Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

19.05.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що 09.08.2006 року відповідач отримав кредит в розмірі 10000,00 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що відповідач своїх обов'язків по сплаті кредиту та процентів за користування коштами не виконує, прохає суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості станом на 31.01.2014 року в розмірі 11835,28 грн., що складається з 5725,68 грн. - заборгованість за кредитом, 5069,82 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 500,00грн. - штраф (фіксована частина) і 539,78 - штраф (процентна складова). Представник позивача Ситнік М.О., яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, та просить розглянути справу без її присутності. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору позовні вимоги не визнали, надали заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що згідно заяви про укладення Договору між позивачем та відповідачем дії договору припиняються в серпні 2009 року, саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності, який складає, як це передбачено статтею 257 Цивільного Кодексу України три роки та закінчився в серпні 2012 року. Також зазначили, що починаючи з травня 2011 року з [PERSON] примусово стягуються грошові кошти на користь ЗАТ КБ «Приват Банк» в рахунок погашення заборгованості згідно судового наказу 2-н-748 від 24.11.2008 року. Тому просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, з'ясувавши позицію сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 09.08.2006 року на підставі письмової заяви [PERSON] № SAMД№34000008631388 між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладений кредитний договір (далі - Договір) на Умовах надання банківських послуг, за яким банк відкрив позивачу картковий рахунок та видав кредитну картку з кредитним лімітом у сумі 4000,00 грн. зі сплатою процентів за користування коштами в розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення коштів, що відповідає строку дії картки, а саме до серпня 2009 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, Тарифами банку складає між ним та Банком Договір (а.с. 5 зворотній бік). Відповідно частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно частини 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Судом встановлено, що внаслідок порушення відповідачем строку та порядку погашення кредиту станом на 31.01.2014 року в розмірі 11835,28 грн., що складається з 5725,68 грн. - заборгованість за кредитом, 5069,82 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 500,00грн. - штраф (фіксована частина) і 539,78 - штраф (процентна складова) Згідно статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно частини 5 статті 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом зазначених норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з заяви про надання кредиту та наданих відповідачем Умов надання споживчого кредиту, з якими він був ознайомлений при укладенні кредитного договору, кінцевий строк погашення заборгованості до серпня 2009 року, будь-яких даних про визначення строку позовної давності немає, даних, що кінцевий термін виконання зобов'язань був пролонгований за домовленістю між сторонами також немає, тому позовна давність визначається на загальних умовах - три роки. В ході огляду в судовому засідання матеріалів судового наказу №2-н-748 від 24.11.2008 року, суд встановив, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SAMД№34000008631388 від 09.08.2006 року, який доданий до матеріалів судового наказу (а.с.3,4) з [PERSON] стягнуто 9232,54 гривні. Судовий наказ набрав законної сили 25.12.2008 року та отриманий представником позивача 05.02.2009 року, про що свідчить відмітка в довідниковому листі справи. Суд критично ставиться до пояснень представника позивача, наданих в попередньому судовому засідання, що відповідач продовжує на теперішній час сплачувати заборгованість по вказаному кредитному договору, чим підтверджує свою згоду з заборгованістю суд вважає безпідставними, тому що з доданого позивачем витягу з рахунку відповідача за основною картою:[NUMBER] та розрахунку заборгованості за даним Договором вбачається, що остання проплата кредиту відбулася 03.04.2013 року, однак, як стверджує відповідач ним 31.08.2009 року внесена остання добровільна проплата кредиту, що також не оспорюється представником позивача, підтверджень, що всі інші проплати по зазначеному кредиту внесені добровільно суду не надано. Суд також враховує, що, пунктом 31 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) , положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція сформульована у Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13, яка в подальшому підтверджена Ухвалою судді Вищого спеціалізованого Суду України від 29.01.2014 року за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приват Банк» по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення боргу за кредитним договором, якою відмовлено ПАТ КБ «Приват Банку» у відкритті касаційного провадження, при цьому мотивом відмови було зазначено про те, що Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статтей 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом. Беручи до уваги що остання добровільна проплата відповідачем, проведена 31.08.2009 року, тому строк позовної давності, який в даному випадку складає три роки, починається саме з цієї дати та закінчився 31.08.2012 року, а позовну заяву подано позивачем лише 19.05.2014 року. Враховуючи те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України), а тому в зв'язку зі спливом позовної давності до основної вимоги, позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо (стаття 266 ЦК України). За таких обставин, повно та об'єктивно з'ясувавши фактичні обставини даної справи, надавши їм належну правову оцінку, дослідивши надані сторонами докази, на підставі яких суд дійшов висновку, про наявність об'єктивних підстав для відмови позивачу у задоволенні позову в зв'язку зі спливом строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у справі - відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed