Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

18.10.2018 року [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду з позовом до [PERSON] , ЖБК «Марин-Білдер» та [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та припинення права власності, стягнення судових витрат. Ухвалою Овідіопольського районного суду від 22.10.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Овідіопольського районного суду від 09.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Широкобород С.М. не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Чирка О.О. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, позов не визнали, вважають позовні вимоги необґрунтованими, тому просили відмовити в його задоволенні, представник відповідача подала заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, причин неявки не сповістив. Відповідач ЖБК «Марин-Білдер» в судове не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, причин неявки не сповістив. Дослідивши позовні вимоги, пояснення сторін, оцінивши зібрані матеріали, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок адресою [ADDRESS] в порядку ст. 330 ЦК України, як за добросовісним набувачем, в сенсі ст. 388 ЦК України та просила суд скасувати запис про право власності [PERSON] на вказаний будинок, оскільки він незаконно набув право власності на будинок за адресою [ADDRESS] та стягнути судові витрати з відповідачів по справі. Відповідач [PERSON] надала суду письмові пояснення, якими позов не визнала, просила відмовити в задоволені позову, з огляду на те, що вона є законною власницею житлового будинку за адресою [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на даний будинок порушить її законі права власника. Судом встановлені наступні обставини. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2017 року та Постановою ВС від 11.07.2018 року встановлено, що [PERSON] набув право власності на будинок за адресою [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності серія номер: 31109019 від 17.12.2014 року, яке видане [PERSON] реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області, та продав вказаний будинок [PERSON] за договором купівлі-продажу від 20.02.2015 року №822, що укладений між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року договор купівлі-продажу від 20.02.2015 року №822, що укладений між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним та встановлено, що [PERSON] та [PERSON] незаконно набули право власності на будинок за адресою [ADDRESS] . Надалі, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.08.2020 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на будинок за адресою [ADDRESS] серія номер: 31109019 від 17.12.2014 року, видане реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області [PERSON] . Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.03.2020 року позовні вимоги [PERSON] до ЖБК «Марін-Білдер» задоволено в повному обсязі. Визнано за [PERSON] право приватної власності на 4 житлові будинки з господарчими будівлями та спорудами, розташовані в [ADDRESS] , за відповідними адресами, в тому рахунку на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] . Вказане рішення оскаржено Позивачкою [PERSON] в апеляційному порядку та постановою Одеського апеляційного суду від 13.01.2021 року в задоволені апеляційної скарги відмовлено, та апеляційним судом вказано: «…щодо доводів апеляційної скарги стосовно неможливості витребування майна у добросовісного набувача, що спірне нерухоме майно не було зареєстровано за [PERSON] через невиконання ЖБК своїх зобов`язань, визначених угодою від 18.03.2005 року, а саме ненаданням позивачці документів про введення будинків в експлуатацію та не визнанням її права власності на спірне нерухоме майно. Відповідно до ст. 388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Враховуючи вище наведене, в контекстному взаємозв`язку з встановленими обставинами набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно зважаючи на факти встановлені в межах цивільної справи № 509/5216/13 за позовом [PERSON] до ЖБК «Марін - Білдер», та ін. про скасування рішення правління, поновлення у членах, визнання незаконним та скасування рішення виконкому Таїровської селищної ради, визнання недійсним свідоцтва, визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії, про витребування із чужого незаконного володіння, про визнання права власності, стягнення грошових коштів та стягнення грошових витрат та за зустрічним позовом Житлового - будівельного кооперативу «Марін-Білдер» до [PERSON] про розірвання угод апеляційний суд констатує, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника [PERSON] поза її волею, в зв`язку з чим [PERSON] має право на витребування майна в добросовісного набувача. Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги відхилені апеляційним судом.» Вказані обставини є преюдиційними та не підлягають доказуванню в силу ст.82 ЦПК України. Позивач [PERSON] вказує, в обґрунтування позову, що за ст. 388 ЦК України [PERSON] є добросовісним набувачем, що не відповідає дійсним обставинам справи та правовідношенням, що склалися між сторонами. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.09.2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.11.2017 року та постановою ВС від 11.07.2018 року встановлено: - [ADDRESS] ) - за наявності арешту та заборони на відчуження житлового будинку ЖБК «Марін-Білдер», за відсутності правових підстав, надав [PERSON] документи для оформлення за останнім права власності на житловий будинок [ADDRESS] , що є одним і тим самим будинком за адресою [ADDRESS] , та у 2014 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, надалі, відповідно договору купівлі-продажу від 12.02.2015 року №822 [PERSON] продав [PERSON] вказаний житловий будинок, який вказаним рішенням визнаний недійсним. Спір по справі №509/5216/13-ц (№2/1521/543/12) за позовом [PERSON] до ЖБК «Марін-Білдер» в суді тривав з 2012 року до 2017 року. В рамках вказаної справи позовні вимоги забезпечувались не один раз та спірні житлові будинки та земельні ділянки були заарештовані, заборону на їх відчуження було накладено ухвалами Овідіопольського районного суду від 19.04.2012 року, 10.12.2012 року, 29.04.2014 року, 05.09.2014 року, 01.10.2014 року, 08.12.2014 року, 07.12.2015 року. Отже, до реалізації житлового будинку в [ADDRESS] [PERSON] будинок був заарештовані мінімум чотири рази. Незважаючи на наявність спору між [PERSON] та ЖБК «Марін-Білдер», щодо нерухомого майна за вищевказаними адресами, а також заборону на відчуження нерухомого майна, що знаходиться в арешті за ухвалами Овідіопольського районного суду Одеської області, ЖБК «Марін-Білдер», достеменно знаючи про наявність заборон, незаконно розпоряджався спірним нерухомим майном, в тому рахунку, і житловим будинком в [ADDRESS] Так, в судовому порядку доведено, що [PERSON] не може бути добросовісним набувачем, адже її право власності на спірний будинок припинено за рішенням суду, що набрало законної сили, та встановлено незаконність підстав набуття права власності. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Доводи позивачки про законність набуття нею права власності як добросовісного набувача вже були досліджені судами трьох інстанцій тричі (справа 509/5216/13-ц), їм надано належну оцінку, та встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] під час накладення на нього судом обтяження у вигляді арешту, унаслідок чого правовстановлюючі документи на це майно є такими, що суперечать положенням закону, тому є недійсними (Постанова ВС від 11.07.2018 року по справі 509/5216/13-ц) Аргументи позивачки жодним чином не спростовують преюдиційності висновків суду у справі 509/5216/13-ц та у справі 509/4936/18 оскільки обставини справи та докази неодноразово досліджені судами та суди надали їм належну правову оцінку. Аналізуючи викладені обставини та докази на їх підтвердження, суд дійшов висновку, що [PERSON] не є добросовісним набувачем житлового будинку за адресою [ADDRESS] , та не може бути визнана власником вказаної нерухомості в порядку ст.330 ЦК України, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позову. Що стосується вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , то оскільки рішенням Овідіопольського районного суду від 05.08.2020 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на будинок за адресою [ADDRESS] серія номер: 31109019 від 17.12.2014 року, видане реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області [PERSON] , то немає підстав для скасування запису про реєстрацію права власності . Тому, вимога про скасування записів про реєстрацію прав власності не підлягає до задоволення за відсутності підстав для задоволення попередніх вимог. Також, слід відмовити позивачу у стягненні судових витрати, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed