Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

18 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення авансової суми. В обґрунтування позову зазначено, що 3 липня 2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір про надання завдатку. Відповідно до умов договору сторони дійшли згоди про те, що грошова сума в розмірі 50 000 грн., яка становить еквівалент 2000 дол. США сплачені боржником в рахунок належних з нього за договором платежів є завдатком. На підтвердження такої домовленості позивач передав [PERSON] 2000 дол. США в рахунок подальшого платежу і в забезпечення виконання договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 4 укладеного договору у разі припинення договору до початку його виконання завдаток підлягає поверненню кредитором боржнику в строк до 01 серпня 2017 року. Позивач посилається на те, що через сімейні обставини та з інших об'єктивних причин зараз неможливо укласти договір купівлі-продажу будинку. У зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу не було укладено сплачена відповідачу сума, на думку позивача, є авансом, а тому підлягає поверненню йому. На підставі вищевикладеного [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь авансовий платіж (а.с.1-2). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року позовні вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансової суми - задоволенні. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 50000 грн. Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.78-80). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суд 1 інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.84-85). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом 1 інстанції встановлено, що 03 липня 2016 року між [PERSON] (боржник) та [PERSON] (кредитор) було укладено договір про надання завдатку з метою підтвердження укладення сторонами договору купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок під номером [ADDRESS]. Відповідно до умов договору сторони дійшли згоди про те що грошова сума у розмірі 50000 грн., що еквівалентно 2000 дол. США, сплачені боржником у рахунок належних з нього платежів за договором купівлі-продажу є завдатком (а.с.7). 14 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою про повернення сплаченої суми (а.с.8). Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції посилався на ст. 570 ЦК України та виходив із того, що у зв'язку з тим, що основний договір між сторонами укладено не було, то сплачена [PERSON] [PERSON] сума в розмірі 50000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не може погодитись. Так, відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст.. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ст.571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Як вбачається із матеріалів справи, 03 липня 2016 року сторони уклади договір про надання завдатку з метою підтвердження укладення сторонами договору купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок під номером [ADDRESS]. Даний договір було укладено в письмовій формі та нотаріально посвідчено. Відповідно до п. 1 договору сторони дійшли згоди, що грошова сума у розмірі 50 000,00 грн., сплачена боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, є завдатком (а.с.7). Пунктом 2 договору передбачено, що у разі порушення договору з вини боржника завдаток залишається у кредитора. 14 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою, в якій зазначив, що у зв'язку із виїздом до м. Краматорська за сімейними обставинами виконати вимоги договору неможливо з поважних причин, а тому просить повернути сплачену суму у розмірі 2 000,00 доларів США, що еквівалентно 54 000,00 грн. (а.с.8), тобто допустив порушення зобов'язання щодо укладання договору купівлі-продажу, відмовившись від його укладання. Враховуючи, що між сторонами було укладено письмовий договір про надання завдатку від 03.07.2016 року, який посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, умовами якого визначено, що грошова сума у розмірі 50 000,00 грн., сплачена боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, є завдатком (п.1), та п. 2 визначена відповідальність боржника у разі порушення договору, а саме, залишення завдатку у кредитора, колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що спірна сума є авансом, застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які не підлягали застосуванню (ч.2 ст. 570 ЦК України), та стягнувши 50 000 грн. з відповідача на користь позивача, що є підставою для скасування рішення.

Outcome: dismissed