Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

19 жовтня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вищевказаною позовною заявою звернувся позивач [PERSON], котра останнім 28 грудня 2016 року була уточнена, та вмотивована тим, що 02 лютого 2016 року, приблизно о 07 годині 45 хвилин, водій [PERSON] керуючи автомобілем «Шкода Октавія», державний номерний знак [NUMBER], рухався по вул. Каховській, зі сторони трампарку, в напрямку житлового масиву ПГЗК м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, перед залізно-дорожнім шляхопроводом, допустив занос та скоїв наїзд на автомобіль «Сітроєн-Джампер», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], спричинивши транспортному засобу значні механічні ушкодження. Вказує, що за фактом настання дорожньо-транспортної пригоди, працівниками відділу оформлення ДТП УПП м. Кривий Ріг, було проведено перевірку, за результатами котрої на [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 №270697 від 02 лютого 2016 року, за ст.124 КУпАП, а справу направлено до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на розгляд. Відповідно до постанови суду від 16 травня 2016 року, за результатами розгляду адміністративної справи №210/2406/16-ц, в діях водія [PERSON] встановлено невиконання вимог п.2.3(б); п.12.1 ПДР України, що знаходилось в причинному звязку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. [PERSON] визнаний винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди, та відносно останнього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Зазначає, що автомобіль «Сітроєн-Джампер» фургон малотоннажний-В, 2000 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER], на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу в Криворізькому МРЕВ ДАІ САК №464844 від 14 березня 2012 року, належить йому. Автомобіль «Шкода Октавія», державний номерний знак [NUMBER], згідно довідки №84915265 відділу ДАІ Криворізького МУ ГУМВС в Дніпропетровській області від 11 лютого 2016 року, належить [PERSON], застрахований згідно полісу №АЕ/3061092 в ПрАТ «Київський страховий дім». Страховик, листом №1210 від 09 серпня 2016 року, на підставі розділу №8 полісу, визнав дану дорожньо-транспортну пригоду не страховим випадком, тому відповідачем визначається [PERSON] Для визначення розміру матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було проведено авто товарознавче дослідження (ремонтна калькуляція №050/16) транспортного засобу від 01 березня 2016 року, згідно висновків якого, сума матеріального збитку нанесеного власнику пошкодженого в дорожньо-транспортній пригоді автомобіля «Сітроєн-Джампер», державний номерний знак [NUMBER], складає 10012,53 гривень. Посилається на ті обставини, що діями відповідача йому також спричинена моральна шкода, розмір котрої він оцінює в 5000,00 гривень, та котра полягає у душевних стражданнях, котрі він зазнав в результаті пошкодження майна, належного йому автомобіля. На підставі викладеного просить суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим стягнути з відповідача [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди, - 10012,53 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, - 5000,00 гривень, в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, - 1102,40 гривні, в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, - 3000,00 гривень. Також позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати. Позивач [PERSON] при розгляді справи присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, скористався правом представництва своїх інтересів у суді зі сторони представника. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON] (договір щодо надання юридичних послуг №б/н від 07 жовтня 2016 року (том №1, а.с.18), ордер серії ХВ №000063 від 09 січня 2018 року (том №2, а.с.34), надав пояснення в обґрунтування уточнених позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених в уточненій позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Присутній у судовому засіданні представник відповідача [PERSON], - [PERSON] (договір про надання правової допомоги №б/н від 10 жовтня 2017 року (том №1, а.с.188-189), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1823 від 17 березня 2008 року (том №1, а.с.44), ордер серії ДП №000009 від 06 грудня 2016 року (том №2, а.с.35), також надав пояснення по суті справи, проти уточнених позовних вимог заперечував у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, з підстав, викладених у наданому до суду 05 березня 2018 року відзиві на позовну заяву (том №1, а.с.241-242), вважаючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав. Так, вказує на те, що власником автомобіля «Шкода Октавія», державний номерний знак [NUMBER], який в даній справі фігурує як винуватець дорожньо-транспортної пригоди, є [PERSON]. На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої позивачу було завдано матеріальної шкоди, відповідальність власника, [PERSON] була застрахована відповідно до полісу №АЕ/3061092 обовязкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів в ПрАТ «Київський страховий дім». Вважає, що саме ПрАТ «Київський страховий дім» як страховик повинно відшкодувати завдану позивачу шкоду, а у разі недостатності страхової виплати різницю повинна відшкодувати [PERSON] Крім того, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру завданої матеріальної та моральної шкоди. Представник третьої особи, - ПрАТ «Київський страховий дім» при розгляді справи присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Приймаючи участь у попередніх судових засіданнях також надала пояснення по суті справи, проти позовних вимог не заперечувала, вважаючи, що позивачем обрано належний спосіб захисту своїх прав, та правильно вибрано особу, котра повинна нести відповідальність за завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Також 30 березня 2018 року представником ПрАТ «Київський страховий дім» до суду надано письмові пояснення на позов (том №2, а.с.2-5), в котрому зазначено, що вказана подія не є страховим випадком, а тому підстави для виплати страхового відшкодування відсутні в силу того, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди, відповідача [PERSON] відповідно до умов полісу №АЕ/3061092 не є застрахованою, зобовязання страховика за вказаним полісом обмежується шкодою, завданою конкретними особами, вказаними у полісі, а не будь-якими особами, які керують забезпеченим транспортним засобом, та у даному випадку за полісом страховий випадок не настав, а отже і відсутні зобовязання страховика виплачувати суму страхового відшкодування. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. При цьому, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Враховуючи зазначене і положення ст.ст.19, 258-260, 274 ЦПК України, 20 лютого 2018 року судом постановлено ухвалу про подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Таким чином, позивач належними і допустимими доказами повинен був довести наявність шкоди, та підтвердити понесені ним витрати. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. Згідно постанови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року по справі №210/2406/16-п, провадження №3/210/343/16, водій [PERSON] 02 лютого 2016 року, близько о 07 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем «Шкода Октавія», державний номерний знак [NUMBER] по вул. Каховська в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в районі електроопори 138, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху, допустив занос автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на стоячий автомобіль «Сітроєн-Джампер», державний номерний знак [NUMBER], водій [PERSON], продовжив неконтрольований рух та здійснив наїзд на стоячий автомобіль «Форд Фієста», державний номерний знак [NUMBER] , водій [PERSON] [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу (том №1, а.с.9-10). Постанова суду ніким не оскаржувалася, та набрала законної сили 27 травня 2016 року. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди не підлягає додатковому доведенню в силу ч.6 ст.82 ЦПК України. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (том №1, а.с.6), власником автомобіля «Сітроєн-Джампер», державний номерний знак [NUMBER], є позивач [PERSON] (том №1, а.с.4, 5). Згідно довідки №84915265 відділу ДАІ Криворізького МУ ГУМВС в Дніпропетровській області від 11 лютого 2016 року (том №1, а.с.7-8), автомобіль «Шкода Октавія», державний номерний знак [NUMBER], належить [PERSON] (дошлюбне прізвище, - [PERSON]) [PERSON] (том №2, а.с.37), застрахований згідно полісу №АЕ/3061092 в ПрАТ «Київський страховий дім» (том №2, а.с.38). Згідно із ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.990 ЦК України страховик здійснює виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Згідно авто товарознавчого дослідження (ремонтна калькуляція №050/16) транспортного засобу від 01 березня 2016 року, сума матеріального збитку нанесеного власнику пошкодженого в дорожньо-транспортній пригоді автомобіля «Сітроєн-Джампер», державний номерний знак [NUMBER], складає 10012,53 гривень (том №1, а.с.11-15). 02 лютого 2016 року та 04 лютого 2016 року до ПрАТ «Київський страховий дім» з повідомленнями про подію, що може бути визнана страховою звернулись відповідно [PERSON] та [PERSON] (том №1, а.с.67, 74). ПрАТ «Київський страховий дім», листом №1210 від 09 серпня 2016 року, на підставі розділу №8 полісу, згідно котрого, до керування транспортним засобом не допускаються особи з водійським стажем менше 3-х років та/або водійський стаж страхувальника не є меншим 3-х років, визнав дану дорожньо-транспортну пригоду не страховим випадком. Крім того, зазначено, що підстави для виплати страхового відшкодування відсутні в силу того, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди, відповідача [PERSON] відповідно до умов полісу №АЕ/3061092 не є застрахованою, зобовязання страховика за вказаним полісом обмежується шкодою, завданою конкретними особами, вказаними у полісі, а не будь-якими особами, які керують забезпеченим транспортним засобом, та у даному випадку за полісом страховий випадок не настав, а отже і відсутні зобовязання страховика виплачувати суму страхового відшкодування (том №1, а.с.16-17). Згідно посвідчення водія серії ВАН 366109, виданого на імя [PERSON], останній має право керувати транспортними засобами категорії «В» (легкові атомобілі), - з 16 лютого 2013 року (том №1, а.с.89, 90). Таким чином, сторонами при укладенні договору страхування визначено особливі умови, відповідно до яких у ПрАТ «Київський страховий дім» виникає обовязок здійснити виплату страхового відшкодування. Однак, [PERSON] (дошлюбне прізвище, - [PERSON]) А.І. у порушення умов договору страхування передала управління належним їй автомобілем «Шкода Октавія», державний номерний знак [NUMBER], [PERSON], який на момент вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди, - 02 лютого 2016 року, мав стаж керування транспортним засобом даної категорії менше трьох років, а тому, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] (дошлюбне прізвище, - [PERSON]) А.І. не є застрахованою, а тому в силу положень ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за вищевказаним полісом страховий випадок не настав, оскільки обсяг відповідальності страховика за полісом обмежується шкодою, завданою конкретними особами, вказаними в полісі, а не будь-якими особами, які керують застрахованим транспортним засобом, для ПрАТ «Київський страховий дім», як страховика, за даним полісом страховий випадок не настав, а отже відсутні підстави для виплати страхового відшкодування. З огляду на приписи статей 11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. Таким чином потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, та у постанові №6-725цс16 від 14 вересня 2016 року, яка є обовязковою до застосування всіма судами. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає такі елементи, як шкода, протиправність поведінки, причинний звязок між ними, а також за виключенням передбачених законом випадків, вина заподіювача шкоди, тобто відшкодуванню підлягає тільки та шкода, яка є обєктивним наслідком протиправної дії чи бездіяльності. Згідно ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Правила відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені в статті 1188 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно з п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Згідно до п.4. абз.2 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до висновків, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2012 року «Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках» зазначено, що вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення ст.1192 ЦК України, згідно з яким з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. У п.14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз'ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст.1167 ЦК України. Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи викладене, уточнені позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди суд вважає доведеними, та такими, що підлягають повному задоволенню. Згідно п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст.1167 ЦК України. З урахуванням викладеного, оскільки встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача потрапив у дорожньо-транспортну пригоду і був пошкоджений автомобіль, який належить позивачеві, сам позивач при цьому зазнав психологічного стресу у звязку з пошкодженням автомобіля, обєктивно обумовленого обставинами події, в звязку з чим слід визнати наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої моральної шкоди. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також закріплено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Моральна шкода заявлена позивачем у сумі 5000,00 гривень. На думку суду внаслідок скоєння протиправних дій відповідача, позивач дійсно зазнав значної моральної шкоди. Однак, беручи до уваги конкретні обставини по справі, заподіяння шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума у 2000,00 гривень. Крім того, позивач просить відшкодувати витрати на правову допомогу. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України). Частиною 3 ст.138 ЦПК України встановлено, що граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесення витрат на правову допомогу, представником позивача надано договір щодо надання юридичних послуг №б/н від 07 жовтня 2016 року (том №1, а.с.18), в котрому прописано суму за складання позовної заяви у розмірі 400,00 гривень, та остаточний розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу по цивільній справі (том №2, а.с.50), з відміткою про сплату та отримання суми гонорару у розмірі 2600,00 гривень. Враховуючи викладене, вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу також підлягають задоволенню. Щодо вимог в частині стягнення інфляційних витрат, суд вважає за необхідне зазначити, що 10 квітня 2018 року представником позивача до суду надано заяву, в котрій останній просить суд не долучати до матеріалів справи, а тому як наслідок, і не розглядати останню заяву про їх відшкодування (том №2, а.с.36). На час винесення рішення судом нового розрахунку, котрий позивач просить розглянути, до суду не надходило та не надавалося позивачем та/або його представником, а тому в цій частині позовні вимоги суд не розглядає. Враховуючи вищевикладене, позивачем належними та допустимими доказами доведено позовні вимоги, у звязку з чим є всі підстави для часткового задоволення уточненого позову. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір у загальному розмірі 1102,40 гривні (том №1, а.с.1, 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial