Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

18.07.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Композит-СТК» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, моральної шкоди. Із позову вбачається, що з 21.05.2013 року по 30.04.2014 року позивачка та відповідач перебували у трудових відносинах між собою. Позивачка була прийнята на посаду оператора виробничої дільниці, відповідно до наказу № 49-КЗ від 21.05.2013 року. Згідно наказу № 35-КЗ від 30.04.2014 року позивачку було звільнено з посади за угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП. 08.05.2014 року позивачці була видана трудова книжка, розрахункові кошти та довідка про розмір заробітної плати. Отримавши вказані документи позивачці стало відомо, що ТОВ «Композит-СТК» не нарахована та несплачена компенсація за невикористану відпустку, заробітна плата за березень 2014 року сплачена не в повному обсязі, оскільки була обрахована виходячи з 4-годинного робочого дня. Проте всі працівники, в тому числі і позивачка, працювали повний восьми робочий день, жодних заяв про неповний робочий день не подавали, ніяких наказів про попередження та зміну суттєвих умов праці (неповний робочий день з ініціативи адміністрації) до її відома не доводились і вона їх не підписувала. Позивачка пропрацювала у відповідача 11 місяців та 9 днів, за цей період кількість днів щорічної відпустки складала 22 дні. За період роботи позивачці двічі надавалась відпустка тривалість по 10 днів. Заборгованість по щорічній відпустці складає 22-20 = 2 дні. При цьому, позивачка як мати двох дітей віком до 15 років, відповідно до ст. 182-1 КЗпП України мала право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів. Отже, загальна заборгованість по відпусткам складає: по щорічній 2 дні та 9 днів за додаткову відпустку, а всього 11 днів. Відповідачем не сплачена компенсація за невикористану відпустку за 11 днів, що складає 1404,79 грн., яка обрахована виходячи з мінімальної заробітної плати за фактично відпрацьований період до звільнення (середній розмір мінімальної заробітної плати за період з квітня 2013 року по березень 2014 року складає 1170,66 грн.: 30 =39,02 грн. (середньоденна заробітна плата)х11 днів = 429,22 грн.. Також відповідачем в односторонньому порядку самовільно проведено зменшення нарахування заробітної плати за березень 2014 року, тобто нараховано та сплачено заробітну плату виходячи з 4-годинного робочого дня на підставі наказу від 03.01.2014 року № 3/14, про який позивачці стало відомо 11.07.2014 року (через 72 дні після звільнення). Такі дії відповідача та сам наказ є незаконними і не підлягають застосуванню при визначенні розміру заробітної плати позивачці в березні 2014 року, яка не була поставлена до відома про неповний робочий день та з наказом не ознайомлена і працювала в режимі повного робочого дня на протязі всього місяця. Оскільки позивачка не ознайомлена зі штатним розписом та їй невідомий точний розмір заробітної плати, свій розрахунок не донарахованої заробітної плати вона зробила виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на місяць, тобто 1/2 від 1218 грн., що складає 609 грн.. Так само позивачка виходила ї при визначенні середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 01.05.2014 року по день звернення до суду 18.07.2014 року = 79 днів, тобто 1218 грн. : 30 х 79 днів, що складає 3 207,40 грн.. На момент звернення позивачки до суду з позовом відповідач заборгованість по заробітній платі не виплатив. Діями відповідача по невиплаті позивачці заробітної плати було спричинено моральну шкоду, яка виразилася в тому, що в період невиплати зарплати позивачка була позбавлена можливості придбати необхідні продукти харчування, речі, сплачувати комунальні послуги, а поведінка відповідача позбавила позивачку можливостей реалізації своїх звичок і бажань, так як у неї пішло багато зусиль на складання заяв, звернень та судових позовів. Моральну шкоду вона оцінює у 7000,00 грн. Просить суд винести рішення, яким стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за березень 2014 року в сумі 609 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку працівникам, які мають дітей за 11 днів в сумі 429,22 грн., суму середнього заробітку за час затримки виплат по день фактичного розрахунку в сумі 3 207,40 грн., моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн.. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Була не проти винесення по справі заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився за невідомою суду причиною, про час слухання справи повідомлявся належним чином. Дії відповідача суд оцінює як недобросовісне зловживання своїми процесуальними правами, спрямоване на затягування розгляду справи та визнає причину його неявки в суд неповажними, і вирішує справу на підставі наявних в ній доказів. Зі згоди позивачки та її представника судом ухвалено про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали учать у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, прийшов до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Правовідносини по даному позову регулюються Кодексом законів про працю України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про оплату праці». Як встановлено у судовому засіданні, позивачка з 21.05.2013 року по 30.04.2014 року працювала в ТОВ «Композит-СТК» на посаді оператора виробничої дільниці. Згідно наказу № 35-КЗ від 30.04.2014 року була звільнена з посади за угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с. 14). Позивачка має двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Верхньотерснянською сільською радою Гуляйпільського району Запорізької області від 12.03.2007 року ( а.с.27) та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Верхньотерснянською сільською радою Гуляйпільського району Запорізької області від 05.11.2009 року ( а.с.27-зворотній бік). Згідно наказу № 52/13 від 25.12.2013 року в ТОВ «Композит-СТК» в зв'язку з сезонним скороченням об'єму виробництва всім працівникам, в обов'язковому порядку рекомендовано написати заяви про перехід на 4-годинний робочий день до 31.12.2013 року (а.с.35). 08.05.2014 року позивачці була повернута трудова книжка, видані розрахункові кошти та видана довідка про розмір заробітної плати. В довідці про доходи зазначено, що позивачка в березні 2014 року отримала заробітну плату в сумі 450,46 грн. з яких було утримано 16,22 грн. і до виплати підлягала сума 434,24 грн.( а.с.16-17). Таким чином, отримавши розрахункові кошти та довідки про доходи позивачці стало відомо, що ТОВ «Композит-СТК» не нарахувало та не сплатило заробітну плату в повному обсязі, оскільки вона була обрахована виходячи з 4-годинного робочого дня. Проте, як встановлено з пояснень позивачки, вона ніяких заяв про переведення її на неповний робочий день адміністрації Товариства не подавала і її не ознайомлювали з відповідним наказом по підприємству. З записів у трудовій книжці позивачки встановлено, що вона пропрацювала на ТОВ «Композит-СТК» 11 місяців та 9 днів, за цей період кількість днів щорічної відпустки склала 22 дні. З пояснень позивачко встановлено, що за увесь період роботи їх двічі надавались відпустки тривалістю по 10 днів. Отже, заборгованість по щорічній відпустці складає 22-20 = 2 дні. При цьому, позивачка, як мати двох дітей віком до 15 років має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів. Тому, загальна заборгованість по відпусткам складає 11 днів ( 2 дні - щорічна основна відпустка та 10 днів додаткової відпустки, як особі, що має двох дітей). Відповідачем несплачена компенсація за невикористану відпустку за 11 днів, що складає 1404,79 грн., яка обрахована виходячи з мінімальної заробітної плати за фактично відпрацьований період до звільнення (середній розмір мінімальної заробітної плати за період з квітня 2013 року по березень 2014 року складав 1170,66 грн. : 30 = 39,02 грн. (середньоденна заробітна плата) х 11 днів = 429,22 грн. З пояснень позивачки встановлено, що вона у добровільному порядку надала до адміністрації Товариства заяву про неповний 4-годинний робочий день на період роботи з 01.01.2014 року по 28.02.2014 року включно, продовжуючи працювати повний робочий день. Інших заяв на будь-який період часу з цього приводу вона не писала і з відповідними наказами її не ознайомлювали. За результатами колективного звернення 29.04.2014 року до голови Гуляйпільської райдержадміністрації була створена комісія в складі начальника відділу з питань праці та зайнятості управління соціального захисту населення Гуляйпільської адміністрації Бальсанко Н.В., головного спеціаліста відділу житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури управління Мартиненко С.В. та за участі Головного державного інспектора територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області Гайдук О.П.. У довідці комісії від 06.05.2014 року зазначено, що здійснити перевірку викладених в заяві працівників ТОВ «Композит-СТК» фактів не має можливості, оскільки підприємство зареєстроване в м. Дніпропетровську та порекомендовано звернутися до суду ( а.с.47). Звернення працівників ТОВ «Композит-СТК» щодо порушення трудового законодавства та конституційних прав громадян з боку роботодавця до Гуляйпільської прокуратури Запорізької області та прокуратури Дніпропетровської області не дали очікуваних результатів, а самі звернення були перенаправлені за належністю для розгляду до територіальних державних інспекцій з питань праці ( а.с.39, 41,44,46). 11.07.2014 року надійшла відповідь від Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області за № 2635 від 07.07.2014 року про те, що посадовою особою було проведено позапланову перевірку ТОВ «Композит-СТК», під час якої представником Товариства був наданий наказ від 03.01.2014 року за № 3/14, в якому зазначалося, що у зв'язку із сезонним скороченням об'єму виробництва з 01.03.2014 року на підприємстві та його структурних підрозділах буде встановлено чотирьохгодинний робочий день, але зі ста працівників під особистий підпис були ознайомлені з ним лише 20 осіб. Інспекцією складено акт та винесено припис щодо порушення підприємством ч. 3 ст. 32 КЗпП України, а заявникам було порекомендовано звернутися до суду (а.с. 37). Відповідно до п. 4 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України № 386/2011 від 6 квітня 2011 року визначено обсяг повноважень, наданих службовцям ТДІзПП, які обумовлені здійсненням контролю додержання законодавства про працю в частині реалізації прав і гарантій працівників. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем в односторонньому порядку самовільно проведено зменшення нарахування заробітної плати за березень 2014 року, тобто нараховано та сплачено заробітну плату виходячи з 4-годинного робочого дня на підставі наказу від 03.01.2014 року № 3/14, про який позивачці стало відомо 11.07.2014 року (через 72 дні після звільнення). Такі дії відповідача та сам наказ є незаконними і не підлягають застосуванню при визначенні розміру заробітної плати позивачці в березні 2014 року, яка не була поставлена до відома про неповний робочий день та з наказом не ознайомлена і працювала в режимі повного робочого дня на протязі всього місяця. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ч.3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією є спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. За правилами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У ст. 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов'язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Між сторонами виник спір про розмір належних звільненому працівникові грошових сум, відшкодування доплати до встановленого розміру мінімальної заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку. Згідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівниками регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій частині строк виплатити не оспорювань ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Суд вважає, що відповідач порушив законні права позивачки на оплату її праці, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки відповідачем не надано відомостей про точний розмір заробітної плати згідно штатного розпису, тому розрахунок не донарахованої заробітної плати зроблено виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на місяць, тобто 1/2 від 1218 грн., що складає 609 грн. і в день звільнення з вини відповідача з позивачем не проведений остаточний розрахунок належних працівникові нарахованих чи не нарахованих сум до виплати у строки, передбачені ст. 116 КЗпПУ. Обставини про наявність в ТОВ «Композит СТК» кількох відомостей про оплату праці робітників, відносяться, насамперед, до відносин відповідача з податковими та іншими органами, які повинні контролювати його діяльність у цій сфері. Визначення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку зроблено з 01.05.2014 року по день звернення до суду - 18.07.2014 року = 79 днів) виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на місяць, тобто 1218 : 30 х 79 днів = 3207,40 грн., виходячи з засад справедливості та розумності в межах заявлених вимог та на підставі принципу співмірності, яка підлягає стягненню на користь позивача за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.. Відповідно до позовних вимог про компенсацію за невикористану відпустку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати. Згідно ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Частина 1 ст. 182-1 КЗпП України передбачає, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу). У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» орієнтовано на те, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку за 11 днів у розмірі 429,22 грн. Крім того, згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування морального збитку працівникові провадиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Судом встановлено, що невиплатою заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки позивачці, були порушені її права та була завдана моральна шкода, оскільки вона перенесла душевні страждання в зв'язку з порушенням звичного способу життя (а.с. 43, 45). Суд вважає, що вимога позивачки про стягнення на її користь моральної шкоди підлягає задоволенню частково в сумі 1000,00 грн.. Суд вважає, що виходячи з засад справедливості та розумності цієї суми достатньо для компенсації моральних страждань позивачки. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Хоча в цивільному процесі кожна сторона зобов'язана доводити ті обставини, на які вона посилається (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), працівник об'єктивно не зможе довести невиплату йому заробітної плати, тому що те, чого не було (розрахунку при звільненні) довести дуже важко або взагалі неможливо. Власникові ж довести факт розрахунку дуже просто. Для цього він може подати до суду розрахункові документи та які на вимогу суду (а.с. 28) відповідач не надав. Відповідач не надав суду розрахунково-платіжних відомостей, що засвідчують виплату [PERSON] заробітної плати за період роботи в березні 2014 року та у місяці звільнення. Вищезазначене відноситься й до питання стосовно ненадання позивачу щорічних відпусток, оскільки зворотне відповідачем не доведено знов таки розрахунково-платіжними відомостями про виплату відпускних та (або) наказом (розпорядженням) про надання відпустки на підставі заяви працівника. Таким чином, суд дійшов висновку про порушення вимог трудового законодавства та вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково і з відповідача на її користь необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі за березень 2014 року в сумі 609 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 11 днів в сумі 429,22 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 3 207,40 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн., а всього 5 245, 62 грн. Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст. 88 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 243,60 грн.

Outcome: partial