Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

18.10.2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м.Миколаєва про визначення місця проживання дитини. У заяві позивач зазначила, що 21.09.2001 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них є діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02.08.2019 року шлюб між ними розірвано. З відповідачем вони проживають окремо з серпня 2018 року. Наразі вона проживає разом з дітьми у власній квартирі, яка розташована за адресою [ADDRESS] . В той же час вона не може дійти повної згоди з колишнім чоловіком щодо питань виховання їх молодшої доньки, [PERSON] . Посилаючись на те, що вона має роботу, самостійних дохід і місця проживання, характеризується позитивно, спиртні напої або наркотичні засоби не вживає, фактичним вихованням доньки займається вона та вона має усі можливості для її належного забезпечення необхідним, просила задовольнити позовну заяву та визначити місце проживання [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Ухвалою від 14.11.2019 року по даній справі відкрито провадження. 09.01.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву про визначення місця проживання дитини від відповідача [PERSON] , в якому останній посилався на те, що колишня дружина забороняє йому спілкуватися з донькою, не надає можливості проводити разом з нею час, у зв`язку з чим він не може знайти згоду із колишньою дружино, щодо виховання молодшої доньки [PERSON] . Ухвалою від 03.02.2020 року дана цивільна справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав. Третя особа - представник Миколаївської міської ради у судовому засіданні вважав доцільним визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про зміну імені, 03.02.2016 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Судом встановлено, що сторони з 21.09.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, але рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 02.08.2019 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1998 року, договору дарування від 20.08.2004 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.02.2011 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Як вбачається із матеріалів цивільної справи та судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Разом із позивачем [PERSON] проживає і її донька, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки від 20.09.2019 року за №77 виданої закладом дошкільної освіти №64 управління освіти Миколаївської міської ради, [PERSON] , [INFO] відвідувала заклад дошкільної освіти №64. [PERSON] мати вихованця, займалася вихованням доньки, приводила і забирала із садочка, систематично відвідувала батьківські збори, брала активну участь у житті групи та закладу. Батько вихованця, [PERSON] , у період з 01.09.2018 по 31.08.2019 не приймав участі у вихованні дитини. Відповідно до листа від 15.10.2019 року за № 01-13/982 КНП ММР «ЦПМСД №6», [PERSON] , [INFO] з народження спостерігалася за місцем проживання по [ADDRESS] . На прийом дівчинку приводила мама. Лікарняні листи по догляду за дитиною виписувались на маму [PERSON] . Відповідно до довідки від 04.10.2019 року за № 337 виданої Миколаївською ЗОШ І-ІІІ ступенів №6, [PERSON] є ученицею 1-В класу Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №6 Миколаївської міської ради Миколаївської області. Мати [PERSON] відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті та вихованні доньки. Батько учениці, [PERSON] , участі у вихованні доньки не приймає, школу не відвідує, успіхами в навчанні дитини не цікавиться. Контакту з вчителем не підтримує. Відповідно до характеристики від 10.10.2019 року виданої департаментом економічного розвитку та регіональної політики Миколаївською обласною державною адміністрацією, [PERSON] працює головним спеціалістом відділу промислової політики та інвестиційної діяльності управління з питань регіональної політики та економічного розвитку департаменту економічного розвитку та регіональної політики Миколаївської облдержадміністрації з 02.11.2015 року. За період роботи зарекомендувала себе як кваліфікований та компетентний спеціаліст. До своїх обов`язків ставиться сумлінно, уміє організовувати свою роботу. Доброзичлива, культурна у поведінці з людьми, у спілкуванні тактовна, дисциплінована. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі «6» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічна норма закріплена у статті 80 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Отже, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що мати [PERSON] , незважаючи на рівність батьків у вихованні дитини, які встановлені Сімейним Кодексом України, з урахуванням встановлених обставин по цій справі, на даний час має більше переваг по відношенню до батька [PERSON] , щодо визначення місяця проживання їх дитини. До того ж, головним критерієм при визначенні місця проживання дитини є інтереси цієї дитини, які повинні привалювати над інтересами батьків. З огляду на такий підхід, а саме що на даний час саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у звичній для неї обстановці, суд вважає, що на даний час визначення місця проживання дитини разом із матір`ю буде більш доцільним та буде найбільше відповідати інтересам дитини, сприяти її нормальному гармонійному розвитку. Також, вищезазначене підтверджуються висновком виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.02.2020 року, які вважають доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, а тому вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved