Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

18 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], КП «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради, в якому просить суд визнати незаконними та скасувати розпорядження № 209855 та визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності, видані Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 23.10.2008 р., про передачу квартири [ADDRESS] в приватну власність [PERSON] 20 травня 2015 року позивач уточнив первісні позовні вимоги, визначивши відповідачами по справі [PERSON], КП «Міське агентство з приватизації житла», Департамент міського господарства Одеської міської ради, [PERSON] та просив визнати протиправною відмову [PERSON] від отримання у приватну власність частки квартири [ADDRESS], зобовязати [PERSON] здійснити дії по отриманню у приватну власність частки квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідачок [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях. Відповідачі КП «Міське агентство з приватизації житла», Департамент міського господарства Одеської міської ради у судове засідання не зявились, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. 18 лютого 2015 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про забезпечення позову та накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. 02 березня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу про забезпечення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги [PERSON] та заява відповідачів про скасування заходів забезпечення позову не підлягають\~ задоволенню\~з наступних підстав, Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] отримала від Позивача 19.12.1999р. - 1900,00 доларів США, 23.01.2002р. - 500,00 доларів США, 23.02.2003р. - 7000,00 доларів США. На момент отримання грошей відповідачка [PERSON] була співвласником квартири [ADDRESS] разом з відповідачкою [PERSON], а також [PERSON] і [PERSON] У березні 2004 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 19.12.1999 р. в сумі 1\~900,00 доларів США. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2004 року в порядку забезпечення позову накладений арешт на ? частину квартиру [ADDRESS], яка належала на праві приватної власності [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2004 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 19.12.1999 р. в сумі 1\~900,00 доларів США відмовлено. Рішення не було оскаржене та набрало чинності 11.12.2004 р. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2007 року розпорядження органу приватизації № 352 від 16.05.1994 р. про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та свідоцтво про право власності на житло № 352 від 16.05.1994 р. були визнані недійсними. Рішення не було оскаржене та набрало чинності 23.10.2007 р. На підставі розпорядження органу приватизації № 209855 від 23.10.2008 р. та свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 23.10.2008 р., квартиру [ADDRESS] було передано в приватну власність [PERSON] (У звязку з помилкою в реєстраційному номері свідоцтва про право власності від 23.10.2008 р. на підставі розпорядження департаменту міського господарства від 18.10.2011 р. № 276 було видано дублікат свідоцтва про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] на імя [PERSON] з врахуванням внесених змін). За заявою [PERSON] ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2009 року арешт з ? частини квартири [ADDRESS], яка належала на праві приватної власності [PERSON], знятий. Ухвала не була оскаржена та набрала чинності. У червні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в сумі 141\~823 грн. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 червня 2011 року в порядку забезпечення позову накладений арешт на квартиру [ADDRESS]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на його користь 404\~352,0 грн. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року за апеляційною скаргою [PERSON] рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року змінено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 246\~782,42 грн. Рішення не було оскаржене. За заявою [PERSON] та [PERSON] ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року арешт з квартири [ADDRESS] знятий, в звязку з тим, що квартира не належить відповідачці [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року залишено без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] не належить [PERSON], а належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23 жовтня 2008 року. [PERSON] ніколи не вступала у будь-які правовідносини та не приймала участі в розгляді судових справ за участю [PERSON] Вимоги позивача визнати незаконними та скасувати розпорядження № 209855 та дублікат свідоцтва про право власності, видані Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 23.10.2008 р., про передачу квартири [ADDRESS] в приватну власність [PERSON] не підтверджені належними доказами. Суд вважає, що зазначені в позовній заяві вимоги є необґрунтованими, такими, що порушують права власника майна, та не можуть бути звернені на майно [PERSON], яка безпосередньо не перебувала в жодних правовідносинах із позивачем. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України визначає виключний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом і не передбачає способів, що їх вимагає позивач: визнання протиправною відмови особи від здійснення свого цивільного права; зобовязання особи здійснити своє цивільне право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, однак позивач на такі договори або закони не посилається. Крім того, суд вважає, що у задоволенні клопотання [PERSON], [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову слід відмовити на підставі нижченаведеного. Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Згідно зі ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу описаного майна, якщо подано позов про право власності на це майно або про виключення його з опису; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Суд вважає, що оскільки рішення суду ще не набрало чинності, то скасування заходів забезпечення позову буде передчасним, а тому відмовляє у задоволенні цього клопотання.

Outcome: dismissed