Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

18.11.2014 року [PERSON], який діє від імені та в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача послався на те, що 05.03.2003 року [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 11 740 $, що згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ станом на 17.11.2014 р. (1 $ - 15,33 грн.) становить 179 974,20 грн. Отриману позику відповідач зобовязаний повернути. На підтвердження надання позики та її умов, відповідач надав розписку, яка посвідчує передання йому визначеної грошової суми. 22.08.2014 року [PERSON] направив [PERSON] лист-вимогу з проханням повернути грошові кошти, проте, отримавши даний лист 26.08.2014 року, останній жодним чином не відреагував на вказану вимогу та не повернув позику. Оскільки відповідач з моменту отримання 26.08.2014 року листа-вимоги та до моменту подання позову борг не повернув, просить стягнути з нього борг у розмірі 179 974,20 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 783, 99 грн., інфляційні втрати в розмірі 4 319, 38 грн. і судовий збір, що становить 1 850, 78 грн. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник заявлені позовні вимоги не визнали. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що він з 28.04.1995 року перебував у шлюбі з дочкою позивача - [PERSON], який було розірвано 06.10.2005 року. У 1997 році для своєї сім»ї ним була придбана квартира [ADDRESS]. Квартира придбавалася ним частково за свої грошові кошти, а також його батьків та батька його дружини - [PERSON] У 2000 році позивач почав вимагати повернення коштів, а тому вони з дружиною вимушені були продати належну їм квартиру. Квартира була продана 20.10.2000 року, з продажу квартири позивачу була повернена частина коштів. У 2003 році у зв'язку з наполегливим проханням [PERSON] він у присутності дочки позивача написав розписку про залишок боргу. З моменту написання ним розписки і до 11.08.2014 року не отримував від [PERSON] будь-яких вимог про повернення боргу. Стверджував, що право вимоги повернення боргу виникло у позивача з моменту складання ним розписки про залишок не повернутого боргу, а саме - 05.03.2003 року, а тому, звернувшись в суд з позовом про стягнення з нього заборгованості за зазначеною розпискою позивач пропустив строки звернення в суд з таким позовом. Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленою, про дату та місце судового засідання, до суду не з»явилася. З огляду на викладене, врахувавши думку учасників судового засідання, суд ухвалив завершувати розгляд справи за відсутності третьої особи [PERSON] Заслухавши позивача та його представника, а також відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений від імені та в інтересах [PERSON], а також підтриманий останнім у судовому засіданні, позов до [PERSON] про стягнення заборгованості, задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до правил ст.ст. 11, 10, 61 ЦПК України: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що сторони у справі з 28.04.1995 року і по 06.10.2005 року перебували у родинних відносинах. Для придбання житлового приміщення [PERSON] у 1997 році отримував від [PERSON] грошову позику. Придбане у 1997 році [PERSON] житлове приміщення було продане 20.10.2000 року. З продажу квартири [PERSON] повернув [PERSON] частину позики. 05.03.2003 року на вимогу [PERSON] щодо повернення залишку боргу [PERSON] написав розписку про залишок боргу. За даними розписки [PERSON], вчиненої 05.03.2003 року, останній визнавав, що він винний грошову суму в розмірі 11 740 (дол. США) [PERSON] і зобов»язується повернути (а.с.6). 11.08.2014 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] лист-вимогу, яка була отримана відповідачем 26.08.2014 року (а.с.7,8). Як видно зі змісту, направленого [PERSON] на адресу [PERSON] листа-вимоги, позивач вимагає від відповідача повернення позики у розмірі 11 740, 00 (дол. США) наданої останньому 05.03.2003 року. Вимога [PERSON] про повернення позики, викладена в листі від 11.08.2014 року залишена [PERSON] без задоволення. Відповідно до правила ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наразі, надана позивачем суду, на підтвердження заявлених позовних вимог розписка не є підтвердження укладення договору позики, а тільки підтверджує визнання наявного боргу позичальником [PERSON] та зобов»язання щодо його повернення. З вимогою про повернення, визнаного [PERSON] 05.03.2003 року боргу, [PERSON] звернувся до останнього тільки 11.08.2014 року. За встановлених судом обставинами, правовідносини між сторонами щодо боргу у розмірі 11 740, 00 (дол.США) виникли та тривали з 1997 року по 05.03.2003 року. Відповідно до п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до вимог ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права і обов»язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов»язки. За правилами статтей 153, 154, 374, 375 ЦК Української РСР: договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди; коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась; за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей; позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. З огляду на встановлені судом обставини, про які зазначено вище, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі в 1997 році було укладено договір позики, на виконання умов якого відповідач повернув позивачу частину грошових коштів у 2000 році, а на чергову вимогу позивача щодо повернення решти позики 05.03.2003 року написав розписку. Відповідно до статті 161 ЦК України, зобов»язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акта планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Звертаючись в суд з позовом, позивач стверджує, що він 05.03.2003 року позичив [PERSON] 11 740,00 дол. США на підтвердження чого останній надав розписку, яка посвідчує передання йому визначеної грошової суми, строк повернення якої не було встановлено, а тому такий строк необхідно рахувати з моменту направлення ним 22.08.2014 року на адресу відповідача листа-вимоги. Приймаючи до уваги, що надана суду позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог розписка не підтверджує факту передачі грошових коштів на момент її написання, а тільки зобов»язання відповідача щодо їх повернення, а також визнання у судовому засіданні позивачем тих обставин, що грошові кошти [PERSON] позичав для придбання квартири та часткове їх повернення після продажу квартири, то суд приходить до висновку, що між сторонами у справі в 1997 році було укладено договір позики в усній формі за яким право вимоги повернення грошових коштів, а саме 11 740, 00 дол. США, виникло у позивача 05.03.2003 року до набрання чинності Цивільним кодексом України. За правилами ст. 165 ЦК Української РСР, якщо строк виконання зобов»язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов»язання в семиденний строк з дня пред»явлення вимоги кредитором, якщо обов»язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов»язання. Як видно зі змісту розписки [PERSON], вчиненої на вимогу [PERSON] 05.03.2003 року про зобов»язання повернення боргу в сумі 11 740, 00 дол. США, строк його повернення не визначений. На думку суду, боржник [PERSON] мав обов»язок повернення зазначеного вище боргу в семиденний строк з дня пред»явлення вимоги [PERSON], який необхідно відраховувати з 05.03.2003 року, однак ці зобов»язання боржник не виконав, а в суд з позовом про стягнення зазначеного боргу з боржника [PERSON] у примусовому порядку позичальник [PERSON] звернувся тільки 18.11.2014 року. За змістом статтей 71,75,76 ЦК Української РСР: загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки; позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін; перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Наразі, суд приходить до висновку, що саме з 13.03.2003 року відповідач [PERSON] порушував право позивача [PERSON] на отримання боргу, однак останній у визначений законом трьохрічний строк не звернувся до суду за захистом свого порушеного права, а відтак звернувшись до суду 18.11.2014 року з позовом, який є предметом судового розгляду позивач не дотримався строків позовної давності, визначених ст. 71 ЦК Української РСР, що за правилами ст. 80 зазначеного Кодексу є підставою для відмови в позові, оскільки підстави для визнання поважною причини пропуску строку позовної давності у суду відсутні. З огляду на висновки суду, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], також і відсутні підстави для відшкодування понесених ним судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed