Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

19.05.2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення моральної шкоди, в якій просить стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 64000 гривень. З обставин, викладених у позовній заяві, встановлено, що позивач разом з відповідачем з грудня 2006 року по квітень 2007 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. [INFO] року від стосунків між ними народився син. Реєстрацію народження сина відповідач здійснила самостійно, у відповідності до ст.135 Сімейного кодексу України, як [PERSON]. До травня 2015 року відповідач приховувала від позивача народження сина. Лише в листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського міського суду з позовом про визнання батьківства. Вказаний позов в частині визнання батьківства позивачем визнано. Не повідомивши його про народження сина, відповідач позбавила його права на сім'ю та права на участь у житті дитини, права на виховання, участь в духовному і фізичному розвитку сина. Він навіть був позбавлений можливості вплинути на вибір імені сина. Протягом восьми років, внаслідок того, що відповідач замовчала від нього факт народження дитини, він був позбавлений синової любові і можливості надавати батьківську любов сину. З моменту, коли позивач дізнався про своє батьківство він усіляко намагався надолужити втрачений час. Так, періодично спілкувався з [PERSON], разом вони відвідували дитячі кафе, розважальні центри, в розмовах з сином він цікавився його життям, його стосунками з друзями. За результатом цих розмов він відчував, що сину не вистачало спілкування з батьком весь цей час. Крім того, позивач став допомагати відповідачу - матері дитини, матеріально. Відповідач отримувала державну допомогу як одинока мати, тому він має припущення, що прихованням від нього інформації щодо наявності у нього сина, відповідач намагалася вирішити свої матеріальні проблеми, шляхом одержання коштів від держави. Моральна шкода, завдана йому відповідачем полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо відповідача, протягом 8 років від нього свідомо була прихована інформація щодо його батьківства, позивач був позбавлений права на створення сім'ї зі своїм сином, права на участь у виборі імені сину, права на спілкування, права на вирішення питання щодо дошкільної та шкільної освіти, вибору лікаря, права на інформацію стосовно здоров'я сина, права на участь в духовному і фізичному розвитку сина, фактично в нього вкрадено вісім років спілкування з дитиною і права бути його батьком, між ними безповоротно втрачений той особливий зв'язок, який пов'язує батька та сина. Коли відповідач повідомила його про батьківство відносно [PERSON], позивач почувався безпорадно, розгублено, похитнулася віра в нормальні сімейні стосунки, де дитина повинна виховуватися в дусі поваги батьків одне до одного та до неї. Все його життя могло би скластися інакше, якби відповідач вчасно повідомила позивача про народження [PERSON]. Також моральна шкода полягає у приниженні його честі та гідності, він відчувався приниженим тим фактом, що від нього приховано факт батьківства і вважає, що відповідач, не повідомивши його про народження сина, принизила чоловічу гідність позивача та непрямо вказала цим вчинком на його неспроможність бути батьком. Всі наведені вище обставини в сукупності призвели також до змін в звичайному ритмі його життя. З того моменту, як він дізнався про сина, змінився його сімейний стан. Збільшилися щомісячні витрати, позивач став витрачати більше часу на організацію зустрічей з сином, а менше уваги приділяти своїй теперішній сім'ї та пояснювати зміни в сімейному стані теперішній дружині та іншим своїм дітям. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі. Позивач пояснив, що разом із відповідачем планував створити сім'ю, мати спільних дітей. Під час вагітності відповідача, остання повідомила, що не знає від кого дитина, потім наполягла, що дитина - від іншого чоловіка, від пропозиції позивача пройти генетичну експертизу відмовилась і припинила з позивачем стосунки. У лютому 2015 р. позивач отримав від відповідача СМС-повідомлення про необхідність важливої зустрічі, яка відбулась у березні 2015 р., під час якої відповідач озвучила своє припущення щодо походження дитини від нього. За спільною згодою в травні 2016 р. позивач зробив молекулярно-генетичну експертизу на батьківство, результатами якої показали, що батьком дитини є позивач, після чого він почав добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, та зустрічатись із дитиною. Проте, через сварки у родині через наведені обставини, припинив ціленаправлені зустрічі із дитиною, лише часом випадково зустрічає сина на вулиці, оскільки позивач та його дружина поки морально не готові до появи у їх житті нового члена сім'ї. Наведене завдає душевних, психічних та матеріальних страждань, постраждала його репутація та імідж на роботі, оскільки стало відомо про дитину. Щодо розміру моральної шкоди, зазначеного у позовній заяві, позивач вважає неможливим здійснення точного розрахунку шкоди, оскільки вона є моральною, але оцінює страждання у 64 тис. грн. На думку представника позивача, зі сторони відповідача вбачається умисне приховування від позивача походження дитини з лютого 2015 р. по березень 2015 р., оскільки в лютому 2015 р. позивач отримав від відповідача СМС-повідомлення про необхідність важливої зустрічі, проте відповідач не повідомила з якого саме питання, а тільки через місяць - у березні 2015 р. під час зустрічі відповідач озвучила своє припущення щодо походження дитини від нього. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали. Відповідач пояснила, що з грудня 2006 р. по квітень 2007 р. проживала разом з позивачем без реєстрації шлюбу, продовжувати із ним сімейні стосунки та народжувати спільних дітей не планувала, оскільки мала почуття до іншого чоловіка - [PERSON], із яким зустрічалась. Коли завагітніла, то вважала, що дитина походить від іншого чоловіка. Про це відповідач ще до народження дитини повідомила позивача, припинила з ним стосунки. Коли народився син, то помітила схожість дитини з [PERSON], тому, враховуючи те, що цей чоловік ([PERSON]) не перебував в шлюбі з відповідачем, фактично покинув її та поїхав на заробітки до іншої країни, здійснила реєстрацію народження дитини з її слів, тобто по - батькові дитини вказала - «[PERSON]», та самостійно виховувала дитину. У лютому 2015 р. стала помічати зовнішню схожість дитини із позивачем, повідомивши останнього шляхом СМС-повідомлення про необхідність важливої зустрічі, яка відбулась у березні 2015 р., під час якої відповідач озвучила своє припущення щодо походження дитини від нього. За спільною згодою в травні 2016 р. позивач зробив молекулярно-генетичну експертизу на батьківство, результати якої показали, що батьком дитини є позивач. Після цього позивач почав добровільно перераховувати кошти на утримання дитини, проте жодних дій щодо реєстрації його як батька дитини не здійснив. У листопаді 2016 р. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів, під час розгляду якого було призначено за ініціативою [PERSON] судово-генетичну експертизу, за наслідками якої [PERSON] позовні вимоги щодо визнання батьківства визнав, проте звернувся до [PERSON] з проханням не змінювати у свідоцтві про народження дитини прізвище останньої на «[PERSON]». Після молекулярно-генетичної експертизи на батьківство позивач почав зустрічатися та спілкуватись із сином, проте, таке спілкування ставало з часом всі рідшим, на теперішній час більше року позивач не спілкується з дитиною. З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, позивач разом з відповідачем з грудня 2006 року по квітень 2007 року спільно проживали без реєстрації шлюбу, що не заперечується сторонами по справі. Відповідно до ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. [INFO] у відповідача народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.10.2007 р., виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, матір'ю якого записана [PERSON], батьком - [PERSON] (а/с 12). Відповідно до довідки, виданої [PERSON] управління праці та соціального захисту населення 02.11.2016 р. за №7088/16, остання перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення, як одержувач державної соціальної допомоги та отримує допомогу одинокій матері на [PERSON], [INFO] (а/с23). За результатами ДНК-тестування, проведеного МЦ «Віотехсон», [PERSON] являється біологічним батьком дитини, [PERSON], оскільки в них визначені загальні генетичні маркери, з вірогідністю 99,9% (а/с 24). Відповідно до платіжних доручень, копії яких наявні у матеріалах справи, протягом червня - 2015 р.- жовтня 2016 р. позивач перераховував щомісячно відповідачу кошти у розмірі 1000,00 - 10006,00 грн. із призначенням платежу - «дитині». Наприкінці 2016 р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів, мотивуючи поданий позов, зокрема тим, що [PERSON] не заперечував факту батьківства, але зареєструватися батьком дитини - відмовляється. Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14.03.2017 р. у справі №184/1986/16-ц, враховуючи висновок судово-генетичної експертизи та наступне визнання [PERSON] батьківства відносно [PERSON], позов задоволено; вказане судове рішення не набрало законної сили, оскільки було оскаржено в частині визначення розміру аліментів. За змістом ст. 270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Відповідно до ст.ст. 16, 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її заподіяла за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясувати характер правовідносин сторін і встановити якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Крім того, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 р. розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. І відповідно до положень ст. 10 ЦПК саме позивач має довести наявність усіх вищевказаних обставин для вирішення питання про наявність та розмір моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до наступних висновків. Оцінюючи наявність вини заподіювача шкоди, суд виходить з того, що позивачем не доведено жодним належним та допустимим доказом, що відповідач навмисно чи з необережності не повідомила позивача про факт народження сина. Разом з тим судом приймається до уваги, що реєстрація народження дитини по-батькові була здійснена, як [PERSON], до моменту проведення молекулярно-генетичної експертизи на батьківство, відповідач не отримувала від позивача жодної матеріальної допомоги, перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення як одинока мати, що свідчить про те, що відповідач не знала, що батько дитини - позивач. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.6 ст.7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст. 126 СК України). При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (ч.1 ст. 135 СК України). За відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визначене за рішенням суду. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини (ст. 128 СК України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на чоловіка, який не перебуває у шлюбі з жінкою, Сімейним кодексом України у вирішенні питання щодо походження дитини, покладено право/обов'язок вжиття активних дій, а саме: подачі заяви про визнання себе батьком дитини, звернення до суду з позовом про визнання батьківства, що позивачем не було здійснено, хоча про свою вагітність відповідач йому повідомляла. Відповідач по справі, враховуючи народження дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, здійснила запис про батька дитини, відповідно до вимог ст. 135 СК України. Оцінюючи наявність та розмір заподіяної шкоди, суд виходить із того, що позивачем стверджується про завдання йому, внаслідок приховування від нього погодження дитини, душевних, психічних та матеріальних страждань, також принижено його честь та гідність, постраждала репутація та імідж на роботі, оскільки починаючи з часу повідомлення відповідачем про батьківство, позивач почувається безпорадно, розгублено, похитнулася віра в нормальні сімейні стосунки, відчувається приниженим, змінився звичний ритм життя, витрачається більше часу на організацію зустрічей з сином, менше приділяється уваги теперішній сім'ї. Проте, суд критично оцінює дані твердження позивача, враховуючи пояснення сторін про те, що позивач більше року не зустрічається з дитиною, лише іноді випадково зустрічає сина на вулиці, не вживає дій щодо здійснення особистих немайнових прав і обов'язків батька щодо дитини, передбачених СК України, матеріальна допомога, яку позивач надає відповідачу на утримання сина, становить не значну частину в порівнянні з його доходами та розміром аліментів, які позивач сплачує на утримання інших дітей та дружини. Щодо наявності матеріальних страждань, що виразились у додаткових витратах на дитину та у витратах, пов'язаних із необхідністю брати участь у судових справах, то вказані витрати не охоплюються поняттям моральної шкоди, наведеного у ст. 23 ЦК України. Щодо приниження честі та гідності позивача, а також ділової репутації, то відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'являти фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Поширення інформації про народження [PERSON] судом не може розцінюватися як поширення недостовірної інформації, враховуючи визнання позивачем свого батьківства щодо дитини. Також суд приймає до уваги відсутність доказів щодо наявності та глибини моральних страждань та жодного обґрунтування заявленої суми моральної шкоди у розмірі 64000 грн. Таким чином, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, протиправності діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні та обґрунтування розміру моральної шкоди. Статтею 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог чи заперечень. Крім того, ч. 1 ст.2 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що даний Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена в наступних статтях СК України: ч.3 ст. 49, ч.3 ст.50, ч.4 ст. 157, ч.2 ст. 158, ч.5 ст. 159, ч.2 ст. 162. Жодна із наведених статей не передбачає права на відшкодування моральної шкоди внаслідок не повідомлення батька дитини про його батьківство. Крім того, позивачем не доведено факту регулювання відносин з відповідачем, у тому числі у питаннях відшкодування моральної шкоди, за договором, укладеним відповідно до ст.9 СК України. Виходячи із вищевикладеного суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними.

Outcome: dismissed