Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

18 серпня 2016 року [PERSON], (надалі\~лізингоодержувач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (надалі\~ТОВ «ЛК «ЕТАЛОН» або лізингодавець). Просить, посилаючись на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», положення\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~та статті\~3,203,215-217,220,227,509,627-628,638,655,691-692,799,806 ЦК України, визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з відповідача 80\~000.00 грн., сплачених на виконання умов договору, застосувавши наслідки недійсного та нікчемного правочину. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 червня 2016 року, він уклав договір фінансового лізингу, предметом якого є надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу. На виконання умов договору попередньо сплатив за мінітрактор платіж у розмірі 80\~000.00 грн. Вважає, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки умови договору є несправедливими через застосування відповідачем нечесної підприємницької практики та відсутністю в останнього ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також договір не посвідчений нотаріально, що є однією з умов його дійсності. Позивач заявлені у позові вимоги підтримав повністю, із підстав, що наведені у поданому до суду позові та просить суд розглянути справу за його відсутності. Не заперечує щодо розгляду справи у заочному порядку. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в судове засідання явки свого представника не забезпечив, будучи належним чином і завчасно повідомленим про день, час і місце розгляду справи про, що свідчить поштове повідомлення щодо отримання судової повістки. Клопотання про відкладення розгляду справи або клопотання про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило, у звязку із чим, суд, за згодою позивача, і на підставі положень ст.ст.224, 225 ЦПК України ухвалив проводити розгляд справи в заочному порядку. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). За таких обставин, судом встановлено, що 24 червня 2016 року між [PERSON] (лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «ЕТАЛОН» (лізингодавець) укладений договір фінансового лізингу № 004317, за умовами якого товариство зобовязалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу - мінітрактор марки «Chery RD 244-1» вартістю 133\~000.00 грн., а лізингоодержувач прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору, (а.с.9-15, 46-48). На виконання умов договору, 24 червня 2016 року та 29 червня 2016 року [PERSON], здійснив платіж на рахунок ТОВ «ЛК «ЕТАЛОН» в розмірі 80\~000.00 грн., авансового платежу, (а.с.16-18). Предмет лізингу позивачу передано не було. Так, відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону\~умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Таким чином, аналізуючи норму\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої\~статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Пункт 4.2.2 договору передбачає, що лізингоодержувач зобовязаний компенсувати витрати лізингодавця, повязані з реєстрацією Предмета Лізингу у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів, відповідно з виставленим рахунком протягом 5-ти календарних днів з моменту отримання такого рахунку від Лізингодавця, а п.5.4 - відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу, але п.2.1 договору передбачено, що в комісію за організацію входить\~відшкодування інших витрат лізингодавця, що повязані з його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але ті, що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання). В комісію за передачу предмета лізингу входить оплата за здійснення дій щодо реєстрації, страхування та передачі предмета лізингу лізингоодержувачу. За таких обставин умови договору передбачають подвійне відшкодування позивачем відповідачу одних і тих самих витрат. Відповідно до п.4.3.2 Договору у разі непогашення заборгованості лізингоодержувачем протягом одного календарного місяця лізингодавець набуває права скористатися наслідками, передбаченими\~\~п.12.6 договору, тобто повернути предмет договору, отримати сплату його 100% вартості та додаткових штрафних санкцій та витрат, оскільки у такому випадку договір буде вважати розірваним, що свідчить про суттєвий дисбаланс прав та обовязків сторін на користь лізингодавця. Договором не передбачено обовязку позивача надавати відповідачу платіжне доручення про сплату лізингового платежу, але пунктом 4.3.3 передбачена відповідальність для лізингоодержувача за ненадання такого доручення. Така умова договору фактично ставить споживача у такі умови, коли він фактично без порушення умов договору буде вимушений повернути відповідачу мінітрактор. У п.4.3.4 договору лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, завданих внаслідок діянь останнього, але умови договору не передбачають таких прав для лізингоодержувача у разі завдання йому збитків внаслідок діянь лізингодавця. У пункті 4.3.5 договору передбачено право лізингодавця розривати договір в односторонньому порядку. Фактично така умова договору ставить споживача в такі умови за яких при будь-якому порушенні ним умов договору, навіть незначному, правочин може бути розірвано, а він буде зобовязаний повернути мінітрактор, сплатити його 100% вартості та додаткових штрафних санкцій та витрат, при цьому зустрічної відповідальності для лізингодавця умовами договору не передбачено. Відповідно до п.4.3.6 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежали від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.12 договору. Пунктом 12.12 договору передбачено, що лізингодавець, із сплачених лізингоодержувачем платежів, утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу. При цьому зустрічної відповідальності лізингодавця за неможливість продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингодавець, у договорі немає. У договорі немає також права лізингоодержувача у такому випадку розірвати договір, вимагати повернення всіх сплачених платежів та покриття завданих збитків. Згідно п.4.4.2 договору лізингоодержувач хоча має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього, але при цьому застосовуються наслідки, передбачені п.12.12 договору, за якими лізингодавець із сплачених лізингоодержувачем платежів утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу, хоча розірвання договору лізингоодержувачем може бути наслідком саме невиконання своїх зобовязань лізингодавцем. Пунктом 5.1 договору передбачено для лізингоодержувача обовязок сплатити до моменту передачі йому предмета лізингу різницю до вже сплаченого авансового платежу та комісії за передбачу предмета лізингу. За таких обставин йдеться про імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак у договорі не передбачено дій лізингодавця щодо повернення частини сплаченого\~\~авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання мінітрактора за нижчою ціною, що також не виключено в умовах нестабільності цінової політики. Пункти 5.4 та 5.5 договору також є несправедливими по відношенню до споживача, оскільки він має сплатити відповідачу різницю по комісії за організацію у разі збільшення вартості мінітрактора, а відповідач не зобовязаний повертати позивачу різницю по комісії за організацію у випадку зменшення вартості мінітрактора. Більш того у випадку несплати різниці договір буде розірвано, з споживача буде утримано штраф та йому не буде повернуто комісію за організацію договору. Пунктом 6.4 договору передбачено, що всі невідємні поліпшення мінітрактора повинні ставати власністю відповідача, при цьому він не зобовязаний виплачувати позивачу жодних компенсацій. При цьому пункт передбачає, що поліпшення здійснюються виключно за згодою відповідача. Така умова договору суперечить ч.3\~ст.778 ЦК України, оскільки поліпшення речі зроблені за згодою наймодавця відшкодовуються або їх вартість зараховується в рахунок плати за користування річчю. Сплата комісії за супроводження договору, яка передбачена п.8.2.3 договору, по суті передбачає повторний платіж, оскільки була фактично включена в комісію за організацію договору, який сплачує лізингоодержувач при укладенні договору. Умови п.8.6 договору також фактично зобовязуються позивача двічі оплачувати одні й ті самі витрати. Пункт 11.5 договору обмежую право на судовий захисти позивача, оскільки у разі наявності провадження у судовій справі відносно оспорюваного правочину, позивач вистачає право викупити предмет лізингу. Положення п.12.6 договору ставлять позивача в такий стан, що за порушення умов договору він буде зобовязаний повернути мінітрактор, додатково сплатити повну його вартість та додаткові платежі, які за своїх розміром становитимуть приблизно 100% вартості предмета лізингу. Пункт 12.12 передбачає відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору з його вини, але жоден пункт договору не передбачає такої ж відповідальності для\~\~лізингодавця у разі розірвання договору з вини останнього. Пункт 12.13 передбачає відповідальність для позивача за необґрунтовану відмову від прийняття мінітрактора, але умови договору не передбачають відповідальності для відповідача за необґрунтовану відмову від передачі мінітрактора. Аналіз пунктів 4.2.2, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4, 4.3.5, 4.3.6, 4.4.2, 5.1, 5.4, 5.5, 6.4, 8.2.3, 8.6, 11.5, 12.6, 12.7, 12.10, 12.12, 12.13 спірного договору фінансового лізингу від 24 червня 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~ЦК України, майже повністю виключена відповідальність лізингодавця (окрім за несвоєчасну передачу предмета лізингу) за порушення умов договору, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. При цьому відносно споживача встановлено дуже жорсткі умови, за яких останній при незначному порушенні договору буде позбавлений предмета лізингу та зазнає значних матеріальних втрат. А лізингодавець же за порушення умов договору не буде нести практично майже ніякої відповідальності. Окрім того у договорі вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу на момент укладення договору. За умовами договору вона може бути змінена у разі зміни відпускної ціни мінітрактора у продавця. Можуть бути збільшені розміри платежів у звязку із інфляційними процесами, податковими змінами тощо. При цьому розміри таких платежів можуть лише збільшуватися, зменшуватися платежі у звязку із такими процесами не можуть. Зі змісту договору випливає, що позивач фактично не може вплинути на вибір продавця та компанії, яка буде надавати страхові послуги. Таке обмеження позивача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача. Таким чином за невиконання договірного зобовязання відповідач майже не несе відповідальності, а позивач у разі похибки жорстко втрачає все. Вигода відповідача внаслідок істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін очевидна, а порушення принципу добросовісності по відношенню до позивача, як споживача, завдають йому шкоди. За змістом\~статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач та в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. У разі неякісного предмета лізингу, його некомплектності або несправності, за відсутності інформації про продавця у договорі, споживач позбавляється фактично реалізації права предявлення вимог до продавця, що суперечить положенням\~статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої\~статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1\~статті 4Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої\~статті 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом, достовірно встановлено, що договір фінансового лізингу від 24 червня 2016 року, укладений між сторонами, одна з яких є фізичною особою, нотаріально посвідчено не було. Правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року в справі №6-65цс16, із яких слідує, що - договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд не вбачає в даній справі підстав для відступлення від вказаної правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення вказаного договору фінансового лізингу не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі і порушують вимоги Законів України «Про фінансовий лізинг» та «Про захист споживачів», а тому наявні передбачені законом підстави для визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності правочину. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З врахуванням правових наслідків недійсності правочину, суд стягує з відповідача на користь позивача 80\~000.00 грн., сплачених ним як авансовий платіж. Таким чином, позов позивача задовольнивши повністю. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Разом із тим, відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Таким чином, на час подання позову позивач, як споживач, що звернувся з позовом на захист своїх прав, згідно чинній станом на 18.08.2016 року редакції п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», був звільнений від сплати судового збору. А позов носить одночасно майновий та немайновий характер, тому судом стягується з відповідача в дохід держави 1% вартості позову 800.00 грн., та 551.20 грн., за вимогу немайнового характеру, а всього 1351.20 грн., судового збору. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обовязок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі вищевикладеного та

Outcome: approved