Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

17 березня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 06 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей. За умовами вказаного договору позивач надав у позику відповідачу кошти у розмірі 100000 грн. Крім того, 30 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, оформлений розпискою позичальника. За умовами вказаного договору позивач надав у позику відповідачу кошти у розмірі 10000 гривень, зі строком повернення до 01 листопада 2019 року, із зобов`язанням сплатити пеню у розмірі 1% від суми за кожен день прострочення. У строки, визначені договорами позики відповідач не розрахувався. Сума боргу за обома договорами позики становить 110000 гривень. У встановлений договорах строк відповідач гроші не повернув і всіляко ухиляється від добровільного повернення боргу. Також станом на 06.03.2020 року не повернуто проценти за користування коштами, за 12 місяців, що передбачено договором позики від 06.03.2019 року. З приводу невиконання умов договору позики до відповідача як боржника, направлялась вимога щодо виконання умов договору та повернення коштів, однак дана вимога залишилась без виконання. На підставі наведеного просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 110000 гривень заборгованості за договором позики, 31557,35 гривень процентів за користування коштами, 12600 гривень пені, що всього становить 154157 гривень 35 копійок грошових коштів, судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді від 08 квітня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Станом на 27 серпня 2020 року відзив на позов від відповідача до Луцького міськрайонного суду Волинської області не надійшов. Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, відзиву на позов не подала та враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договорами позики. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що за змістом договору позики грошей від 06 березня 2019 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 100000 гривень. Відповідно до п.3 даного договору сума позики надана на 12 місяців. Пунктом 4 даного договору визначено, що проценти сплачуються із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, до першого числа наступного місяця шляхом передачі їх готівкою позикодавцю, або шляхом перерахування на його банківський рахунок. Відповідно до п.8 за прострочення виконання зобовязання за даним договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. Також встановлено, що 30 вересня 2019 року [PERSON] позичив [PERSON] 10000 гривень, які зобовязувався повернути позикодавцю до 01.11.2019 року, зі сплатою 1% від суми за кожен день прострочення, що підтверджується розпискою [PERSON] . Суд встановив, що оригінал договору позики та боргової розписки знаходяться в позивача та приєднані до матеріалів справи. Наведене підтверджує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договорами позики, позичені гроші не повернув. Отже, знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконав, позичені кошти залишаються неповернуті, а тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 110000 гривень суми отриманої позики за договором позики грошей від 06.03.2019 року та договором позики від 30.09.2020 року. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов`язання. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. З урахуванням вищенаведеного, заявлені позивачем вимоги з урахуванням наданого розрахунку, який не спростований відповідачем, до стягнення підлягає 31557,35 гривень процентів за користування коштами, які відповідач не повернув відповідно до договору позики від 06.03.2019 року. Також, підлягає до стягнення пеня за неповернення позичених коштів в сумі 10000 гривень, що відповідно до наданого розрахунку, який не спростований відповідачем, становить 12600 гривень. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь [PERSON] 110000 гривень заборгованості за договорами позики, 31557,35 гривень процентів за користування чужими коштами, та пеня у розмірі 12600 гривень. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення.

Outcome: approved