Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

18 вересня 2017 року [PERSON] надіслала на адресу суду засобами поштового зв'язку позовну заяву до Восьмої донецької державної нотаріальної контори, Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Донецької міської ради, в якій просить суд (згідно уточненої позовної заяви від 22 вересня 2017 року) визнати за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], який помер [INFO], визнати за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], право власності в порядку спадкування за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON], яка померла [INFO], визнати за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], право власності в порядку спадкування за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Позовна заява мотивована тим, що у грудні 2016 року позивач звернулась до Восьмої донецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO], та після смерті матері - [PERSON], яка померла [INFO]. Але державним нотаріусом Восьмої донецької державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що архів Восьмої донецької державної нотаріальної контори знаходиться в зоні проведення АТО. У зв'язку із чим у травні 2017 року позивач звернулась до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане майно на своє ім'я, як спадкоємцю першої черги відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України. Листом Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області повідомило про те, що всі документи були залишені у приміщенні, яке займала Восьма донецька державна нотаріальна контора у м. Донецьку у зв'язку із загрозою життю працівників державної нотаріальної контори, тому видати свідоцтва про право на спадщину за законом на теперішній час не представляється можливим. Вважає відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом незаконною. Позивач є спадкоємицею за законом після смерті батька [PERSON] та матері [PERSON], так як вона звернулась з відповідними заявами до нотаріальної котонтори, після чого було заведено відповідні нотаріальні спадкові справи після смерті її батьків. Заяви про прийняття спадщини позивач не відкликала. Повторне заведення в теперішній час спадкової справи органами нотаріату, які здійснюють свої повноваження на території, яка контролюється органами державної влади України, є неможливим. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Постанова про відмову у вчинені нотаріальних дій від 22 грудня 2016 року та лист Головного управління юстиції у Донецькій області від 31.05.2017 року № Б-363-0853 є фактично відмовою в оформленні права на спадщину. На теперішній час існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування в судовому порядку є єдиним способом захисту порушеного права. В судове засідання позивач, представник позивача не з'явились, позивача надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовну заяву підтримала, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача, Восьмої донецької державної нотаріальної контори, повтроно у судове засідання не з'явився, надав заяву у якій просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, повторно у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача, Донецької міської ради, повтроно у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач по справі [PERSON] є донькою [PERSON], 1929 року народження, та [PERSON], 1926 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача [NUMBER]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], уклали шлюб 14 червня 1991 року про що зроблений відповідний актовий запис № 370. Після укладення шлюбу [PERSON] привласнила прізвище - [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого [INFO] [PERSON] помер [INFO] про що зроблений відповідний актовий запис № 26. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 14 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку, [PERSON] померла [INFO] про що зроблений відповідний актовий запис № 980. Постановою Восьмої донецької державної нотаріальної контори від 22 грудня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що архів Восьмої донецької державної нотаріальної контори знаходиться в зоні проведення АТО, про що також було повідомлено позивача листом № Б-363-0853 від 31.05.2017 року Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Відповідно до копії витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 13147312 Восьмої донецької державної нотаріальної контори 19.02.208 зареєстровано спадкову справу № 44060469 після смерті [PERSON] Як вбачається з відповіді Восьмої донецької державної нотаріальної контори ГТУЮ у Донецькій області № 440/01-16 від 25 жовтня 2017 року, згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру №49599006 від 25.10.2017 року спадкова справа №229 не була заведена Восьмою донецькою державною нотаріальною конторою до майна померлого [INFO] [PERSON]. Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру №49598959 від 25.10.2017 року спадкова справа №14/2014 була заведена Восьмою донецькою державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON], [INFO]. Згідно вищевказаної довідки в межах спадкової справи свідоцтв про право на спадщину видано не було. Але надати відомості зі спадкової справи №14/2014 заведеної 12.10.2013 року після смерті [PERSON], а саме про коло спадкоємців померлої, про осіб, які прийняли спадщину після її смерті або відмовились від спадщини, інформацію про наявність заповіту, не уявляється можливим, у зв'язку з тим, що архів Восьмої донецької державної нотаріальної контори знаходиться в зоні проведення АТО. Згідно інформаційної довідки № 107078459 Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить відомостей щодо реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно регулюється Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності з 27.01.2005. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинним нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Отже, виникнення права власності у спадкодавця на житловий будинок не залежало від державної реєстрації цього права. Оскільки, житловий будинок [ADDRESS], що є предметом даного позову, було побудовано у продовж 1961 - 1991 років, тобто до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то порядок державної реєстрації зазначеного житлового будинку, повинен був проводитися відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 (далі - Інструкція). Відповідно до Інструкції, об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. 05 вересня 2008 року було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] за матеріалами інвентаризаційної справи №1-91676, згідно якого право власності на вищевказане майно належить [PERSON] на підставі дублікату договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 23.05.1958 року посвідченої Третьою Макіївською нотаріальною конторою за реєстраційним № 4063, виданого 29.07.1989 року Третьою Макіївською державної нотаріальною конторою за реєстраційним № 2435. Також, право вланості померлого [PERSON] на зазначене нерухоме майно підтверджується актом від 22.04.1958 року, актом приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 22.06.1989 року, та копією домової книги. За таких обставин, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що підтверджено право власності померлого [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2001 року право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON], договір посвідчено державним нотаріусом Восьмої донецької державної нотаріальної контори Потужним О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2-4035. Також, згідно реєстраційного напису на документі про право приватної власності, вищевказана квартира у цілому зареєстрована Донецьким бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] і записана в реєстрову книгу № 1/29 ДК-(101) за реєстровим № 895 від 25 січня 2002 року. Згідно інформаційної довідки № 107079314 Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить відомостей щодо реєстрації права власності на вказане вище нерухоме майно. 23 січня 2002 року було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] за матеріалами інвентаризаційної справи №б/н, реєстровим номером № 1/29 ДК-895(101). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2009 року право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON], договір посвідчено Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Чорна М.Н. та зареєстровано в реєстрі за № 1135. Вищевказане також підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 107078990. 09 вересня 2009 року було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] за матеріалами інвентаризаційної справи №1/92036, реєстровим номером № 71/1/53 р 134. [PERSON] помер [INFO], тому при вирішенні даного спору підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час відкриття спадщини, тобто ЦК України (в редакції 1963 року). У чинність ст. 529 ЦК України (редакція 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, на підставі зазначених вище доказів та пояснення позивача, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], та прийняла спадщину, так як фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON], що підтверджується письмовими матеріалами справи, та письмовими поясненнями [PERSON], та позивача [PERSON] [PERSON] померла [INFO], тому при вирішенні даного спору підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час відкриття спадщини, тобто ЦК України (в редакції 2004 року). У відповідності до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1258, ч.1 ст.1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивач належним чином прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], так як проживала разом зі спадкодавцем на момент смерті, та звернулась з відповідною заявою до нотаріальної контори в установлений законом строк, що підтвержується письмовими матеріалами справи та письмовими поясненнями [PERSON], та позивача [PERSON] Інших спадкоємців за законом, або за заповітом матеріалами справи не встановлено, позивач зазначає, що є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину належним чином після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 319, ч, 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Веуеіег V. Ііаіу), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 200071). На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості користуватися та розпоряджатися позивачем майном, що входить до спадкового майна та належить позивачу в порядку спадкування, відсутні. Проте в порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності на спадкове майно порушено - через тимчасову окупацію окремих районів Донецької області. Виходячи з вищенаведеного,

Outcome: approved