Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

19 липня 201 року до суду звернувся [PERSON] (надалі - Позивач) з вищевказаним позовом. Уточнивши позовні вимоги зазначає, що він є потерпілим учасником дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.07.2018 р. о 12.45 год. по проспекту Миру, 12 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, його транспортний засіб отримав механічні пошкодження внаслідок зазначеної ДТП. Працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення про притягнення гр. [PERSON] (надалі-Відповідач) до адміністративної відповідальності передбаченої ст. 124 КУпАП. За результатами розгляду вказаного протоколу Відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова суду не оскаржена, набрала законної сили. Позивач, з метою встановлення розміру матеріальної шкоди спричиненої власнику автомобіля звернувся до суб`єкту оціночної діяльності - судового експерта. Згідно Висновку експерта, сума матеріального збитку складає 8815,03 грн. Заподіяна відповідачем шкода, яка виникла внаслідок ДТП, до цього часу не відшкодована. Тому Позивач просить суд стягнути з Відповідача на його користь, матеріальні збитки в розмірі 12915,03 грн., які складаються з витрати на відновлення автомобіля, витрати на проведення експертного авто- товарознавчого дослідження та витрат на правову допомогу. Крім того, просить суд стягнути з Відповідача 10 тисяч гривень на відшкодування моральної шкоди отриманої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В судове засідання сторони не викликалися. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву, клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено судом та відповідно до постанови Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 25 липня 2018 року, Відповідач по справі - [PERSON] , 11.07.2018 року приблизно о 12 год. 45 хв. по пр. Миру, 12, в м. Кривому Розі керуючи автомобілем, «DAEWOO Lanos» д.н.з. [NUMBER] , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Недотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив наїзд на автомобіль «RENAULT MEGANE» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, що призвело до матеріальних збитків. Згідно з вказаної постанови, [PERSON] ставиться в провину порушення вимог п.п. 2.3 (б), 12.1, 13.1 ПДР України. Отже наведеним підтверджується, що вказане ДТП відбулося з вини водія [PERSON] , який порушив Правила дорожнього руху України, за що був підданий адміністративному стягненню за ст. 124 КУпАП (а.с.15). Враховуючи, що у відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи встановлено, що постанова Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25.07.2018 року, якою [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП не оскаржена та набрала законної сили 07.08.2018 року (а.с. 15 зворот). Отже, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що [PERSON] є потерпілим учасником дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 25 липня 2018 р. о 12 год. 45 хв. по пр. Миру, 12, в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, так як транспортний засіб «RENAULT MEGANE» д.н.з. [NUMBER] , який отримав механічні пошкодження внаслідок зазначеної ДТП, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить [PERSON] . Позивач, з метою встановлення розміру матеріальної шкоди спричиненої власнику автомобіля ««RENAULT MEGANE» д.н.з. [NUMBER] звернувся до суб`єкту оціночної діяльності. Згідно «Висновку експертного авто-товарознавчого дослідження № Д22/07/18 по визначенню матеріальних збитків», сума матеріального збитку, спричинено з технічної точки зору володільцю автомобілю «RENAULT MEGANE» д.н.з. [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) - [NUMBER] , складає 8815.03 грн (а.с. 3-4). За проведення вищезазначеного експертного дослідження, у відповідності до Квитанції № 052366 від 17.07.2018 року, виданої судовим експертом Чивчиш О.П., позивачем було сплачено 1600,00 грн. (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1187 ЦК України унормовано, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як зазначено у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Із змісту положень статті 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Відповідно до статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З матеріалів справи не можливо встановити, чи була цивільно-правова відповідальність Відповідача - водія [PERSON] в момент вчинення ним ДТП застрахована в порядку передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Суд також враховує положення статті 12 ч. 3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, Відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, відповідно не намагався доводити свою непричетність до спричинення шкоди. Заподіяна відповідачем шкода, яка виникла внаслідок ДТП, до цього часу Позивачу не відшкодована. Враховуючи викладене, вимоги Позивача про відшкодування майнової шкоди є такими, що підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку наявні усі складові, що дають підстави для застосування ст. 1166 ЦК України, та між неправомірними діями відповідача і шкодою, заподіяною позивачеві, є безпосередній причинно-наслідковий зв`язок, і ці обставини повністю доведені у судовому засіданні належними та допустимими доказами. Що стосується вимог Позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд встановив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини [PERSON] , [PERSON] зазнав значної емоційної напруги та стресу. Між тим, інших доказів понесення моральних страждань, які б виражалися у грошовій сумі чи в матеріальній формі суду не представлено. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, а саме у розмір 2000,00 грн. Що стосується вимоги Позивача в частині стягнення витрат на проведення експертизи, суд вважає їх обґрунтованими виходячи з положення п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, зокрема до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертиз. Крім того суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16. На підтвердження факту понесення таких витрат позивачем надані всі необхідні документи, тому сума у розмірі 2500,00 грн. також підлягає відшкодуванню (а.с.15а, 16, 17). Позивачем сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 768,40 грн. (а.с.1)., який підлягає також стягненню з Відповідача, як витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до суду. Крім того, судом задоволено, частково вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди. Між тим, при звернені до суду Позивачем не сплачено судовий збір за вказану вимогу. Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. З урахуванням ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 153,68 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial