Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

17.11.2017 року до суду надійшов позов [PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє Мезін В. В., до Нововодолазької селищної ради Харківської області «Про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю», що зареєстрований за вхідним № 3438/17-вх (а. с. 2). На обґрунтування позову зазначено, що чоловік позивача - [PERSON] 11 листопада 1975 року у [PERSON] та [PERSON] придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ,- яким той належав на підставі договору дарування від 10.03.1969 року. Факт купівлі житлового будинку підтверджується відповідними розписками. Починаючи з 08.06.1977 року по 03.01.1994 року позивач була зареєстрована та проживала у домоволодінні [ADDRESS] . Після 1994 року вона фактично мешкала за тією ж адресою без реєстрації. Разом із своїм чоловіком [PERSON] вони вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі, однак [INFO] [PERSON] помер. За життя її чоловіка правовстановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок виготовлені не були, а після його смерті виготовлення таких документів взагалі неможливо. На сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт. Тому просила визнати за нею право власності на житловий будинок, загальною площею 48,7 м2, житловою площею 23,5 м2, допоміжною площею 25,2 м2, з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме: на житловий будинок (літера «А-1»), тамбур (літера «а»), сарай (літера «Б»), літню кухню (літера «В»); сарай (літера «в»), погріб (літера «М»); колодязь (літера «К»), ворота з хвірткою (літера «N»), огорожу (літера «N1») (а. с. 2 3). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, причини своєї неявки не повідомила, але скористалась правом, визначеним частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за нотаріально посвідченою довіреністю Мезіна В. В. (а. с. 17). Представник позивача [PERSON] - Мезін В. В., що діє на підставі довіреності (бланк серії НМЕ № 249737), посвідченої 04.08.2017 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. та зареєстрованої в реєстрі під № 1061, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, в подальшому до суду не з`явився, звернувшись із заявою, зареєстрованою за вхідним № 2617/18-вх від 25.05.2018 року, з проханням справу розглянути за його із позивачем відсутності (а. с. 17, 50). Представник відповідача - Нововодолазької селищної ради Харківської області - у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини неявки не повідомив, однак від заступника селищного голови надійшов лист, зареєстрований за вхідним № 4017/17-вх від 13.12.2017 року, з проханням справу розглянути за відсутності їх представника, зазначивши, що вони не заперечують проти задоволення позову (а. с. 26). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебувала на розгляді належного суду. Крім того, згідно пункту 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить до того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що з 2003 року він проживав по [ADDRESS] , де його сусідом був [PERSON] , який проживав разом з дружиною [PERSON] та двома дітьми за адресом: [ADDRESS] . В 2006 році [PERSON] помер, а його дружина і досі проживає за вищезазначеною адресою, доглядає будинок та город. Зазначив, що до 1982 року жив в місті Ростові Російської Федерації, та коли повернувся, то родина [PERSON] вже проживала у будинку [ADDRESS] . Сварок за власність у [PERSON] ні з ким не було. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала суду аналогічні пояснення. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (серії [NUMBER] ), виданого 14.08.1976 року Знаменською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14.08.1976 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу того ж дня зроблено запис за № 6. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] (а. с. 12). Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області 09.12.2003 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 51 рік у селищі Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть 09.12.2003 року зроблено запис за № 264 (а. с. 6). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 08.09.2017 року КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» (інвентаризаційна справа № 428, реєстровий № 26-3096), вбачається, що власником житлового будинку [ADDRESS] під літерою «А-1» є [PERSON] . Зазначений будинок має загальну площу 48,7 м2 та житлову 23,5 м2, також у будинку та прилеглій території є тамбур (літера «а»), сарай (літера «Б»), літня кухня (літера «В»), сарай (літера «в»), погріб (літера «М»), колодязь (літера «К»), ворота з хвірткою (літера «N») та огорожа (літера «N1») (а. с. 7 - 11). Згідно з договором дарування від 10.03.1969 року, посвідченого нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області та зареєстрованого Валківським Міжміським бюро технічної інвентаризації 13.03.1969 року в реєстровій книзі № 26 за реєстровим № 3096, [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] жилий будинок за адресом: [ADDRESS] (а. с. 15). З розписки від 11.11.1975 року вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 400 рублів за продаж будинку без оформлення належних документів (а. с. 13). Відповідно до розписки [PERSON] , даної 13.11.1975 року [PERSON] , вона отримала грошові кошти в сумі 200 рублів (а. с. 14). З акту депутата Одномандатного виборчого округу № 9 Нововодолазької селищної ради Харчевнікової Т. М., складеного 27.10.2017 року, вбачається, що [PERSON] проживає у власному приватному житловому будинку за адресом: [ADDRESS] ,- який придбала у 1976 році разом з чоловіком [PERSON] у [PERSON] та [PERSON] за розпискою. Фактично [PERSON] проживає у будинку з 1976 року по день складання акту, постійно (а. с. 16). Отже, наведені письмові докази містять явні суперечності щодо адреси спірної нерухомості, зокрема, у нумерації будинку: за одними доказами це будинок [ADDRESS] , а за іншими - № 14, а також щодо призвіща учасників купівлі-продажу будинку як продавців, зокрема, зазначено різні прізвища цих осіб в договорі дарування, розписках та акті. Проте очевидних ознак підробки вони не містять і відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, що дає можливість суду врахувати їх під час ухвалення рішення по суті. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) та Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року. Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Розв`язуючи спір, суд виходить з того, що його правове регулювання здійснюється як нормами чинного міжнародного, так і національного законодавства з огляду на зміст статті 9 Конституції України, яка мовить про те, що міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відтак, ураховуючи зміст наведеної конституційної норми права однією із складових національної правової системи є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, учинена 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, зокрема, статті 1 Першого проколу, якою закріплені основоположні принципи захисту права власності. Вказана норма міжнародної конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На рівні національного законодавства основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визначення й захисту усіх форм власності, закріплені в Конституції України, зокрема, її стаття 41 наголошує на тому, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 1 статті 316, статтею 328 та частинами 1 і 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Крім того, положення частини 1 статті 317 наведеного кодексу обумовлюють, що зміст права власності включає право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Також, частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, як норма статті 41 Конституції України, так і частини 1 статті 321 цивільного кодифікованого акту України закріплюють непорушність права власності та передбачають заборону на протиправне позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відтак, право власності, зокрема й на землю, належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Серед переліку відповідних правових підстав набуття права власності чинне цивільне законодавство виокремлює таку як набувальна давність. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у законі. Тобто, обставини, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені статтею 344 Цивільного кодексу України, частина 1 та 4 якої передбачають, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий аналіз наведених вище норм права дає підстави зробить висновок про те, що набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у своїй сукупності всіх наступних обставин, викладених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: -наявності суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; -законності об`єкта володіння; -добросовісності заволодіння чужим майном; -відкритості володіння; -безперервності володіння; -спливу установлених строків володіння; -відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). При цьому, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю тільки, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Іншими словами, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Окрім того, відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий (безхазяйна річ), або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналізуючи надані стороною позивача докази суд убачає, що [PERSON] та [PERSON] за розпискою 11.11.1975 року продали [PERSON] за 400 рублів (по 200 кожному з продавців) належний їм за нотаріально посвідченим договором дарування від 10.03.1969 року, жилий будинок за адресом: [ADDRESS] (а. с. 13, 14, 15). Отже, позивач достовірно знала, хто був власником спірного житла на момент їх із чоловіком заволодіння ним. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Отже, можна мовити про те, що володіння є відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Крім того, відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння майном, а якщо володілець заволодів ним на підставі певного договору з його власником, то такий строк обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України). Також не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 вищезазначеної статті). Також, не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Окрім наведеного, слід ураховувати, що для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Відтак, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю, бо право власності у володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від колишнього власника, тобто позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власник, так як у такої особи право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Таким чином, наявність інформації про власника майна є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення. Тягар доказування при набувальній давності, виходячи зі змісту статті 344 Цивільного кодексу України, лягає на позивача. Натомість, виходячи з наданих доказів, спірну нерухомість вони із померлим [INFO] чоловіком отримали 11.11.1975 року за 400 рублів в результаті укладення договору куплі-продажи жилого будинку, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- без офіційного оформлення. Вказаний факт повністю підтримує та не оспорує [PERSON] , оскільки відкрито вказує про це у своїй позовній заяві. Отже, наявна похідність права власності від попередніх власників [PERSON] та [PERSON] . Приходячи до такого суд зауважує, що відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зазначений кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Аналізуючи надані стороною позивача докази суд убачає, що під час укладення ними договору купівлі-продажу будинку без офіційного оформлення діяв Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року. Порядок набуття громадянами права власності за договором купівлі-продажу у цьому кодексу встановлений главою 20, зокрема статтями 224 228. Так, як чітко мовить стаття 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконачому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно зі змістом статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01.07.2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Тобто, право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його виникнення, і є офіційним визнанням державою такого права. Аналогічний висновок за своїм змістом міститься й у сформульованій правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у своїй постанові від 13.06.2012 року при розгляді справи № 6-54цс12 та обов`язкової для застосування усіма судами нашої держави. Отже, відповідність правовстановлюючих документів визначається судом відповідно до законодавства, чинного на час набуття власності на житловий будинок, зокрема, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР Романовим В. 31.01.1966 року, погодженої Заступником Голови Верховного суду Української РСР Сіденком Р. 15.01.1966 року та такої, що втратила чинності на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року. Крім того, відповідно до змісту пунктів 1 і 5 встановлюючої (описової) частини Постанови Ради Міністрів Української РСР № 105 від 11.03.1985 року «Про порядок державного обліку житлового фонду» встановлений єдиний порядок державного обліку житлового фонду, відповідно до якого державний облік житлового фонду, незалежно від його належності, здійснюється за єдиною для Союзу РСР системою на основі реєстрації і технічної інвентаризації житлового фонду, яка проводяться за рахунок коштів підприємств, установ, організацій і громадян, у віданні (власності) яких перебуває житловий фонд. Таким чином, на виконання приписів цієї постанови у 1985 1988 роках сільськими, селищними районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків в Бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Зазначені норми тогочасного законодавства спадкодавець виконала не повністю, а тому існують підстави задля обґрунтованого сумніву щодо наявності в неї права власності на спірне домоволодіння. Відтак, як визначено у частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Одночасно із цим, положеннями частин 1, 2 та 5 статті 11 цього ж кодексу передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. При цьому норма права, що міститься у частині 1 статті 12 й частині 1 статті 13 зазначеного вище нормативно-правового акту, роз`яснює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Також, у відповідності із змістом частини 1 статті 15, частини 1 й пункту 3 абзацу 1 частини 2 статті 16, а також частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона здійснює на свій розсуд. Зазначені норми кореспондують із приписами частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 й частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які суд захищає, здійснюючи правосуддя, з метою ефективного їх захисту у спосіб, визначений законом або договором. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких він звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити його поновлення. Позивач просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, загальною площею 48,7 м2, житловою площею 23,5 м2, допоміжною площею 25,2 м2, з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме: на житловий будинок (літера «А-1»), тамбур (літера «а»), сарай (літера «Б»), літню кухню (літера «В»); сарай (літера «в»), погріб (літера «М»); колодязь (літера «К»), ворота з хвірткою (літера «N»), огорожу (літера «N1»). Натомість, відомостей про те, що їй було відмолено у реєстрації права власності на спірний будинк, не надала, хоча з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 08.09.2017 року КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» (інвентаризаційна справа № 428, реєстровий № 26-3096), убачається, що повноважний на час виникнення у сторони позивача та її померлого чоловіка права власності орган вважає власником житлового будинку [ADDRESS] під літерою «А-1» саме її, чітко вказуючи про це у відповідній графі паспорта. Відтак, позивачем [PERSON] та її представником за нотаріально посвідченою довіренністю Мезіним В. В. не доведено у законний та процесуальний спосіб факт існування спору про право та про належний спосіб його захисту у разі такої наявності, що є необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених ними позовних вимог. Відтак, за положеннями статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших прав, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до її статті 13 повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Натомість володілець майна, який вважає себе власником за правилом набувальної давності повинен довести таке беззаперечне право судові. Оскільки позивач таке право у процесуальний спосіб не довів, то з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та не можливість задоволення її позову шляхом визнати за нею права власності за набувальною давністю на житловий будинок, загальною площею 48,7 м2, житловою площею 23,5 м2, допоміжною площею 25,2 м2, з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме: на житловий будинок (літера «А-1»), тамбур (літера «а»), сарай (літера «Б»), літню кухню (літера «В»); сарай (літера «в»), погріб (літера «М»); колодязь (літера «К»), ворота з хвірткою (літера «N»), огорожу (літера «N1»). Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed