Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

19.09.2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до відповідачів, в якому просять визнати недійсним у частині прийняття [PERSON] в дар літньої кухні літ. «Г» по вул. Бригадній, 28, у м. Одесі, договір дарування частини житлового будинку від 16.06.2001 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] щодо 73/100 частин житлового будинку по вул. Бригадній, 28, у м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] При цьому позивачі посилаються на те, що відповідач [PERSON], укладаючи з [PERSON] договір дарування частини житлового будинку від 16.06.2001 року в частині передачі [PERSON] права власності на літню кухню літ. «Г» діяла неправомірно, так як [PERSON] не належало право власності на літню кухню літ. «Г». У звязку із чим, позивачі змушені звернутися до суду із позовом. До судового засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не зявилися, повідомлялися належним чином, до суду надано заяву представника позивачів [PERSON] про розгляд справи за його та позивачів відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] до судового засідання не зявилася, повідомлялася належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за її відсутності, надані письмові заперечення підтримує. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа приватний нотаріус ОМНО [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2001 року по справі № 2-1827/2001 за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 27/100 частин домоволодіння № 28 по вул. Бригадній у м. Одесі за кожним, після смерті [PERSON] Рішення набрало законної сили 14.05.2001 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2001 року по справі № 2-1827/2001 встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 27/100 часток домоволодіння № 28 по вул. Бригадній у м. Одесі, що складається з коридорів 2,6 кв.м. і 6,0 кв.м., кухні 4,4 кв.м. і 8,9 кв.м., жилої кімнати 19,6 кв.м., санвузла 3,3 кв.м., вбиральні «В», сарай «С», воріт № 6, калітки № 7, огорожа 8-9, мощіння ІІІ. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2001 року належить по 27/200 частин домоволодіння № 28 по вул. Бригадній у м. Одесі, що складається із ? частин коридору 2,6 кв.м. і 6,0 кв.м., кухні 4,4 кв.м. і 8,9 кв.м., жилої кімнати 19,6 кв.м., санвузла 3,3 кв.м., вбиральні «В», сарай «С», воріт № 6, калітки № 7, огорожі 8-9, мощіння ІІІ. 20.10.2011 року після смерті [PERSON] його спадкоємцю [PERSON] державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 6-1197, яким за [PERSON] визнано право на 27/200 частин домоволодіння № 28 по вул. Бригадній у м. Одесі, яке в цілому складається з одного камяного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 214,6 кв.м., житловою площею 95,8 кв.м. та надвірних споруд: «Г» - літня кухня, «Х» - вбиральня, «Ц» - навіс, І-ІІІ мостіння, № 1-9 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 593 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. З свідоцтва слідує, що 27/200 частин домоволодіння належали померлому на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2001 року /справа № 2-1827/2001/. 16.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування частини житлового будинку, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 73/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих споруджень, що знаходиться у м. Одесі, вул. Бригадна, 28, та складається в цілому з однієї камяної житлової будівлі , житловою площею 95,8 кв.м., зазначеної в схематичному плані літ. «А», з надвірними господарчими спорудженнями, зазначеними літерами: «Г» - літня кухня, № 1-9 огорожа, І-ІІІ мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 593 кв.м. З договору слідує, що майно належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на частину житлового будинку, виданого ЖЕО КР ВК КРР народних депутатів м. Одеси від 14.03.1994 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН». Судом досліджено свідоцтво про право власності на частину житлового будинку, видане ЖЕО КР ВК КРР народних депутатів м. Одеси від 14.03.1994 року на імя [PERSON] на підставі рішення виконкому КРР народних депутатів № 145 від 18.02.1994 року. 18.02.1994 року виконком КРР народних депутатів прийняло рішення № 145 «Про затвердження розрахунку часток по жилому будинку № 28 по вул. Бригадній у м. Одесі між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до рішення [PERSON] належить 73/100 часток, а [PERSON] 27/100. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі та відповідач [PERSON] є співвласниками будинку № 28 по вул. Бригадній у м. Одесі, де позивачам належить по 27/200 ідеальних часток будинку кожному, а відповідачу [PERSON] 73/100 ідеальних часток будинку, в тому числі й на спірну літню кухню «Г». Судом досліджено отримані на виконання ухвали суду від 28.11.2016 року копію інвентаризаційної справи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Бригадна, 28. Згідно ст. 131 ЦК УРСР, складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню. Відповідно до ст. 132 ЦК УРСР, приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. Отже, враховуючи що у позивачів та відповідача [PERSON] наявне право власності на ідеальні частки у домоволодінні № 28 по вул. Бригадній у м. Одесі, суд приходить до висновку що спірна літня кухня «Г» не являється самостійним відокремленим обєктом права власності у розумінні ст. ст. 131-132 ЦК УРСР. Як на підставу позовних вимог позивачі посилаються на положення ст. 49 ЦК УРСР, відповідно до якої, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін в разі виконання угоди обома сторонами в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 року, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст.49 Цивільного кодексу України ( 1540-06 ) судам слід мати на увазі, що дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети. Проаналізувавши встановлені обставини, та приймаючи до уваги розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, так як недоведені та безпідставні. Оскільки, стороною позивачів у розумінні ст.49 ЦК УРСР не надано доказів того, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, так як недоведені та безпідставні.

Outcome: dismissed