Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

17.12.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про втрату права на житло. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником будинковолодіння по [ADDRESS] , що посвідчується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, видане 02 липня 2020 року [PERSON] , приватним нотаріусом Тисменицького районного державного нотаріального округу, після померлої [INFO] матері [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину зареєстровано в реєстрі за №1083, спадкова справа №197/2019. Крім того, його право власності на вищевказане майно також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 липня 2020 року за №214773091. Зазначає, що свідоцтво про право на спадщину нотаріусом було видано тільки 02.07.2020, проте він є власником домоволодіння з 05 жовтня 2019 року. В вищевказаному будинковолодінні зареєстровані дружина його племінника [PERSON] - [PERSON] , 1987 року народження, та їх син [PERSON] , 2010 року народження. Зазначає, що дані особи не є членами його сім`ї, будь-які договори про їх проживання в будинку не укладалися. З 2015 року і по цей час вони фактично не проживають в ньому. Вказав, що [PERSON] та [PERSON] проживають по [ADDRESS] , однак відмовляються знятися з реєстраційного обліку в Тисменицькому РС УДМС та органах місцевого самоврядування. З часу реєстрації в будинковолодіння по [ADDRESS] відповідачі не брали жодної участі у витратах на утримання будинковолодіння, не здійснювали догляд за ним. Вищеперелічені обставини перешкоджають йому в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися будинковолодінням, тому його права підлягають судовому захисту. Ухвалою суду від 22.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.01.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Тисменицької РДА. Ухвалою суду від 09.03.2021 залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, службу у справах дітей Тисменицької міської ради. Ухвалою суду від 09.03.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті. Ухвалою суду від 23.04.2021 позовну вимогу в даній цивільній справі в частині визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинковолодінням по [ADDRESS] - залишено без розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, 23.04.2021 від нього до суду надійшла заява, в якій позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинковолодінням по [ADDRESS] просив задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, жодних клопотань від неї до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Свідок [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , надав суду показання, що живе поруч із будинковолодінням [PERSON] , зазначив, що там 30 років ніхто не проживає і умов для проживання там немає. Свідок [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , надав суду показання, що він є далеким родичем позивача, приблизно 30 років ніхто в будинковолодінні за адресою [ADDRESS] не проживає, умов для проживання там також немає. Колись за вказаною адресою жила мати позивача [PERSON] . Відповідача [PERSON] він приблизно 10 років взагалі не бачив. За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Оскільки сторони в судове засідання, призначене на 23.04.2021 не з`явилися, суд, з дотриманням положень ч. 6 ст.259 ЦПК України і ч. 5 ст. 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог ч. 4 ст.268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинковолодіння по [ADDRESS] , що посвідчується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, видане 02 липня 2020 року [PERSON] , приватним нотаріусом Тисменицького районного державного нотаріального округу, після померлої [INFO] матері [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину зареєстровано в реєстрі за №1083, спадкова справа №197/2019. Крім того, його право власності на вищевказане майно також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 липня 2020 року за №214773091 (а.с. 11). Відповідно до акту про встановлення факту проживання фізичних осіб в житловому будинку за їх місцем реєстрації від 02.10.2020 в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але станом на 02.10.2020 не проживають там [PERSON] і [PERSON] (а.с.12). Згідно з довідкою ТОВ «Прикарпатенерготрейд» від 02.12.2020 показники лічильника в будинковолодінні по [ADDRESS] станом на 01.11.2020 становить 8, середньомісячне споживання електроенергії 0 кВт*год (а.с.15), що підтверджує факт того, що за даною адресою ніхто не проживає. Відповідно до змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права (ст. 391 ЦК України) визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень ст.ст.379, 380, 381 ЦК України об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно яких власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідач дійсно не проживає у житлі більше шести місяців без поважних причин, втратив інтерес до вказаного житла, за місцем реєстрації не з`являється. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні спірним майном чи проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад законодавчо встановлені строки, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved