Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

18.03.2016 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], 3-я особа: Головне управління юстиції у м. Києві, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги вмотивовані тим, що [INFO] року помер [PERSON]. Покійний [PERSON] з 23.07.2010 року по день смерті перебував в шлюбі з його матір'ю [PERSON] і проживав разом з нею в належній йому на праві власності квартири [ADDRESS]. При житті покійний [PERSON] 30.03.2011 року склав заповіт на успадкування всього майна неповнолітній [PERSON], [INFO], інтереси якої він представляє. Проте після звернення з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, йому як законному представнику неповнолітньої [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва в зв'язку з тим, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на спірну квартиру є заборона на відчуження - арешт, який зареєстрований 12.10.2004 року за № 1372113 Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою на підставі договору довічного утримання від 27.07.2000 року укладеного між [PERSON] і [PERSON]. Вважає, що спірний договір довічного утримання було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, тобто фіктивно з метою накладення арешту на спірну квартиру для унеможливлення заволодіння нею ким-небудь злочинним шляхом, оскільки [PERSON] на той час вже був похилого віку, самотнім, без сім'ї і родичів, і боявся залишитись без квартири, а відповідачка по справі була його знайомою. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві та Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просять розглядати дану справу без участі їх представника. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 27 липня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М. Згідно вказаного договору [PERSON] взяла на себе зобов'язання довічно утримувати [PERSON], а саме: забезпечувати [PERSON] харчуванням, одежею, наглядом, необхідною допомогою, оплачувати електроенергію, з зберіганням в його безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру, а [PERSON] натомість передає [PERSON] у власність належну [PERSON] на праві власності квартиру [ADDRESS]. 10 липня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 6). Згідно з вимогами ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст.745 ЦК України). Згідно ст.220 ЦК України правовим наслідком недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є його нікчемність. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] ніколи не бачили, вказали, що померлий [PERSON] постійно проживав зі своєю дружиною [PERSON]. Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року № 9, відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. На підставі вищезазначеного, позовні вимоги, в частині визнання недійсним договору довічного утримання укладеного 27.07.2000 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М., реєстрований номер № 264З підлягають задоволенню. Щодо вимог про визнання за [PERSON], [INFO] права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] року [PERSON] то суд вважає за необхідне задовольнити вказані позовні вимоги з огляду на наступне. За життя [PERSON] склав заповіт 13.03.2011 року (а.с. 9) відповідно до якого заповів усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося [PERSON], [INFO], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І. Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. Згідно частини 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть серед іншого й визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Враховуючи викладені обставини, зважаючи на те, що у інший спосіб [PERSON] позбавлена права оформити спадкові права, а саме права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом, суд вважає заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved