Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

18 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання з [PERSON], як подружжя. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що він 10 червня 2009 року в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області зареєстрував шлюб з [PERSON], від якого у них13 листопада 2009 року народився син [PERSON]. Однак спільне життя їх не склалося, у звязку з чим вони з вересня 2017 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. З огляду на небажання продовжувати подружні відносини з відповідачем, просив суд встановити режим окремого проживання. Позивач [PERSON], будучи допитаним у судовому засіданні, позов підтримав та просив його задовольнити, вказавши на фактичний розпад шлюбу, оскільки вони з відповідачем [PERSON] з вересня 2017 року не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства. Представник позивача адвокат [PERSON] просив позов [PERSON] задовольнити, виходячи з обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою за зареєстрованою у встановленому законом порядку за адресою місця проживання, в судове засідання двічі поспіль не зявилася, причин своєї неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляд справи не заявила / а. с. 18, 32 /. Враховуючи те, що відповідач [PERSON], яка в силу положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, в судове засідання не зявилася з невідомих на те причин, суд, з урахуванням думки позивача та його представника, які не заперечували проти заочного розгляду справи, приходить до висновку про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів в порядку ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, його представника, свідків, дослідивши, наявні в матеріалах справи, докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, сторони 10 червня 2009 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 525 та видано свідоцтво про шлюб серії 1 КЕ № 056380 / а. с. 6 /. Від цього шлюбу у сторін народився син,- [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1 КЕ № 101646 від 18 листопада 2009 року, виданим Сагайдацькою сільською радою Шишацького району Полтавської області / а. с. 7 /. В ході розгляду справи встановлено, що сторони з вересня 2017 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть, але шлюб між ними не розірваний. Причиною окремого проживання стали сварки між подружжям та неможливість проживати в одному будинку. Даний факт підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, практиці Верховного Суду України, висловленій у постанові Пленуму № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не порушує права подружжя. Інститут сепарації є юридичним закріпленням одного з проявів права кожного з подружжя на особисту свободу. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а, отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Сепарація не має наслідком позбавлення права на спадкування за законом у разі смерті одного з подружжя. Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. Встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов'язків. Вимагати встановлення режиму окремого проживання може один із подружжя. Володіючи правом на особисту свободу, він може вимагати сепарації і тоді, коли другий з подружжя не бажає подавати спільну заяву про сепарацію або заперечує проти неї. Кожен з подружжя може змінити своє місце проживання, не підтримувати жодних зв'язків із своїм чоловіком чи дружиною. Враховуючи наведене, надавши оцінку фактичним взаєминам сторін, категоричному небажанню позивача проживати разом з відповідачем, його праву на особисту свободу, суд приходить до висновку доцільності сепарації, відтак позов [PERSON] підлягає задоволенню. При прийнятті такого рішення, суд також виходив з того, що режим окремого проживання подружжя, як альтернатива розлученню передбачає збереження сімейних відносин сторін та виконання ними взаємних обов'язків. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved