р. у справі 6-36736 вов 10). Враховуючи, що сторони обумовили повернення грошових коштів, виходячи з еквівалента 80\~000дол. США, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції не поширюються на дані правовідносини, оскільки при визначені заборгованості на день винесення рішення, судом враховані інфляційні процеси, адже курс долара до гривні взятий саме на день винесення рішення. А тому в задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення основного позову та задоволення в повному обсязі зустрічного позову, то на підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за можливе розподілити судові витрати наступним чином. Враховуючи, що позивачем за первинним позовом при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 3654грн. (а.с. № 2), та приймаючи до уваги, що вимоги позивача задоволено лише шляхом стягнення з [PERSON] заборгованості, то саме з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені при подачі позову судові витрати в розмірі 3654грн. Приймаючи до уваги, що позивачем за основним позовом 19.10.2015р. було збільшено позовні вимоги на 15\~107грн. 42коп. (збільшено розмір 3% річних з 17\~063грн.01коп. до 32 170грн. 43коп.), проте відповідно до ст. 6 Закону України «Про судовий збір» не сплачено судовий збір у розмірі 487грн.20коп., то враховуючи задоволення позовних вимог в цій частині, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 487грн.20коп. Стягнення з [PERSON] судового збору в дохід держави здійснюється відповідно до ставок судового збору, які діють з 01.09.2015р. Підстав для стягнення з [PERSON] «Делос» судових витрат за основним позовом не має, оскільки в задоволені позовних вимог до товариства за основним позовом відмовлено. Враховуючи, що зустрічні позовні вимоги задоволено в повному обсязі, та позивачем за зустрічним позовом сплачено при подачі 243грн. 60коп. судового збору (а.с. № 32), то дані витрати підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь товариства по 121грн.40коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial