Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

18 травня 2015 року [PERSON] звернувся до Золочівського районного суду Харківської області з вищевказаним позовом, в якому просив розірвати укладене між ним та відповідачем договір оренди земельної ділянки, зобовязати відповідача сплатити орендну плату, повернути земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог вказав, що дійсно між ним та відповідачем у 2007 році укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,3193 га, що належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА№ 564204. На умовах платного строкового використання, проте відповідач свої зобовязання за договором не виконує, орендну плату не сплачує протягом 2014 року. Добровільно розірвати договір, сплатити заборгованість та повернути ділянку відповідач не погоджується в звязку з чим позивач був змушений звернутися до суду сплативши судовий збір. В судове засідання сторони не зявилися. Представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив справу розглядати за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та подав письмові заперечення в яких проти позову заперечував у в частині розірвання договору та повернення земельної ділянки. В обґрунтування своїх заперечень пояснив суду, що в даний час відсутні підстави для розірвання договору оренди так як існує лише часткова заборгованість. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04 травня 2007 року позивач [PERSON] з одного боку, як орендодавець та відповідач сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівське», в особі директора [PERSON], з другого, як орендар, уклали договір оренди землі (Надалі Договір). Згідно п. 1 Договору орендодавець приймає, а орендар передає в строкове платне користування земельну ділянку площею 5,3193 га та сільськогосподарського призначення, що знаходяться на території Одноробівської сільської ради Золочівського району Харківської області, що належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА№ 564204. Договор укладено строком на 15 років. Орендна плата за договорами визначена у сумі 684 грн., передбачена можливість внесення орендної плати як у грошовій так і у натуральній формі. Граничним строком сплати орендної плати визначено 20 число місяця після закінчення календарного року. Визначено, п.п. 15-17, що земельна ділянка передається в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції, умови збереження: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням. Пункт 38 Договору визначає, що договір припиняється за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у наслідок невиконання другою стороною обовязків передбачених договором. Договір зареєстровано у Харківській регіональній філії Центру Державного земельного кадастру 18 січня 2008 року за 040869500006 (а.с.9-13). З розрахунку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарських угідь ділянки у приватній власності [PERSON] вбачається, що вартість його ділянки станом на 01 січня 1997 року становить 22380 гривень, з урахуванням коефіцентів індексації станом на 01 січня 2014 року та з врахуванням 15% податку на прибуток 3206,82 гривень, при цьому суд погоджується з приведеним позивачем розрахунком. Відповідно до наданої суду накладної від 30 листопада 2014 року отримала від СТОВ «Петрівське» 1100 гривень в рахунок орендної плати за 2014 рік. Вирішуючи спір суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного Кодексу України, Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (надалі Закон), Земельним Кодексом України (надалі Кодекс), Указом Президент України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 № 92/2002 (надалі Указ), Податкового Кодексу України. При розгляді справи суд також керувався висновком Верховного суду України викладеним у рішенні від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-146цс12. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 13 Закону України від 6 жовтня 1998 р. № 161-ХІV «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст. 21 цього Закону розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити нормативному акту, чинному на час укладення договору оренди. Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 32 зазначеного Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Згідно із п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Відтак за змістом зазначених норм та правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-146цс12 договір оренди землі можливо розірвати лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання Відтак, враховуючи що судом встановлено, лише часткову заборгованість у відповідача перед [PERSON] за 2014 рік, а допущена на певний період часу несплата орендної плати не носила системного характеру в даний час відсутні підстави для розірвання договору оренди між сторонами, відповідно відсутні підстави й повернення земельної ділянки, в звязку з чим суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Щодо, стягнення заборгованості по орендній платі, суд, вирішуючи спір в межах позовних вимог відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, беручи до уваги часткову сплату відповідачем заборгованості у 2014 році у сумі 1100 гривень, стягує заборгованість у сумі 2106 гривень 68 копійок. Крім того, враховуючи часткову відмову судом у задоволенні позовних вимог судові витрати, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України відшкодуванню підлягають співмірно задоволеній частині позовних вимог.

Outcome: partial