Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

19 квітня 2016 року Радехівська міська рада звеннулася до суду з позовом до КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на нерухоме майно,- В заяві зазначає, що на підставі рішення виконавчого комітету Радехівської міської ради УРСР № 23 від 10 грудня 1968 року Радехівській міській раді було надано у власність будинковолодіння в [ADDRESS], що засвідчується копією виписки з рішення, наданої КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» з матеріалів інвентаризаційної справи. У відповідності до п.23 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р. Львівським Міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності на будинковолодіння за Радехівською міською радою, реєстраційний № 138. Відмітка про реєстрацію розміщена на виписці із рішення. Після реєстрації власникові було надане реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа, тобто рішення. Вказаний житловий будинок був перебудований та поділений на дві квартири. [ADDRESS] в цьому будинку Органом приватизації державного житлового фонду Радехівського державного комунального підприємства «Будинкоуправління» передано у власність [PERSON] (свідоцтво на право приватної власності від 30 листопада 1993 року зареєстроване у Червоноградському МБТІ в реєстровій книзі за №970). Такі відомості підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № [NUMBER] від 10.04.2016 року, в якій зазначено, що квартира № 2 на вул. І. Франка в м. Радехові належить спадкоємцю [PERSON]. Квартира №1 залишилася у комунальній власності Радехівської міської ради. Відомості про реєстрацію речового права на дану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, а значить таке право зареєстрованим після 01.01.2013 року не було. У повідомленні КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» № 1332 від 22.03.2016 року зазначено, що станом на 31.12.2012 рік право власності на квартиру [ADDRESS] не оформлялося. Отже, КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» право власності міської ради на нерухоме майно не визнається. Цивільним кодексом України у ст. 316 визначене поняття права власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 317 ЦК України зазначає, що зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власниками нерухомого майна можуть бути фізичні та юридичні особи. У ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Станом на даний час у Радехівської міської ради виникла потреба у реалізації своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, однак такі права не можуть бути реалізовані у зв'язку із втратою правовстановлюючого документа реєстраційного посвідчення, а також не визнанням факту реєстрації речового права на користь Ради КП ЛОР «Червоноградське МБТІ». Рада не може отримати дублікат правовстановлюючого документа у зв'язку із ліквідацією особи-видавця документа - Органу приватизації державного житлового фонду Радехівського державного комунального підприємства «Будинкоуправління». Окрім того, сучасний порядок розпорядження нерухомим майном вимагає реєстрації речового права на нерухоме майно, що передбачається ст. 331 ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі лише копії виписки із рішення виконавчого комітету Радехівської міської ради УРСР № 23 від 10 грудня 1968 року не може бути зареєстроване речове право на будинковолодіння в м. Радехові на вул. І. Франка. 13 на користь Радехівської міської ради. У міської ради немає достатніх доказів (документів) на підтвердження речового права на нерухоме майно для реєстрації в загальному порядку, а тому не залишається іншого способу захисту свого невизнаного (порушеного) права, окрім як звернутися із позовом до суду. Стаття 392 ЦК України вказує, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини першої статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) позови, що виникають з приводу захисту права власності та інших речових прав на нерухоме майно пред'являються за місцем знаходження майна або основної його частини (виключна підсудність). Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у пункті 5 вказує, що суд, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). У пункті 37 постанови Пленуму зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до висновку про вартість майна від 12 жовтня 2015 року, виконаного ПП [PERSON], вартість частини житлового будинку ([ADDRESS]) площею 47,4 м.кв. в [ADDRESS] становить 11117,00 гривень. Загальна площа квартири підтверджується відомостями з технічного паспорта від 21.08.2015 року виготовленого інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] Просить суд постановити рішення, яким визнати за Радехівською міською радою Львівської області право власності на квартиру [ADDRESS] площею 47,4 м.кв. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, як вони викладені у позовній заяві просив постановити рішення про задоволення позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, подав суду заперечення на позовну заяву, в якому просив розглядати справи без їх участі та відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» до 31.12.2012 року було органом, який здійснював реєстрацію прав власності на нерухоме майно згідно поданих правовстановлюючих документів. З 1.01.2013 року КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» втратило повноваження щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вказаними повноваженнями з 2013 року наділене Міністерство юстиції, тому КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» є неналежним відповідачем по справі (а.с.37). Вислухавши пояснення представника позивача на підтримання позовних вимог, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд робить висновки про те, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонам (ст..ст.10,11 ЦПК України). Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд встановив, що рішенням виконавчого комітету Радехівської міської ради депутатів трудящих УРСР Радехівського району Львівської області №23 від 10 грудня 1968 року, затверджено реєстр №1 від 10.12.1968 року на домоволодіння, яке належить Радехівській міській раді депутатів трудящих УРСР на [ADDRESS] (в цілому) та запропоновано просити Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації зареєструвати вказане домоволодіння на державної власності за Радехівською міською радою депутатів трудящих, що підтверджується випискою із рішення виконавчого комітету Радехівської міської ради депутатів трудящих УРСР Радехівського району Львівської області №23 від 10 грудня 1968 року (а.с.22,23). 20.11.1993 року КП ЛОР «Червоноградським МБТІ» було видано [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] свідоцтво про право власності на [ADDRESS]. За ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У ч. 1 ст. 182 ЦК України Кодексу встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 цієї статті). Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, регулював Закон №1952-ІV. Згідно з п. 5 розд. V «Прикінцеві положення» цього самого Закону до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Реєстрацію прав власності на нерухоме майно за п. 1.3 Тимчасового положення здійснювали комунальні підприємства БТІ у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Відповідно до положень Закону № 1952-ІV і Тимчасового положення БТІ здійснювало лише державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а отже, не може бути стороною у справі щодо визнання такого права, оскільки не є особою, від якої відповідне право перейшло, або особою, яка може претендувати на таке право. Виписка із рішення виконавчого комітету Радехівської міської ради депутатів трудящих УРСР Радехівського району Львівської області №23 від 10 грудня 1968 року не є правовстановлюючим документом на підставі якого у позивача виникає права на визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS]. Доказів про те, що квартира [ADDRESS] залишилася у комунальній власності Радехівської міської ради суду не подано, а відомості про реєстрацію речового права на дану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, що свідчить про те, що це право зареєстрованим після 1.01.2013 року не було. Тобто позовні вимоги до КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» про визнання права власності є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки останній не є належним відповідачем по справі. Відповідно до положень статей 3,4,11,27,31 ЦПК України право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. Кожне цивільне право, якщо воно порушене або не визнається, підлягає захисту не у будь-який, а цілком конкретний визначений законодавством спосіб захисту. Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження, у даному випадку позивач розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Узагальнюючи наведене, суд робить висновки про те, що вимоги позивача, з урахуванням вимог чинного законодавства, задоволенню не підлягають, оскільки КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» є неналежним відповідачем по справі, а представником позивача в судовому засіданні клопотань про заміну належним не поступало, тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Окрім цього, стороною позивача невірно вибраний спосіб захисту свого права.

Outcome: dismissed