Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

17.11.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити відповідача з домоволодіння по пров. Мозирському, 1/3, в м. Харкові без надання іншого житла, зі зняттям з реєстрації; судовий збір стягнути з відповідача. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що житловий будинок за вказаною адресою належить йому на праві приватної власності. В домоволодінні проживають його колишня дружина І.М., з якою шлюб розірвано 1992 року, її син від першого шлюбу [PERSON] (відповідач у справі), та спільний син [PERSON] Оскільки він тривалий час проживав в м. Маріуполь, то відповідач як наймач з його дозволу проживав у спірному будинку. Відповідач комунальні послуги не сплачує, не дотримується чистоти та порядку в приміщенні, жити стало неможливо. З весни 2015 року у нього з відповідачем склалися неприязні стосунки з приводу прибирання приміщення, відповідач провокує конфлікт, систематично порушує правила співмешкання та робить неможливим проживання в одному будинку. Він звертався з цього приводу до дільничного Київського РВ ХМУ ГУМВС, з відповідачем була проведена бесіда, однак відповідач належних для себе виводів не зробив. Оскільки йому та членам його сімї, які проживали у м. Маріуполі, необхідно були переїхати жити до Харкова, то їм необхідна житлова площа, однак відповідач як наймач добровільно не звільняє приміщення, тому заради необхідності проживання та збереження сімї він просить виселити відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до викладених в позові. Відповідач не зявився, про день та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається зі свідоцтва на право особистої власності від 26.03.1985 року, житловий будинок по пров. Мозирському, 1/3, в м. Харкові, на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] 01.12.2015 року [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] Від спільного проживання мають доньку Дарину [INFO]. Згідно з довідкою з місця проживання, дружина позивача та донька проживають в [INFO]. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 Постанови ПВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2 від 12.04.85, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Посилаючись на наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, для виселення відповідача зі спірного житлового будинку, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття зі сторони відповідача роблять неможливим для позивача проживання в одному будинку. Крім особистих пояснень позивача матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних обставин. Надані позивачем фотознімки щодо стану житлового приміщення не є належними доказами, оскільки невідомо чи є це приміщення саме тим, яке належить позивачу; чи через дії саме відповідача, а не іншої особи спірне приміщення знаходиться у такому стані; який період часу зображено на фотознімках тощо. На фотознімках зображено лише факт знаходження якогось приміщення у певному стані у якийсь час. Крім того, другою обовязковою умовою виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР, які є вжиття заходів запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що до відповідача вживались заходи запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними. Таким чином, підстави для застосування вимог ст. 116 ЖК УРСР та виселення відповідача відсутні. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 3 ст. 168 ЖК УРСР, укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Як вбачається з пояснень позивача, між ним та відповідачем укладено усний договір найму на невизначений строк, іншого матеріали справи не містять. Враховуючи вимоги ст. 168 ЖК УРСР, позивач, розриваючи договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, зобовязаний був попередити наймача (відповідача) про наступне розірвання договору за три місяці. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач був повідомлений про розірвання договору та виселення за три місяці матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 4 ст. 168 ЖК УРСР, договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, які є необхідними для застосування вимог вказаної частини статті. За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. На підставі викладеного, позовні вимоги щодо виселення відповідача з домоволодіння по пров. Мозирському, 1/3, в м. Харкові без надання іншого житла, задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідними від вимог про виселення, тому ці вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи положення вказаного Закону, вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади, оскільки рішення суду про виселення є достатньою підставою для зняття особи з реєстрації. На підставі викладеного, позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстрації задоволенню не підлягає. Суд постановляє рішення в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed