Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

18 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа відділ опіки та піклування Дружківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В позові [PERSON] зазначила, що з 14 липня 2006 по 06 липня 2011 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, має з ним спільну дитину [PERSON], [INFO]. Відповідач з часу розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться. Матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Окрім цього, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Він відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього без жодних вагомих аргументів. Такими діями відповідач шкодить інтересам дитини, не сприяє всебічному та гармонійному розвитку. Порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Позивач просить суд надати неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд за кордон до Російської Федерації без згоди батька для відпочинку та оздоровлення в літній період. В уточненій позовній заяві позивач [PERSON] просила суд надати неповнолітньому [PERSON] дозвіл на виїзд до Російської Федерації без згоди батька строком на один рік. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що вона працює у м. Москва і бажає вивезти сина до Російської федерації для проживання. Зараз дитина мешкає у м. Дружківці у бабусі - матері [PERSON] Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, але той відмовлявся. Зараз вона працює неофіційно, винаймає житло. В подальшому вона планує працевлаштуватися офіційно. Дитина буде мати можливість відвідувати там школу. Зараз син відвідує школу у м. Дружківці. Влітку син мешкав з матір'ю відповідача, але вона повернула онука, оскільки [PERSON] почала стягувати з відповідача аліменти. Позивач зазначила, що бажає забрати сина до Ромсійської Федерації назавжди. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що навесні 2016 року [PERSON] сама попрохала його вивезти сина до України. Син мешкав в м. Дружківці з бабусею - матір'ю [PERSON], ходив до школи. Зараз він знову пішов до школи. [PERSON] не має в Росії офіційної роботи, вона працює без вихідних. Син знаходився там без нагляду матері, за ним доглядав старший син. [PERSON] винаймає там житло, але невідомо, чи підходить воно для проживання дитини. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки [PERSON] має намір вивезти дитину за кордон на постійне проживання. Представник третьої особи служби у справах дітей Дружківської міської ради в судове засідання не з'явився, повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином. В.о. начальника служби надала клопотання про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечує. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2006 по 18 липня 2011 року. Сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами №2-461/11 від 06 липня 2011 року місце мешкання неповнолітньої дитини визначено з матір'ю. Суд встанови, що позивач [PERSON] має намір вивезти сина [PERSON] за межі України для проживання до Російської Федерації з улаштуванням його до навчального закладу. Згідно зі ст.8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжя, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» в'їзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч.1 вказаних Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріального посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Отже зазначені норми закону, регулюють порядок тимчасового виїзду дитини за кордон. Статті 141 Сімейного кодексу України визначає рівність прав і обов'язків батьків, щодо дитини. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив, що позивачкою [PERSON] фактично ставиться питання про надання дозволу на вивіз дитини та перебування дитини за кордоном впродовж одного року без згоди батька, яке не носить тимчасовий (одноразовий характер). Надання такого дозволу є грубим порушенням прав відповідача [PERSON] на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні, який в свою чергу не позбавлений батьківських прав відносно свого сина [PERSON] Згідно з положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем постійного проживання особи вважається місце, де особа проживає більш, ніж 6 місяців на рік, тобто, проживання протягом одного року в іншій державі слід вважати постійним. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами фактично є спір про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом зі своєю матір'ю в Російській Федерації. Однак, позивач [PERSON] не заявляла вимогу про визначення місця проживання дитини з нею в Російській Федерації. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, позивач [PERSON] не надала доказів того, що дитина [PERSON] потребує лікування та оздоровлення за кордоном, а у разі якщо потребує, то в якій країні та з яким кліматом, із зазначенням відповідного часового проміжку перебування (початок та кінець перебування). Проаналізувавши матеріали справи та наведені норми закону, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed