Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

19 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилався на те, що 09 листопада 2011 року він був призначеним на посаду заступника директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств». 20 листопада 2013 року він був звільнений з посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗПП України. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2014 року він був поновлений на роботі на посаді заступника директора підприємства, про що було видано наказ від 25 липня 2014 року № 90-К. 28 серпня 2014 року директором Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» видано наказ № 94 про скорочення з 01 листопада 2014 року посади заступника директора - одна штатна одиниця. Наказом директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних Підприємств» від 28 серпня 2014 року № 95 його, [PERSON] було попереджено про звільнення з 01 жовтня 2014 року. 22 жовтня 2014 року директором Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» виданий наказ про зміни в штатному розписі, згідно якого з 01 листопада 2014 року виведено із штатного розпису посаду заступника директора. 19 лютого 2015 представниками комісії Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» складений акт, згідно якого йому у зв'язку із скороченням посади було запропоновано переведення на іншу роботу за такими вільними посадами: електрик; слюсар по ремонту автомобілів; водій; озеленювач; робітник благоустрою. Позивач зазначив, що він відмовився від переведення на зазначені вище посади. 19 лютого 2015 року Наказом директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» № 26-к, його, [PERSON] звільнено з посади заступника директора підприємства, у зв'язку із скороченням штату, згідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗПП України. Позивач зазначив в позові, що вважає наказ незаконним та що він повинен бути поновленим на роботі з огляду на наступне. Так, згідно п. 19 Постанови ПВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗПП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне звільнення. Позивач зазначив в заяві, що вищезазначені норми законодавства України при його звільненні не були дотримані в повній мірі, йому не були запропоновані всі вільні посади на підприємстві в період з 28 серпня 2014 року (дати видачі наказу про скорочення посади заступника директора) до 19.02.2015 року (дати видачі наказу про звільнення) Також, відповідачем не було направлене інформаційне повідомлення на адресу місцевої ради про звільнення працівника, який є депутатом про звільнення з займаної посади, оскільки він, [PERSON] є депутатом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, що потягло порушення вимог ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». Недотримання зазначених вище правових норм, що регламентують вивільнення працівника із займаної посади, є підставою для застосування приписів ст. 235 КЗПП України, поновлення незаконно звільненого працівника на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування спричиненої моральної шкоди згідно вимог ст. 237-1 КЗПП України та роз'яснень п. 13 Постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Позивач зазначив, що внаслідок незаконного звільнення він залишився без засобів до існування та в ситуації подальшої соціальної невизначеності, що призвело до негативних змін в його житті та втрати нормальних життєвих зв'язків, тому, враховуючи засади розумності та справедливості, визначає розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн. В зв'язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просив суд: -поновити його, [PERSON] на посаді заступника директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств»; -стягнути з Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; -стягнути з Комунального підприємства «Новомосковськ комбінат підприємств» на його користь на відшкодування завданої моральної шкоди 5 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити вимоги, також зазначив, що на період звільнення позивача з роботи йому не була запропонована посада майстра дільниці благоустрою, яка була вільною, що є порушенням норм КЗпПУ та прав позивача. Представник відповідача, Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств», в судовому засіданні позов не визнав, посилався на те, що вимоги позивача є необгрунтованими, звільнення було проведення з дотриманням норм законодавства України, які регламентують зазначені правовідносини, посада майстра дільниці благоустрою не могла бути запропонована [PERSON], оскільки він не має відповідної освіти, зазначена посада потребує знань техніки, потребує значних фізичних навантажень. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю та гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до ст. 21 КЗпПУ, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що 09 листопада 2011 року позивач [PERSON] був призначений на посаду заступника директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств», що підтверджується записом в трудовій книжці. (а.с.17). Встановлено, що 20 листопада 2013 року [PERSON] був звільнений з посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗПП України, у відповідності до рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2014 року [PERSON] був поновлений на роботі на посаді заступника директора підприємства, про що було видано наказ від 25 липня 2014 року № 90-К, що підтверджується рішенням суду та відповідним наказом. (а.с.4-7) У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий судовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані часником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства, або перепрофілювання підприємствам, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 28 серпня 2014 року директором Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» видано наказ № 94 про скорочення з 01 листопада 2014 року посади заступника директора - одна штатна одиниця. (а.с.8) Судом встановлено, що наказом директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» від 28 серпня 2014 року № 95 заступника директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» [PERSON] було попереджено про звільнення з 01 жовтня 2014 року. (а.с.9) 22 жовтня 2014 року директором Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» виданий наказ № 112 про зміни в штатному розписі, згідно якого з 01 листопада 2014 року виведено із штатного розпису посаду заступника директора та затверджений новий штатний розпис управлінського персоналу (а.с.10) Згідно вимог ч.3 ст. 40 КЗпПУ, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності. Встановлено, що з 28.10.2014 року по 17.02.2015 року (включно) [PERSON] хворів, що підтверджується листками непрацездатності. (а.с.54-57). Згідно вимог ч.2 ст. 40 КЗпПУ, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Судом встановлено, що 19 лютого 2015 представниками комісії Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» складений акт, згідно якого [PERSON], у зв'язку із скороченням посади, було запропоновано переведення на іншу роботу за такими вільними посадами: електрик; слюсар по ремонту автомобілів; водій; озеленювач; робітник благоустрою, позивач відмовився від переведення на зазначені вище посади. (а.с.13) Судом встановлено, що позивач [PERSON] не є членом первинної профспілкової організації підприємства, тому, відсутні підстави для застосування норм ст. 43 КЗпПУ. 19 лютого 2015 року Наказом директора Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» № 26-к [PERSON] звільнено з посади заступника директора підприємства, у зв'язку із скороченням штату, згідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗПП України. (а.с.12) У відповідності до ст. 233 КЗУпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач у встановлений законодавством строк звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі. Як зазначалося вище, на обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що йому не були запропоновані всі вільні посади на підприємстві, та не дотримані вимоги ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», в зв'язку з чим, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на момент звільнення з посади, [PERSON] був депутатом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, що підтверджується відповідним посвідченням (а.с.18) У відповідності до ч.3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, виключений з навчального закладу за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду. Судом встановлено, що 20 серпня 2014 року Комунальним підприємством «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» на адресу Новомосковської міської ради Дніпропетровської області направлене повідомлення про наступне звільнення заступника директора [PERSON] за ч.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників), оскільки він є депутатом Новомосковської міської ради. В зв'язку з наведеним. суд приходить до висновку, що посилання позивача на порушення вимог ч.3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» є безпідставними. Як зазначалося вище, згідно вимог ч.2 ст. 40 КЗпПУ, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Суд приходить до переконання, що при звільненні позивачу не були запропоновані всі вільні посади на підприємстві. Так, судом встановлено, що з 08 січня 2015 року (тобто після попередження про звільнення та до звільнення позивача) в Комунальному підприємстві «Новомосковський комбінат комунальних підприємств» була вільна посада майстра дільниці благоустрою. (майстер дільниці благоустрою [PERSON] звільнена з 08 січня 2015 року, на час її хвороби тимчасово з 08.10.2014 року обов'язки майстра дільниці благоустрою виконував [PERSON].) і тільки 02 лютого 2015 року на зазначену посаду був переведений [PERSON] (а.с.61, 103). Як зазначалося вище, представник відповідача в запереченнях посилався на те, позивач [PERSON] не може займати зазначену посаду, так як не має відповідної освіти, зазначена посада потребує знань техніки, потребує значних фізичних навантажень. Суд вважає заперечення необґрунтованими, з наступного. Кваліфікаційні вимоги до професій в Україні визначаються Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників України. Зазначеним довідником вимог до майстра дільниці благоустрою не передбачені, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що до працівника повинні пред'являтися вимоги, які встановлені самим підприємством. Згідно до посадової інструкції майстра дільниці благоустрою, на посаду майстра дільниці благоустрою призначається особа, що має технічну освіту та стаж роботи на виробництві не менше року або середню-спеціальну освіту та стаж роботи на Підприємстві не менше трьох років (при відсутності спеціальної освіти - стаж не менше п'яти років). Судом встановлено, що [PERSON] з 18.02.2015 року є інвалідом загального захворювання, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 124) В той же час, підприємством не встановлювалися обмеження та вимоги щодо стану здоров'я працівника для роботи на посаді майстра дільниці благоустрою. Згідно диплому, [PERSON] має вищу освіту за спеціальністю: робототехнічні системи та комплекси, йому присвоєна кваліфікація інженера-електромеханіка, що підтверджується відповідним дипломом (а.с.90), в 2001 році підвищував кваліфікацію в Дніпропетровському регіональному інституті державного управління, до підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.123) В зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позивач відповідає вимогам, встановлених підприємством до посади майстра дільниці благоустрою. В зв'язку з тим, що позивачу, у відповідності до вимог ч.2 ст. 40 КЗпПУ, при звільненні, не була запропонована посада майстра дільниці благоустрою, суд приходить до переконання що наказ про звільнення позивача винесений з порушенням вимог законодавства України та КЗпП України. У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не заявлялися вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення. В той же час, у відповідності до ст. 235 КЗпПУ у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки судом встановлено, що позивач був звільнений без законних підстав, його вимоги в частині поновлення на роботі підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 235 КЗпПУ при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок обчислення середньої заробітної плати), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, перелічених у підпунктах а) - й), в тому числі у випадку оплати вимушеного прогулу (підпункт з) пункту 1). В абзаці 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати закріплено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки Комунального підприємства «Новомосковський комбінат комунальних підприємств», середньоденна заробітна плата позивача складає 175,00 грн.(а.с. 133) У відповідності до зазначеної довідки, заробітна плата [PERSON] складала: за серпень 2014 року - 3 937,50 грн.; за вересень 2014 року - 3 937,50 грн. В зв'язку з наведеним, середньомісячна заробітна плата позивача перед звільненням складала 3 937,50 грн. ((3 937,50 грн. + 3 937,50 грн.) : 2 міс.) Як зазначалося вище, позивач був звільнений 19 лютого 2015 року, таким чином, час вимушеного прогулу позивача тривав з 19 лютого 2015 року по 02 лютого 2016 року, тобто, 11 місяців 10 днів (робочих). Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить: за 11 місяців - 43 312,50 грн. (11 міс. х 3 937,50 грн.; за 10 робочих днів - 1750,00 грн. (10 дн. х 175,00 грн.), а всього - 45 062,50 грн. (43 312,50 грн. + 1750,00 грн.), які підлягають стягнення на його користь з відповідача. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає … у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї. У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обстави, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Суд приходить до переконання, що діями відповідача, які полягали у неправомірному звільненню з роботи, позивачу [PERSON] була спричинена моральна шкода, яка полягала в душевних стражданнях в зв'язку з неправомірною поведінкою щодо нього, позивач не працював тривалий час, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В той же час, виходячи з обставин справи, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд приходить до переконання, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є надмірними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню, у розмірі 1 000 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial