Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

17 вересня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищевказаним позовом, який в подальшому 01 лютого 2016 року було уточнено. Уточнені позовні вимоги позивачем [PERSON] вмотивовано тим, що 30 грудня 2000 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі, - [PERSON], про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Баглійської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в книзі реєстрації актів цивільного стану було зроблено актовий запис №313. Вказував на те, що на даний час він не має бажання зберігати шлюбні відносини і подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Зазначав, що перебуваючи у шлюбі вони з відповідачкою 10 серпня 2010 року набули спільне майно, а саме трикімнатну квартиру, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 57,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване КП Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 17 серпня 2010 року за номером 18682472 (номер запису 5186 в книзі 10/9ПВ-466) на імя [PERSON] Відповідно до звіту про незалежну оцінку, вартість спірної квартири на момент проведення оцінки становить 306 003,00 гривень. На підставі викладеного просив уточнені позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] (а.с.94) до зали суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, кожен окремо надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] (а.с.79) до зали суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 01 лютого 2016 року відповідачем [PERSON] до суду надано клопотання в якому вона просить суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, та проти винесення рішення про їх задоволення не заперечує. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи вбачається наступне. З копії свідоцтва про одруження серії І-КИ №118346, виданого 30 грудня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Баглійської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с.12) вбачається, що позивач [PERSON] (а.с.7 - 9), та відповідач [PERSON] (а.с.10 - 11) з 30 грудня 2000 року, та на даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що зроблено відповідний актовий запис №313. 10 серпня 2010 року між відповідачкою [PERSON] та громадянами [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Будьонного, буд.№15, кв.№57. Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №2699 (а.с.3 - 4). Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване КП Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 17 серпня 2010 року за номером 18682472 (номер запису 5186 в книзі 10/9ПВ-466) на імя відповідачки [PERSON] (а.с.5, 6). Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України) відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.190 ЦК України, майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.70 СК України, у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з п.п.22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69 - 72 СК України, та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до звіту про незалежну оцінку, вартість спірної квартири на момент проведення оцінки становить 306 003,00 гривень (а.с.18 - 55). Згідно роз'яснень, які містяться п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). За змістом ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2ст.183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Суд, враховуючи визнання уточненого позову відповідачкою [PERSON], положення ч.4 ст.174 ЦПК України, оскільки визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема позивача, приходить до висновку про задоволення уточнених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до переконання про можливість задоволення уточненого позову у повному обсязі, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору понесені позивачем [PERSON], підлягають стягнення з відповідачки [PERSON] на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved