Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

19.06.2018 позивач [PERSON] звернувся до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчиненого злочину. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.06.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. У позовній заяві [PERSON] вимоги обґрунтовує тим, що 22.07.2018 приблизно о 17:55год. на пішохідному переході по вул. Тампере у м. Києві його збив автомобіль марки «Nissan Qashqai» д/з [NUMBER], яким керував водій [PERSON] Від зіткнення з автомобілем, позивач отримав значні тілесні ушкодження та без свідомості був доставлений до медичного закладу, де йому було проведено ряд хірургічних операцій, серед яких і заміна суглобу таза. Загальна сума лікування позивача становить 200 000,00грн. Третя особа - [PERSON] застрахував свою відповідальність, шляхом укладання з відповідачем договору у формі Полісу № АК/7351990 від 31.07.2017, згідно із яким ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю на одного потерпілого складає 200 000,00грн. За заявою позивача від 22.03.2018, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» була відкрита справа за страховим випадком № 47368. Наприкінці квітня 2018 року позивач отримав від відповідача лист-відповідь за №2441-31 від 06.04.2018, з якого дізнався, що у виплаті йому відмовлено, від чого його стан здоров'я погіршився. Разом з тим, відповідач спричинив позивачу моральної шкоди, яка полягає у тому, що позивач зазнав негативних наслідків з боку відповідача, до якого позивач змушений був неодноразово з'являтись особисто навіть під час тяжкого стану здоров'я. До негативних наслідків слід віднести і те, що позивач пережив душевний стрес не тільки від отриманих травм під час ДТП, а головне від ставлення відповідача і не бажання останнього виплатити кошти, які документально підтвердженні. Несвоєчасне відшкодування позивачу понесених матеріальних збитків, викликало у позивача відчуття незахищеності від протиправних дій з боку відповідача, внаслідок чого у позивача погіршились стосунки у родині у зв'язку з непередбачуваним зниженням достатку, несення витрат на додаткове тривале лікування. Враховуючи всі зазначені обставини позовної заяви, позивач [PERSON] просить суд стягнути з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 200 000,00грн та моральну шкоду в розмірі 15 000,00грн. Відповідачем ПрАТ СК «ПЗУ Україна» через канцелярію суду 19.09.2018 подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що 31.07.2017 між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та [PERSON] був укладений Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів №АК/7351990, згідно Полісу забезпечений є транспортний засіб «Nissan», д/з [NUMBER]. 22.03.2018 до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» звернувся представник позивача [PERSON] з заявою про настання подій 05.12.2017 за участю зазначеного транспортного засобу та позивача як пішохода. Дану заяву було прийнято Страховиком до розгляду та проведено дії по встановленню всіх обставин випадку, які б давали можливість прийняти рішення про виплату страхового відшкодування. В ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 05.02.2018 по справі 3755/1569/18 зазначається: «Надані суду клопотання потерпілого та обвинуваченого підтверджують примирення з потерпілим [PERSON] з обвинуваченим [PERSON], та відшкодування завданих злочином збитків потерпілому». Враховуючи вищезазначене, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» листом за №2441-31 від 06.04.2018 відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування стосовно події 05.12.2017. У зв'язку з цим, представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підримав та просив задовольнити. Відповідач у судові засідання представника не направляв, повідомлялись належним чином, про що в матеріалах містяться повідомлення про вручення. Причини неявки представника в судові засідання не повідомили. Третя особа - [PERSON] у судові засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, заслухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Як установлено судом і вбачається з матеріалів справи, 22.07.2018 приблизно о 17:55год. на пішохідному переході по вул. Тампере у м. Києві [PERSON] збив автомобіль марки «Nissan Qashqai» д/з [NUMBER], яким керував водій [PERSON] Позивачу були завдані матеріальні збитки, що складаються з витрат, пов'язаних з лікуванням, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом, а саме витрати на придбання ліків, що підтверджується відповідними чеками та витрат пов'язаних з заміною суглобу, що підтверджується товарними чеками та рахунком фактурою. Цивільно-правова відповідальність власника вказаного автомобіля застрахована ПрАТ СК «ПЗУ Україна», згідно із полісом № АК/7351990 від 31.07.2017року. Ухвалою Дніпровського районного суду від 05.02.2018 року звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності з вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв'язку із примиренням з потерпілим [PERSON] Із змісту даної ухвали вбачається, що в ході досудового розслідування було встановлено, що порушення п. 10.1. та 18.1. ПДР України водієм [PERSON] знаходяться в причинно-наслідковому зв'язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння пішоходу [PERSON] тілесних ушкоджень середньої тяжкості. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, постанова слідчого, прокурора, суду про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. п. 4, 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013, обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами 1, 4 статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.01.2016 у справі N 6-2808цс15, від 14.09.2016 у справі N 6-725цс16 та Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 344/10730/15-ц про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. Аналогічний правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-954цс16, від якого колегія суддів не вважає за необхідне відступити. Позивач не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Суд вважає, що позивачем доведено заподіяння позивачу відповідачем матеріальної шкоди. Розмір матеріальної шкоди позивачем доведено в судовому засіданні повністю та підтверджується відповідними доказами, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено наступне. Згідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( втому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушені стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно приписів ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд наголошує, що будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. За роз'ясненнями в пунктах 3, 9 постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 23.1 ст. 23, п. 27.1 ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. N 1961-IV, з подальшими змінами (в редакції на 26.01.2015р.) шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов'язана із смертю потерпілого. Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Згідно із п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. За загальним правилом в п. 35.1 ст. 35 Закону N 1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Як вбачається з заяви про настання страхового випадку по договору страхування ОСЦПВВНТЗ на відшкодування шкоди завданої здоров'ю та життю № справи 47368 страхова компанія ПрАТ СК «ПЗУ Україна» була повідомлена про настання дорожньо-транспортної пригоди за участю застрахованого транспортного засобу. Дорожньо-транспортна пригода, що трапилася 22.07.2017, є страховим випадком. На підставі статтей 5, 22, 23, 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова компанія має нести обов'язки згідно з укладеним з [PERSON] договором обов'язкового страхування. Враховуючи, що [PERSON] застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами, то за спричинену забезпеченим транспортним засобом шкоду повинна відповідати в першу чергу страхова компанія, на чому наголошує Верховний Суд в своїх рішеннях. Так, у справі № 755/18006/15-ц (постанова від 04.07.2018р.) Велика Палата Верховного Суду, розмежувавши інститути регресу та суброгації, зазначила, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. У справі № 264/6326/15-ц (постанова від 25.07.2018р.) Верховний Суд відхилив, як безпідставні, доводи касаційної скарги про те, що позивачка до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не зверталася, оскільки спростовуються саме даною позовною заявою, отримавши яку страховик у добровільному порядку мав можливість відшкодувати їй спірне страхове відшкодування. Як з'ясовано, позивач позиваючись до суду із вимогами, пред'явленими до страховика, не відмовлявся від права, наданого йому на підставі договору між страховиком і страхувальником - [PERSON] Однак, незважаючи на наявні відомості про розглядуваний спір і висунуті у позові вимоги про відшкодування моральної шкоди, до теперішнього часу в позасудовому порядку страховиком не прийнято рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). Враховуючи обставини, при яких позивачу були завдані тілесні ушкодження та спричинена моральна шкода, глибину, тяжкість його моральних страждань, а також, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнення з відповідача на його користь у відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 15000,00гривень. Отже, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог [PERSON] Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 3225грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved