Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

18.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла його тітка [PERSON] , яка заповіла заповіла йому все належне їй майно. Після похорону стало відомо, що в 2005 році вона продала свою єдину квартиру чужій особі - [PERSON] Договір купівлі-продажу квартири посвічений в м. Севастополь. [PERSON] в м. Севастополі ніколи не була, за межі Львівської області не виїжджала, оригіналів документів на квартиру нікому не передавала. Крім того, [PERSON] до смерті [PERSON] не заявляв про себе як про власника квартири. Лише через місяць після смерті [PERSON] в липні 2017 року він продав квартиру [PERSON] , який в свою чергу в серпні 2017 року продав квартиру [PERSON] . На думку позивача [PERSON] заволодів квартирою внаслідок незаконної схеми. Тому [PERSON] просить визнати недійсними договір купівлі-продажу вказаної квартири, що укладений 10.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , договір купівлі-продажу вказаної квартири, що укладений 14.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також договір купівлі-продажу вказаної квартири, що укладений 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с. 2-5). 03.11.2017 року від відповідачки [PERSON] надійшли заперечення на позов. В запереченнях відповідачка посилається на те, що аргументи позивача є голослівними та недоведеними, а оспарювані договори купівлі-продажу відповідають вимогам закону. На день укладення першого спірного договору права позивача не були порушені Тому [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову (т. 1 а.с. 77-80). 21.03.2018 року позивач змінив позовні вимоги та посилаючись на п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» просить визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що укладений 10.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , та витребувати дану квартиру у [PERSON] , яка стала власником квартири на підставі недійсного правочину (т. 1 а.с. 137-139). 04.05.2018 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиву відповідачка посилалася на те, що оспорюваний договір містить всі істотні умови, зміст договору не суперечить законодавству, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Особи сторін договору були встановлені нотаріусом. Волевиявлення сторін було спрямоване на укладення договору виключно з метою настання правових наслідків, характерних для цього виду договорів. Форма договору дотримана. Аргументи щодо того, що [PERSON] ніколи не була в м. Севастополь ні чим не підтверджено. Крім того, відповідачка зазначила, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири і відсутні законні підстави для витребування у [PERSON] даної квартири (т. 1 а.с. 166-175). Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 24.05.2018 року у справі призначено подчеркознавську експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконано підпис та рукописний текст у графі «продавець» спірного договору купівлі-продажу від 10.02.2005 року [PERSON] чи іншою особою (т. 1 а.с. 195). 01.07.2009 року після проведення експертизи провадження у справі відновлено (т. 1 а.с. 240). 10.07.2019 року позивач подав заяву, якою уточнив позовну вимогу щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно даної заяви [PERSON] крім витребування у [PERSON] квартири просить скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на дану квартиру (т. 1 а.с. 252). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі. Просили задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник заперечили проти позову. Пояснили, що волевиявлення сторін усіх спірних договорів було спрямоване виключно на укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визначених в них та виключно з метою настання правових наслідків, що характерні для сторони «Покупця» - набуття у власність квартири [ADDRESS] , а для сторони «Продавця» - отримання певної грошової суми як плати за передання у власність Покупця майна, що є предметом відповідного договору купівлі-продажу, що вбачається та підтверджується з тексту самих договорів купівлі-продажу. Перший договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] ще в 2005 році та [PERSON] з дня відчуження нею квартирою до дня її смерті, тобто протягом 12 років не вживала жодних заходів щодо повернення відчуженої квартири в її власність, то це ще раз підтверджує про її волевиявлення, що було спрямоване на укладення договору купівлі-продажу на умовах, вказаних в договорі. На їхню думку права позивача станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу квартири не були порушенні та й жодним чином не могли бути порушенні 14.07.2017 року та 03.08.2017 року. В заповіті [PERSON] нічого не йдеться про квартиру [ADDRESS] . Окрім того, така їй на день смерті не належала, відтак таке майно не може входити до складу спадщини [PERSON] . Наголошують, що [PERSON] набуто право власності на вищезазначену квартиру правомірно, жодних обтяжень, заборон відчуження щодо квартири [ADDRESS] на день укладення договору купівлі-продажу не було. Відтак жодних сумнівів в правомірності укладення зазначеного договору не могло існувати. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. в судове засідання не з`явилась. Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи Управління державної реєстрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник третьої особи Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Третя особа приватний нотаріус Сиротяк Михайло Романович в судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заслухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 27.10.1994 року, що видано Львівською міською адміністрацією згідно з наказом № 1270 від 27.10.1994 року відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», [PERSON] стала власником квартири загальною площею 31.8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10). 07.02.2017 року [PERSON] заповіла все своє майно свому позивачу, який є її племінником (т. 1 а.с. 11, 100). [INFO] [PERSON] померла в м. Львові, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 9). Після смерті [PERSON] позивачу стало відомо, що 10.02.2005 року нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Ковальською Л.П. посвідчено договір, за яким [PERSON] продала [PERSON] належну їй квартиру (т. 1 а.с. 95, 161). [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено 14.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., продав дану квартиру [PERSON] (т. 1 а.с. 7-8, 24-25). 03.08.2017 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р., новим власником квартири стала [PERSON] (т. 1 а.с. 22-23). Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10.02.2005 року, посилаючись на те, що [PERSON] цього договору не укладала. Крім того, позивач просить витребування квартиру з володіння [PERSON] та скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на дану квартиру Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За правилами ч. 5 ст. 216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа». Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Таким чином, коло таких заінтересованих осіб не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи. В даному випадку дійсність оспорюваного правочину заперечує спадкоємець [PERSON] . Враховуючи, що від результату визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним залежить питання включення даної квартири до складу спадщини, позивач має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Отже, позивач є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України та може оспорювати договір відчуження майна, що належало [PERSON] . Тому посилання відповідачки на те, що права позивача не могли бути порушені в момент укладання оспорюваного договору, є безпідставними. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема: -зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір містить в собі всі істотні умови, які не суперечать вимогам законодавства, інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам. Сторони оспорюваного договору не були в передбаченому законом порядку визнані недієздатними, їх цивільна дієздатність не була обмежена. Разом з тим, факт волевиявлення одного з учасників правочину - [PERSON] та її бажання настання правових наслідків у вигляді відчуження належної їй квартири спростовується наданими позивачем доказами. Так, волевиявлення - це зовнішня об`єктивна форма виявлення волі особи. Із статті 205 ЦК України вбачається, що особа може проявити своє волевиявлення усно або письмово. Також воля особи може бути проявлена шляхом поведінки, що засвідчує волю до настання відповідних правових наслідків. Крім того, у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. В будь-якому випадку, волевиявлення має бути здійснено або безпосередньо самою особою, або через її представника (опосередковано). З тексту оспорюваного договору купівлі-продажу від 10.02.2005 року вбачається, що цей договір укладено та підписано безпосередньо продавцем [PERSON] . Договір не містить жодних посилань на те, що від імені продавця діяла інша особа, або що продавець через стан свого здоров`я або фізичні вади не може власноруч підписати договір, як того передбачають вимоги ст. 45 Закону України «Про нотаріат» та п. 16 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5, в редакції, що діяла на день укладання оспорюваного договору. Проте, як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] особисто не підписувала цього договору, що підтверджується результатами проведеної за ухвалою суду подчеркознавської експертизи. Згідно висновку експерта № 392 від 03.06.2019 року, рукописний запис « [PERSON] » та підпис, розташовані в графі «Продавець» на зворотній стороні договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2005 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою (т. 1 а.с. 236-237). Судом встановлено, що під час посвідчення оспорюваного договору, нотаріусом було порушено вимоги ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» та п. 60 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» в редакції, що діяла на день укладення оспорюваного договору. Так, відповідно до вимог вищезазначених нормативних актів посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням вказаного майна. Разом з тим, оспорюваний договір про купівлю-продаж квартири, що розташована в м. Львові, в порушення вимог чинного на час укладення договору законодавства, було посвідчено в м. Севастополь. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 55 Закону «Про нотаріат» угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. В п. 62 60 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» зазначено, що право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, свідоцтвом про право власності на об`єкти нерухомого майна. Також для укладення договору купівлі-продажу нотаріусу подається технічний паспорт на об`єкт нерухомості та довідка-характеристика об`єкту, яка містить всі необхідні технічні характеристики даного об`єкту. В судовому засіданні встановлено, що для здійснення оспорюваного договору купівлі-продажу довідка-характеристика не видавалася. В листі Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 28.11.2017 року за вих.№ 5569 зазначено, що згідно даних інвентаризаційної справи станом на 22.12.2012 року довідка-характеристика квартири не видавалась, дублікат свідоцтва про право власності не реєструвався (т. 1 а.с. 86). Судом також враховано, що до своєї смерті [PERSON] проживала у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Про це свідчать відомості на отримання пенсії, яка доставлялася [PERSON] по місцю проживання. [PERSON] до дня своєї смерті користувалася комунальними послугами, що надавалися в цю квартиру та сама оплачувала їхй вартість. Тобто, після укладення оспорюваного договору [PERSON] фактично володіла та користувалася своєю квартирою. При цьому [PERSON] на протязі дванадцяти років жодним чином не здійснював своїх власних повноважень. Враховуючи те, що [PERSON] до дня своєї смерті володіла та користувалася спірною квартирою, також самостійно несла всі витрати, пов`язані з утриманням цієї квартири, а [PERSON] до смерті [PERSON] не проявляв себе як власник, суд приходить до висновку, що [PERSON] не мала наміру продавати належну їй квартиру. А беручи до уваги, що оспорюваний договір купівлі-продажу підписаний не [PERSON] , а іншою особою, суд вважає доведеним факт відсутності волі та волевиявлення [PERSON] на відчуження своєї власності. Відповідачка [PERSON] зазначає, що свідченням наміру на відчуження квартири є те, що [PERSON] протягом дванадцяти років не вживала жодних заходів щодо повернення квартири в її власність. Суд вважає, що дане посилання не заслуговує на увагу, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] не підписувала оспорюваного договору, спірна квартира ніколи не вибувала з володіння та користування [PERSON] , а [PERSON] за її життя не заявляв прав на квартиру. Наявність порушень з боку нотаріуса Севастопольського міського нотаріального округу Ковальської Л.П. вимог законодавства щодо місця проведення нотаріальних дій, а також щодо вивчення документів про об`єкт нерухомості, враховуючи неспівпадіння підпису [PERSON] з підписом в графі «Продавець», суд має об`єктивні сумніви щодо законності й інших дій, які повинен був виконати нотаріус під час посвідчення оспорюваного договору, зокрема щодо встановлення особи продавця. Тому думка відповідачки [PERSON] на те, що нотаріальне посвідчення даного договору забезпечує його дійсність, є безпідставними. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.02.2005 року вчинений з порушенням ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України. Тому суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовної вимоги щодо визнання такого договору недійсним. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Разом з тим, суд вважає неправильним посилання позивача на п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» як на підставу позовної вимоги про витребування квартири у відповідачки [PERSON] , яка є власником на теперішній час. Так, в п. 10 постанови зазначено, що «реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК». З цього випливає, що задовольняючи позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2005року недійсним, суд не може застосувати передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України наслідки у вигляді реституції, оскільки спірна квартира перебуває у особи, яка не є стороною недійсного договору. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зі змісту цієї норми вбачається, що вимагати повернення майна з чужого володіння, в тому числі й від добросовісного набувача, має права лише власник цього майна. Проте, позивач не є власником спірної квартири, позивач є спадкоємцем власника. Визнання договору купівлі-продажу даної квартири не робить позивача автоматично її власником, а лише повертає квартиру до складу майна, яке становить спадщину [PERSON] . Для набуття права власності на спірну квартиру позивачу необхідно оформити своє право власності в порядку спадкування в передбаченому законом порядку. Таким чином, оскільки позивач на теперішній час не є власником спірної квартири та ніколи ним не був, він не є особою, яка може пред`являти вимоги про витребування майна з чужого володіння, в тому числі й від добросовісного набувача. Тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог про витребування у [PERSON] спірної квартири та про скасування реєстрації права власності [PERSON] на дану квартиру. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1920 грн., що підтверджується квитанцією № 173 від 18.08.2017 року (т. 1 а.с. 1). При зміненні позовних вимог позивачем сплачено судовий збір в розмірі 5594 грн. 73 грн., що підтверджується квитанцією № 92 від 26.04.2018 року (т. 1 а.с. 158). Також позивачем оплачено проведення судової подчеркознавської експертизи в розмірі 8580 грн., про що свідчить лист Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 29.01.2019 року за вих. № 325 (т. 1 а.с. 235). Враховуючи, що сплата судового збору при звернення до суду та оплата проведення експертизи пов`язані з позовною вимогою про визнання правочину недійсним, беручи до уваги спір виник внаслідок неправильних дій відповідача [PERSON] , суд

Outcome: partial