Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

18 квітня 2016 року [PERSON] (далі позивач 1), [PERSON], (далі позивач 2, позивачі) звернулися до суду з позовною заявою до Червонознамянської сільської ради Іванівського району Одеської області (далі відповідач 1) в якій просили визнати за ними право власності на спадкове майно мотивуючи свої вимоги тим, що вони не можуть вирішити дане питання в досудовому порядку. При цьому позивачі вказують, що після смерті їх батька [PERSON] (далі спадкодавець) відкрилась спадщина на житловий будинок 22 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Лікарняна, в селі Червонознамянка, Іванівського району, Одеська область (далі будинок). Позивачі звернулися до Іванівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте отримати свідоцтво про право на спадщину на будинок не можуть у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. За цих підстав нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Виходячи з вищенаведеного позивачі просять визнати за ними в рівних частках право власності на будинок, в порядку спадкування за законом. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 09 червня 2016 року до участі у справі залучено, як співвідповідачів [PERSON] (далі відповідач 2), [PERSON] (далі відповідач 3). Позивач 1 та представник позивачів у судовому засіданні просили задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Позивач 2 до судового засідання не зявився, причини своєї неявки суд не повідомив, заяв та клопотань до суду не подавав. Відповідач 1 в судове засідання не зявився причини своєї неявки суд не повідомив, проте надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги позивачів визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, просить розглядати справу у його відсутність. Відповідач 2 до судового засідання не зявилася, направила до суду нотаріально завірену заяву, в якій зазначила, що відмовляється від належної їй частки спадкового майна після смерті спадкодавця та свідоцтво отримувати не бажає. Відповідач 3 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог вважаючи, що також має право на частину спадкового майна та пояснив, що спадщину після смерті матері [PERSON] не приймав, складений нею заповіт на користь спадкодавець не оспорював, у будинку з 1978 року не проживає. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. 22 квітня 2004 року помер спадкодавець, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.14). Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, яка складається з будинку. З довідки виданої Червонознамянською сільською радою Іванівського району Одеської області 30 березня вбачається, що будинок станом на 15 квітня 1991 року відноситься до категорії господарство колгоспника, головою якого є [PERSON], а членом колгоспного двору є спадкодавець (а.с. 13). За заповітом від 23 лютого 1989 року [PERSON] заповідала усе її майно спадкодавцю (далі заповіт, а.с.16). З відомостей вказаних у свідоцтвах про право на спадщину за законом від 19 червня 2015 року, 01 квітня 2016 року вбачається, що спадкодавець після смерті 28 серпня 2002 року його матері [PERSON] прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с.50, 52). Позивачі являються синами спадкодавця, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 10-12). Виписка з погосподарської книги підтверджує закріплення особового рахунку щодо будинку за спадкодавцем (а.с. 33). З відповіді Іванівської державної нотаріальної контори Одеської області від 31 травня 2016 року вбачається, що з заявами про прийняття спадщини, яка складається з будинку звернулися позивачі та відповідач 3. Відповідач 2 подала заяву про відмову від належної їй частки спадкового майна (а.с. 41-52). Згідно технічного паспорту будинок побудований у 1965 році (а.с. 91-95). Вирішуючи питання про норми матеріального права, суд застосовує нормативно-правові акти, що діяли на час виникнення спірних правовідносин. Щодо відкриття спадщини після смерті 28 серпня 2002 року [PERSON] суд виходив з такого. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ч.1 ст.525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ч.1 ст.526 ЦК УРСР). Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ч.1 ст. 534 ЦК УРСР). Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (ч.1 ст. 541 ЦК УРСР). Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч.2 ст. 548 ЦК УРСР) Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст. 549 ЦК УРСР). Якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців (ст. 551 ЦК УРСР). Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (ч.1 ст. 560 ЦК УРСР). Щодо відкриття спадщини після смерті 22 квітня 2004 року спадкодавця суд виходив з такого. Суд може визнати право особи або захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ст.16 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст.1216 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч 2 ст.1223 ЦК України). До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом (ч.2, 3 ст.1225 ЦПК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст.1261 ЦК України). Спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.1, 3 ст.1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З ч.1 ст.1270 ЦК України вбачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст.1269 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч 1 ст. 1297 ЦК України). Для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на обєкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою (ч.3 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги докази в їх сукупності та кожен окремо, суд виходить з таких мотивів. Сторони у судовому засіданні не заперечували, що спадкодавець після смерті 22 серпня 2002 року його матері [PERSON], проживав в будинку, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідач 3 у будинку з 1978 року не проживав, а після смерті [PERSON] заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавав, заповіт не оспорював. Позивачі є спадкоємцями першої черги, оскільки являються синами спадкодавця, які після смерті спадкодавця прийняли спадщину, подавши відповідні заяви нотаріусу, й тому мають право на поділ майна у рівних частках належних кожному з спадкоємців за законом. Спадкування за законом здійснюється почергово, а прийняття спадщини спадкоємцями першої черги виключає право на спадкування спадкоємців наступної черги до яких належить відповідач 3, та який виходячи з положень ст. 1241 ЦК України не належить до кола спадкоємців, що мають право на обов'язкову частку спадщини. Спадкоємці у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів не оформили право власності на будинок у встановленому порядку. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: - право власності на майно, що належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Спадкодавцю згідно запису погосподарчої книги належить будинок. Виходячи зі смислу ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документом, що підтверджує право власності спадкодавця на житловий будинок, є виписка з погосподарської книги, що підтверджує право позивачів на майно. З системного аналізу наведених в рішенні норм вбачається, що право власності на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. Якщо право власності на будинок підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності нотаріус зобовязаний прийняти такі документи разом з іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Факт відмови позивачам у здійсненні нотаріальної дії може підтверджуватись тільки наявністю винесеної нотаріусом відповідної постанови. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі на будинок, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Таким чином, між сторонами наявний цивільно-правовий спір, оскільки нотаріусом постановою відмовлено у видачі позивачам свідоцтва про право на спадщину на будинок. Фактичні обставини відсутності правовстановлюючих документів на будинок, вказують на неможливість спадкоємцями, після смерті спадкодавця, набутти права власності на будинок в досудовому порядку. Суд вважає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Такі перешкоди були встановлені судом, оскільки нотаріусом обґрунтовано винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину. Таким чином суд констатує, що позивачі не мають інші механізми реалізації своїх прав для оформлення права власності в порядку спадкування. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яку висловив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» де пленум розяснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вирішуючи справу

Outcome: approved