Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-10 00:00:00

18 березня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він працює завідуючим пологового відділення КУ «Фрунзівська центральна районна лікарня». 29.01.2015 року до полового відділення поступила вагітна [PERSON] з діагнозом вагітність 6, 38-39 тижнів, повздовжнє положення, 1 позиція, передній вид, потиличне передлежання, прелімінарний період, вагітність проходила без ускладнень. Ризик від розродження через природні пологові шляхи був оцінений, як низький. 30.01.2015 року біля 10 годин, вагітна була оглянута консиліумом у складі завідуючого відділенням та лікаря жіночої консультацій, яким також було встановлено той же діагноз, вагітній було запропоновано спостереження та подальше родорозродження через природні полові шляхи у пологовому відділенні. [PERSON] категорично наполягала на оперативному розродженні і на спроби її вмовити вона категорично відмовлялася та наполягала, щоб їй була, проведена стерилізація хірургічним шляхом. Відмовившись від консервативного родорозродження, [PERSON] сказала, що буде шукати можливість оперативного родорозродження в сусідньому районі, при цьому погрожувала жалітися на гарячу урядову лінію. Не дивлячись на погрози, вагітній було відмовлено у операції, в результат [PERSON], написала відмову від розродження у Фрунзівській ЦРЛ, забрала обмінну карту та враховуючи низький ризик /паритет 2б/ була виписана з відділення. [PERSON] звернулася у Великомихайлівську ЦРЛ і в цей же день розродилася через природні пологові шляхи, що підтверджує правильну вибрану тактику ведення вагітної. Крім того, [PERSON], чоловік [PERSON], в 13 годин 50 хвилин, 30.01.2015 року звернувся зі зверненням на урядову гарячу лінію 0 800 507 309 з проханням вжити заходи для термінового проведення операції кесаревого розтину [PERSON], так як станом на 14 годин 30.01.2015 року перебувала у Фррунзівській ЦРЛ. Також, 01.02.2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяву голові Фрунзівської райдержадміністрації Стебловському І., голові Фрунзівської районної ради Паровенко В. з проханням прийняти міри до лікаря-гінеколога [PERSON], який відмовлявся робити [PERSON] оперативне родорозродження. Окрім того вважає, що неправомірними діями відповідачів щодо порушення його права на повагу честі та гідності, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які він зазнав після сказаних слів та написаного в заявах та у приниженні його честі та гідності відповідачами. Враховуючи, що інформація, яка була поширена відповідачами у заявах є недостовірною, а не оціночним судженням, її поширення призвело до моральних страждань позивача. Загальний розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить 20000 грн., такий розмір компенсації за завдану моральну шкоду він визначає залежно від глибини його душевних страждань, ступеня вини відповідачів та приниження його честі та гідності серед інших осіб. Тому просить суд зобов'язати відповідачів письмово спростувати написане та сказане, тобто надати йому письмові вибачення при працівниках К У «Фрунзівської центральна районна лікарня» та спростувати інформацію викладену в заяві поданій на гарячу урядову лінію та в письмовій заяві викладеній в адрес голови Фрунзівської райдержадміністрації Стебловському І. та голови Фрунзівської районної ради Паровенко В. шляхом подання відповідних заяв про спростування. Стягнути з [PERSON] на його користь 8 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Стягнути з [PERSON] на його користь 8 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Стягнути з [PERSON] на його користь 4 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити на підставі доводів, викладених в позовній заяві. Крім того пояснив, що згідно посадової інструкції завідувача пологовим відділенням [PERSON], п.4, якої регламентує, що завідувач відділення не може примусити пацієнта до надання допомоги, якщо пацієнт цього не хоче; згідно до ст.34 Конституції України лікар може відмовитись від надання допомоги пацієнту, якщо пацієнт відмовився від надання допомоги, або хоче, щоб ця допомога була надана в іншому місці. Також пояснив, що [PERSON] написала розписку, в якій відмовилась від надання допомоги у Фрунзівській ЦРЛ. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, також пояснила, що 29 січня 2015 року вона приїхала на прийом до лікаря у зв'язку з вагітністю. Спочатку говорили, що все добре, але потім сказали, що потрібно кесарувати тому, що вона сама не розродиться, та як є ускладнення (кусок м'яса або друга дитина). Для того, щоб зробити операцію потрібні гроші, у неї при собі було 2000 грн., але їй повідомили,що цього замало, та потрібно 5900грн. Також повідомили, що не зроблять їй операцію поки вона не дасть всю суму. Коли її сестра [PERSON] привезла всю суму, вони віддали гроші [PERSON]. Після цього до неї на протязі двох годин ніхто не підійшов. У неї почались схватки та було дуже боляче і вона пішла до лікаря просити, щоб їй зробили операцію, але [PERSON] вигнав її з кабінету і сказав, що їй ніхто нічого робити не буде і примусили писати розписку, коли вона повідомила їх, що поїде народжувати у [PERSON]. Тоді вона впала на коліна та почала просити щоб лікар щось зробив, однак [PERSON] сказав, щоб вона вийшла з кабінету, або він викине її з сумками з другого поверху. Після цього їй повернули гроші. О 14:10 год., вона з своїм чоловіком [PERSON] та сестрою [PERSON] вийшли з лікарні та пішли на автостанцію, де спіймали таксі та поїхали до Великомихайлівської ЦРЛ і о 15:10 вона народила дитину. Крім того пояснила, що розписку вона написала тому, що їй лікар не віддавав її обмінну карту, все це відбувалось приблизно о 13:00год. Також надала суду відповідь прокуратури Фрунзівського району Одеської області на її звернення щодо отримання неправомірної вигоди лікарями гінекологами Фрунзівської ЦРЛ [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, також пояснив, що особисто у нього грошей ніхто не вимагав, гроші вимагали у дружини, він дізнався про це від дружини в телефонній розмові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, також пояснила, що 29 січня 2015 року їй подзвонила її сестра [PERSON], сказала, що їй необхідно робити кесарів розтин та потрібні гроші. Вона привезла їй в лікарню вранці 3900 грн. До 13:00 вона чекала, коли сестрі зроблять операцію, тоді вона почала звати лікаря або медсестру, однак ніхто не виходив та нічого не казав. Потім подзвонила її сестра [PERSON] та сказала, що її виганяють з пологового будинку. Крім того пояснила, що на урядову гарячу лінію звернувся її чоловік, назвавшись [PERSON] Заслухавши представника позивача, відповідачів та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволені позовних вимог. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 01.02.2015 року звернулись до голови Фрунзівської райдержадміністрації Стебловського І.І. та голови Фрунзівської районної ради Паровенко В.Л. з заявою, в якій просили прийняти міри до лікаря-гінеколога Фрунзівської районної лікарні [PERSON], у зв'язку з тим, що 29 січня 2015 року [PERSON] приїхала на прийом до лікаря у зв'язку з вагітністю. Спочатку говорили, що все добре, але потім сказали, що потрібно кесарувати тому, що вона сама не розродиться, та як є ускладнення (кусок м'яса або друга дитина). Для того, щоб зробити операцію потрібні гроші, у [PERSON] при собі було 2000 грн., але їй повідомили,що цього замало, та потрібно 5900грн. Також повідомили, що не зроблять їй операцію поки вона не дасть всю суму. Коли її сестра [PERSON] привезла всю суму, вони віддали гроші [PERSON]. Після цього до неї на протязі двох годин ніхто не підійшов. У [PERSON] почались схватки та було дуже боляче і вона пішла до лікаря просити, щоб їй зробили операцію, але лікар вигнав її з кабінету і сказав, що їй ніхто нічого робити не буде і примусили писати розписку, коли [PERSON] повідомила їх, що поїде народжувати у [PERSON]. Тоді вона впала на коліна та почала просити щоб лікар щось зробив, однак лікар сказав, щоб [PERSON] вийшла з кабінету, або він викине її з сумками з другого поверху. Після цього [PERSON] повернула гроші. О 14:10 год., [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] вийшли з лікарні та пішли на автостанцію, де спіймали таксі та поїхали до Великомихайлівської ЦРЛ і о 15:10 [PERSON] народила дитину (а.с.7). 30.01.2015 рокуо 13:50 год. [PERSON] звернувся на урядову гарячу телефонну лінію зі зверненням з приводу надання термінової допомоги його дружині, [PERSON]. Заявник повідомив, що його дружина зранку 29.01.2015 року перебуває у Фрунзівській ЦРЛ Одеської області, де їй о 09:00 30.01.2015 року повинні були робити кесарів розтин, проте операціюбуло перенесено, оскільки операцію проводили іншій породіллі у зв'язку з кровотечею. Станом на 14:00 годину 30.01.2015 року лікар (ПІБ не знає) виганяє дружину заявника з лікарні та відмовляється проводити операцію, що може призвести до смерті матері та дитини. Причиною відмови послугувало те, що сестра дружини заявника [PERSON] зверталася до лікаря з вимогою пришвидшити проведення операції її сестрі. На даний час дружина заявника перебуває в даній лікарні з сильними потугами. Прохання вжити заходи для термінового проведення операції кесаревого розтину [PERSON]. Заяву надіслано до розгляду Одеською обласною державною адміністрацією (а.с.6). Однак в судовому засіданні встановлено, що на урядову гарячу лінію звертався не [PERSON], а чоловік [PERSON], назвавшись [PERSON] Згідно відповіді прокуратури Фрунзівського району Одеської області від 06.03.2015 року №302, звернення [PERSON] щодо отримання неправомірної вигоди лікарями гінекологами Фрунзівської ЦРЛ [PERSON] та [PERSON] прокуратурою району розглянуто. За результатами розгляду прокуратурою району внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №42015160450000003 від 05.03.2015 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України, про отримання неправомірної вигоди посадовими особами Фрунзівської ЦРЛ. Відповідно до ч.7 ст.214 Кримінального процесуального кодексу України вказане кримінальне провадження направлене за підслідністю до Фрунзівського РВ ГУМВС України в Одеській області для подальшого досудового розслідування (а.с.47). Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Згідно ст.ст.269,271 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Одними із видів особистих немайнових прав фізичної особи є право на повагу до її гідності та честі, недоторканість своєї ділової репутації. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту (ст.ст.297,299 ЦК України). Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з положеннями вказаної правової норми та ст.10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно ч. 4 ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Як роз'яснено в п.п. 16, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Стаття 3 вказаного Закону містить визначення заяви (клопотання), а саме - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Відповідно до ч.1 ст.5 вищевказаного Закону України звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Судом встановлено, що відповідачі звернулись з заявою до голови Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області, голови Фрунзівської районної ради Одеської області та на урядову гарячу лінію, тобто до посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які компетентні перевірити дану інформацію. На звернення, яке надійшло на Урядову гарячу лінію, від 02.02.2015 року вих.№Г-51-02 угл, Управлінням охорони здоров'я Одеської обласної державної адміністрації була надана відповідь після проведення відповідної перевірки даних, викладених в зверненні (а.с.13). Тому суд вважає, що звернення відповідачів до Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області, Фрунзівської районної ради Одеської області та на урядову гарячу лінію, в якому вони ставили питання щодо перевірки правомірності дій позивача, не мають на меті приниження честі та гідності позивача, та були спрямовані на реалізацію права на захист своїх особистих прав та законних інтересів. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачі звернулись до відповідних органів із заявами за захистом своїх прав і в суді було встановлено, що відомості, викладені в такий спосіб, не можуть вважатися такими, що поширюють недостовірну інформацію. Що стосується відшкодування моральної шкоди суд виходив з наступного. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Зважаючи на приписи ч.1 ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та враховуючи, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови в позові щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з поширенням відповідачами недостовірної інформації відносно позивача не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed