Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

18.03.2016 року [PERSON] (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], (надалі відповідач) про стягнення боргу за договором позики. Свій позов мотивував тим, що 29.01.2015 року позивач за договором позики передав відповідачу 4600 доларів США та 500 євро терміном на 12 місяців з дня написання даної розписки. На підтвердження вищевказаного, при фактичному одержанні вказаної суми, відповідачем власноручно надано боргову розписку від 29.01.2015 року. З початку 2016 року позивач намагався зустрітись з відповідачем та нагадати їй про зобовязання щодо повернення боргу в строк, який спливає 30.01.2016 року. Однак на неодноразові телефонні дзвінки відповідач не відповідала, приїхавши до відповідача додому, позивачу двері ніхто не відчинив. 02.02.2016 року на адресу відповідача було направлено претензію, в якій для досудового вирішення спору, позивач вимагав сплатити заборгованість за договором позики від 29.01.2015 року в розмірі 131\~506,05 грн. у семиденний строк з моменту отримання даної претензії. Дану вимогу відповідач проігнорувала. Загальна сума боргу відповідача перед позивачем станом на 14.03.2016 року становить 134\~120,05 грн. (4600 доларів США, що у еквіваленті відповідно до встановленого НБУ офіційного курсу гривні щодо долара США станом на 14.03.2016 року становить 119\~692,00 грн. + 500 євро, що у еквіваленті відповідно до встановленого НБУ офіційного курсу гривні щодо євро станом на цю ж дату становить 14428,05 грн.). Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом до відповідача, в якому позивач просить стягнути на його користь з відповідача 134120,05 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявились, представник позивача [PERSON] надіслав на адресу суду заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на позицію представника позивача, викладену в його заяві, який не заперечував проти розгляду справи в порядку, визначеному ст. 224 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами та відповідні їм фактичні обставини справи. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 79 цс 14). У відповідності до приписів ч.1\~ст.360-7 ЦПК України\~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6 1967 цс 15 розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 29.01.2015 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони як позикодавцем, та відповідачем [PERSON], з другої сторони, як позичальником укладено договір позики, про що свідчить оригінал розписки, згідно якої відповідач підтвердила, що станом на 29.01.2015 року отримала грошові кошти в сумі 4600 доларів США, та 500 євро, які зобовязалась повернути позикодавцю через 12 місяців, з дня написання даної розписки (а.с.5). Позивач надсилав відповідачу письмову претензію про необхідність повернення коштів, разом з тим, його претензія залишилась невиконаною (а.с. 7,8). Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення зазначеної суми боргу в гривневому еквіваленті згідно курсу валют НБУ станом на 14.03.2016 року, а саме 1 долар США=26,0199 гривні; 1 євро = 28,8561 грн. А тому реальна заборгованість в еквіваленті, станом на 14.03.2016 року становила 134119,59 грн. Разом з тим, відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні; Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення суми боргу у гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення у справі по курсу валют НБУ станом на 17.05.2016 року, а саме 1 долар США=25,3946 гривні; 1 євро = 28,7569 грн. А тому реальна заборгованість в еквіваленті, станом на 17.05.2016 року становить 131193,61 грн. Згідно ст. 11 ЦПК України суд вирішуючи справу в межах позовних вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та до стягнення з відповідача [PERSON] підлягає сума боргу в розмірі, визначеному судом, а саме 131193,61 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1\~311,93 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial