Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

18.11.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.08.2019 між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг грошові кошти у розмірі 47570,00 грн та зобов`язався повернути до 20.11.2019. Проте до теперішнього часу відповідачем зобов`язання не виконані, грошові кошти не повернуті. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов, стягнути суму боргу, сплачену суму судового збору та витрати на правничу допомогу. Позивач у судове не з`явився, уповноважив адвоката Лончак Т.І. представляти його інтереси. Представник позивача адвокат Лончак Т.І. звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явивився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не сповістив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, відповідача, перевіривши обставини справи приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 20.08.2019 р. [PERSON] надав [PERSON] розписку, якою засвідчив те, що він отримав 47570,00 гривень. Кошти [PERSON] повинен був повертати щомісячно до 15 числа місяця (починаючи з вересня 2019 р.) в сумі не меншій ніж 15857,00 грн. Повне повернення суми позики зобов`язувався здійснити до 20.11.2019 р. Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Як вбачається з розписки відповідач [PERSON] зобов`язався повертати щомісячно до 15 числа місяця (починаючи з вересня 2019 р.) в сумі не меншій ніж 15857,00 грн. Повне повернення суми позики зобов`язувався здійснити до 20.11.2019 р. При цьому п. 5.3. Договору безвідсоткової позики від 20.08.2019 року зазначено, що у випадку порушення позичальником строку повернення позики (частини позики), позичальник має право вимагати від позичальника дострокового розірвання договору та негайного повернення всієї суми позики. Перша частина позики в сумі не менше 15857,00 грн. повинна була бути повернута до 15 вересня 2019 року. У зв`язку з невиконанням позичальником строку повернення частини позики, позикодавець набув право на дострокове розірвання договору та витребування всієї суми позики до закінчення строку дії договору. В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином сторони належним чином уклали договір позики, узгодивши всі істотні умови. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. З оглянутої судом наданої позивачем оригіналу розписки від 20.08.2019 вбачається, що відповідач зобов`язується повертати щомісячно до 15 числа місяця (починаючи з вересня 2019 р.) в сумі не меншій ніж 15857,00 грн. Повне повернення суми позики зобов`язувався здійснити до 20.11.2019 р. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного: ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядає справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Проте, позивачем та представником позивача не надано належних та допустимих доказів надання та оплати витрат на надання професійної правничої допомоги. Враховуючи викладене суд дійшов висновку вимогами про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню. При подачі позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 768,40 грн, який, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial