Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

19 квітня 2017 року ГУ ДФС у Львівській області пред'явив позов про стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів у розмірі 2325,91 гривень. В обґрунтування позову наведено наступне. Згідно з постановою КМ України від 11.02.2016 року №77 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. N 1078 і від 9 грудня 2015 р. N 1013» змінено порядок проведення індексації грошових доходів населення. Ця постанова застосовується з 01.12.2015 року. На виконання вищевказаної постанови видано: наказ ДФС України від 12.03.2016 року №209 «Про внесення змін до наказу ДФС від 21.12.2015 року №989», наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 25.03.2016 року №283 «Про введення в дію переліків змін №7, №1 до штатних розписів Головного управління ДФС у Львівській області» та наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 28.03.2016 року №288 «Про встановлення посадових окладів працівникам Головного управління ДФС у Львівській області». На підставі вищевказаних нормативно-правових актів було здійснено перерахунок посадового окладу та виплат, що входять до структури заробітної плати відповідачу. Таким чином, у відповідача виникла дебіторська заборгованість перед позивачем у розмірі 2325,91 гривень. Позивач письмово повідомив відповідача про наявність заборгованості з проханням повернути кошти в касу. Відповідач на листи позивача не відреагував. Зазначив, що такий перерахунок було здійснено відповідачу який станом на березень 2016року був звільнений з подальшим виходом на пенсію в грудні 2015року. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просить проводити судовий розгляд справи у його відсутності.. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просить проводити судовий розгляд справи у його відсутності, подав до суду письмові обґрунтування своїх заперечень. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до додатку №7 до наказу ДФС від 21.12.2015 року №989 у редакції наказу ДФС від 12.03.2016 року №209 посадовий оклад старшого слідчого з особливо важливих справ встановлено у розмірі 1378-1438 гривень. 23.12.2015 року на підставі наказу від 23.12.2015 року №414-о «Про звільнення [PERSON]» відповідача було звільнено з посади старшого слідчого з особливо важливих справ контрольно-методичного відділу слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Львівській області з виплатою грошової допомоги. Внаслідок прийняття наказу №288 від 28.03.2016року, було зменшено посадові оклади та проведено відповідний перерахунок, в результаті чого у [PERSON] виникла заборгованість по заробітній платі перед позивачем, яка станом на 31.03.2016р. становить 2325,91 грн. Як видно зі змісту наказу начальника ГУ ДФС у Львівській області №288 від 28.03.2016 року «Про встановлення посадових окладів працівникам Головного управління ДФС у Львівській області», посадові оклади встановлено саме працівниками ГУ ДФС у Львівській області, тобто особам, які перебувають у трудових відносинах з позивачем на момент видачі наказу. На момент видачі наказу 28.03.2016року №288 [PERSON] не перебував у трудових відносинах з ГУ ДФС у Львівській області, а тому у позивача були відсутні повноваження і компетенція на встановлення відповідачу посадових окладів. Крім того, у вищевказаному наказі не наведено жодного нормативного обґрунтування щодо повноважень і компетенції ГУ ДФС у Львівській області встановлювати посадові оклади особам, які не перебувають в трудових відносинах з позивачем, що свідчить про відсутність таких повноважень та компетенції. Згідно з ст.22 Закону України « Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплатии праці, що погуршують умови, встановленні законодавством, угодами та колективними договорами. Статтею 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3,5,6 статті 36 і пунктах 1,2 і 5 статті 40цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Тобто, з наведеної норми Закону випливає, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись лише у випадках, передбачених законодавством України і з працівників, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем. Крім того, згідно ст.129 КЗпП України, не допускаються відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством не звертається стягнення. Згідно, п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ч.2 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуте інше майно, якщо це встановлено законом. Враховуючи той факт, що нарахування відповідачу були здійсненні позивачем за відсутності рахункової помилки, в добровільному порядку, а також те, що судом не встановлено факту недобросовісності зі сторони [PERSON], а відтак у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed