Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

18.02.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Гармашовим Г.М., за реєстровим № 3162, позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є донькою позивача, а відповідач [PERSON] є сином останньої та онуком позивача. Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, фактично в ній проживають, проте свої зобов`язання по своєчасній та повній оплаті комунальних послуг не виконують. Наразі позивач має намір проживати в належній їй квартирі, однак мешкання в ній відповідачів позбавляє її можливості вселитися у спірну квартиру, тобто в повній мірі реалізувати своє право власності на неї. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, однак до судового засідання повторно не з`явилися, причину своєї неявки суду не повідомили, відзиву не подали, а тому суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи за їх відсутності. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Гармашовим Г.М., за реєстровим № 3162, позивач є власником квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.9-11). Як вбачається із відповідей, наданих на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/1986 та № 01-71/1987 від 24.02.2020 року, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 10.12.2009\~року по\~теперішній час (а.с.23, 24). Як зазначено у позовній заяві, відповідач [PERSON] є донькою позивача, а відповідач [PERSON] є сином останньої та онуком позивача, відповідачі фактично проживають у спірній квартирі з моменту реєстрації їх місця проживання у вказаній квартирі по теперішній час. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Під час розгляду даного спору за позовом [PERSON] судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні останньою своєю власністю та порушення її прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідачів у належній їй квартирі. Суд виходить з того, що відповідачі, які зареєстровані у спірному житловому приміщенні, є членами сім`ї власника житла, а саме донькою та онуком позивача, їх право користування спірною квартирою є таким, що виникло в силу закону (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР). Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, сама позивач не зазначає інших підстав для позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням, крім несплати ними комунальних послуг та захист права власності. Оцінивши повідомлені позивачем обставини та надані докази, суд дійшов висновку про те, що підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, для визнання відповідачів таким, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , немає. Останні від права користування спірною квартирою не відмовлялися, фактично проживають у ній. Доводи позивача про те, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги не надають підстав для позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням. При цьому, суд виходить з того, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених нею судових витрат. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed