Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

19.11.2020 року АТ КБ Приватбанк звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг 27.12.2010 року підписав заяву б/н. при укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідач підписавши заяву, підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (змішаний договір - про банківський рахунок та про надання кредиту). Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ Приватбанк, які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Копія умов і правил та Тарифів додана до позовної заяви, додано також копія наказу Банк про їх затвердження. Банк відкрив відповідачу картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який згодом було збільшено до 17000 грн. Відповідач користувався кредитними коштами, однак порушив зобов`язання з їх повернення у порядку та строки, встановлені договором між ним та банком. Станом на 16.09.2020 відповідач боргує банку, і розмір заборгованості визначено банком у сумі 28392,61 грн, в тому числі 19912,82 грн заборгованості за простроченим тілом кредита, 7022,64 грн заборгованості за простроченими відсотками, 1325,30 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст..625 ЦК України, 131,85 грн нарахована пеня. Ухвалою судді від 26.11.2020 було відкрито провадження за позовом, вирішено розглядати справу у спрощеному позовному провадженні. До початку судового засідання адвокат Бора Ю.Ю., що представляє інтереси відповідача на підставі договору від 09.12.2020, клопотав про відкладення розгляду справи для надання можливості підготувати захист. 16.12.2020 сторона відповідача подала відзив, у якому вказала на часткове визнання позовних вимог. А саме в частині визнання обов`язку повернути фактично отримані та використані кредитні грошові кошти у межах встановленого кредитного ліміту у розмірі 17000 грн. Позицію свою обґрунтували тим, що відповідач не звертався до АТ КБ Приватбанк із заявами про встановлення йому кредитного ліміту або про надання кредиту у інший спосіб. Надання банком споживачу можливості користуватися грошовими коштами у кредит у лімітованому банком розмірі є самостійною ініціативою банку. Сторона відповідача заперечила, що додані до позову витяги із Умов і правил та Тарифів становлять зміст укладеного між відповідачем та Банком договору. Тому відповідач заперечує досягнення із банком домовленості про ціну користування кредитними коштами, та про відповідальність у виді неустойки за порушення строків, визначених банком. Тому погоджується із вимогою банку в частині повернення коштів у сумі встановленого на картковому рахунку кредитного ліміту 17000 грн. 28.12.2020 від позивача до суду надійшла письмова заява, у якій позивач просить відкласти судовий розгляд справи для підготовки пояснень. 21.01.2021 позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої із загальної суми визначеної у позовній заяві заборгованості виключено пеню, нараховану у розмірі 131,85 грн. 27.01.2021 позивач подав відповідь на відзив, у якій не погодився із аргументами відзиву відповідача. Разом із тим, позивач подав додатковий документ як письмовий доказ - Анкету заяву б/н, заповнену 01.06.2010 від імені [PERSON] . Позивач продовжує стверджувати, що між сторонами спору було укладено кредитний договір із досягненням домовленостей по всім істотним умовам договору: ціна у виді процентної ставки 30% річних, розміри штрафів, неустойки, розмір щомісячного платежу тощо. При цьому долучені до позову витяги з Умов і правил та Тарифів позивач вважає належними доказами цих обставин. Відповідач підписав анкету-заяву, де зазначено, що він ознайомився із Умовами і Тарифами, вимоги яких зобов`язується виконувати. Позивач вважає, що в силу положень ч.1 ст.207 ЦК України, відсутність підпису відповідача на документах, що містять Умови і Тарифи, не є підставою вважати, що Умови і Тарифи є поза межами договору про надання банківських послуг. Позивач звертає увагу, що відповідач користувався платіжною карткою, кредитними коштами, частково погашав заборгованість, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнавав свої зобов`язання за договором. Тому посилання відповідача відповідача на те, що він не був ознайомлений із умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, не з`явилися в судове засідання. Позивач клопотав про судовий розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення судового розгляду справи не подавав. За таких обставин неявка учасників справи не перешкоджає судовому розгляду. Вивчивши доводи позову, відзиву та відповіді на відзив, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вирішив наступне. Суд встановив, що [PERSON] 01.06.2010 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. При цьому, ним надано додаткову інформацію, яка вимагалася для отримання кредита/кредитної картки. У анкеті відмічено волевиявлення на оформлення на його ім.'я платіжної карти Кредитка Універсальна із бажаним кредитним лімітом. Анкета містить підписане відповідачем твердження про те, що він ознайомився і згоден із Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були представлені йому у письмовому вигляді; а також зобов`язання ознайомлюватися зі змінами Умов і Тарифів на сайті ПриватБанку. Зі змісту наданої позивачем довідки встановлено, що відповідачу Банком починаючи із 30.08.2013 було видано декілька платіжних карток. (а.с.14). Проте, у вказаній довідці відсутня інформація про те, на підставі якого саме договору видавалися платіжні картки. Оцінюючи даний доказ на предмет його належності, суд враховує, що відповідач визнає обставини позову у цій частині. Зі змісту наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування (а.с.13) встановлено, що починаючи із 30.08.2013 року позивач на картковому рахунку відповідача встановлював кредитний ліміт, надаючи відповідачу банківську послугу - кредитування. Максимальна сума кредитного ліміту була встановлена 29.08.2017 року у розмірі 17000. Дана довідка не містить інформації про те, на підставі якого саме договору була надана така послуга. Проте, відповідач визнав обставини позову у тій частині, що дійсно користувався платіжними картками, виданими позивачем, та грошовими коштами у межах кредитного ліміту. Факт споживання відповідачем банківських послуг у виді відкриття та обслуговування банківського рахунку, видачі платіжних карток та користування грошовими коштами банку у межах встановленого кредитного ліміту підтверджується крім вищевказаних письмових доказів також Випискою за договором по банківському рахунку (а.с.49-63). Хоча інформації про те, на підставі якого саме договору надавалися ці послуги, вказаний доказ не містить. Суд визнає ці обставини доведеними з огляду та визнання у цій частині позову відповідачем. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договору приєднання були розроблені банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 27.12.2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір відсотків та порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, проценти річних за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст..625 ЦК України, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що на момент отримання платіжної картки із встановленим кредитним лімітом (станом на 30.08.2013) відповідач був ознайомлений із умовами кредитування у тій редакції, на яку посилається позивач, і погодився з ними. Зокрема, це стосується й умов щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо сплати процентів на прострочений кредит на підставі ст..625 ЦК України, розмір яких може в односторонньому порядку бути значно збільшено, тощо. У цій частині відповідач обставини позовної заяви не визнає, заперечує, що між ним та банком відбулося узгодження саме тих умов кредитування, на підставі яких позивачем нараховані суми до стягнення. Дані обставини підлягають доказуванню належними, допустимими доказами, які б за своїм змістом не викликали у суду сумнів у їх достовірності, та які б у своїй сукупності були достатніми для прийняття рішення. Оцінивши подані позивачем докази, суд зауважує, що роздруківка із сайту позивача, а також зміст Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному веб-сайті банку у будь-яких редакціях, - належним доказом бути не може, оскільки зміст цих документів повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Достовірність цих доказів викликає у суду обґрунтований сумнів. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор мав реальну можливість розмістити на веб-сайті у будь-яких розділах, а також додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір відсотків за користування кредитними коштами, та умови зміни їх розміру, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також відсутність відомостей про узгодження умов кредитування на момент видачі кредитної картки 30.08.2013 року, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, відповідно до ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, або при першому факті видачі кредитної картки майже через три роки, - і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі-Умови), які містяться в матеріалах даної справи - не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 27.12.2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, підвищених процентів річних на підставі ст..625 ЦК України, тощо. Таким чином, суд дійшов висновку, що задоволення вимог позову в частині стягнення із відповідача відсотків за користування кредитним коштами та процентів річних на підставі ст..625 ЦК України у підвищеному позивачем в односторонньому порядку розмірі - виключається через недоведеність обставин, що мають юридичне значення, належними та достовірними доказами. До таких же правових висновків дійшла Велика Палата ВС у аналогічному спорі у справі № 342/180/17 про отримання кредиту шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку. До таких висновків суд вищої інстанції дійшов з тих міркувань, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити своє право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, та умовами і правилами надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Така позиція не суперечить принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, що констатовано Конституційним судом України у рішенні КСУ у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» , у якій КСУ зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин і свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в повному обсязі не повернуті, а доказів про отримання кредитних коштів у меншому розмірі чи погашення заборгованості позичальником матеріали справи не містять; а також застосовуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд встановив наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми заборгованості за фактично отримані у користування грошові кошти. Визнаючи частково позов, відповідач підтвердив ту обставину, що фактично отримав у користування грошові кошти у межах кредитного ліміту в рамках наданої банком-позивачем послуги з кредитування - за допомогою платіжних карток, виданих на підставі угоди про обслуговування банківського рахунку. Жодних заперечень щодо визначеного позивачем розміру заборгованості за простроченим «тілом кредиту» у сумі 19912,82 грн відповідач не заявив. Контрозрахунку суми фактично отриманих грошових коштів не надавав. Відтак суд відхиляє позицію відповідача, за якої він погоджується сплатити Банку в рахунок повернення фактично отриманих грошових коштів суму у межах кредитного ліміту - а саме 17000 грн. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, розглядаючи спір у межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, суд вважає, що позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, слід частково задовольнити - в межах стягнення із відповідача документально підтвердженої суми заборгованості за фактично отримані у користування грошові кошти у розмірі 19912,82 грн. Таке рішення у даному конкретному спорі суд прийняв, будучи обмеженим принципом диспозитивності цивільного судочинства. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору, що сплачено у його мінімальному розмірі, - 2102 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial