Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

19.04.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу посилаючись на те, що з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на життя. Подружні відносини тривалий час не підтримують. Подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе. У зв'язку з чим позивач просить, шлюб розірвати, прізвище після розірвання шлюбу залишити -«[PERSON]» та стягнути на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.05.2018 року відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2018 року підготовче провадження у справі закрите, а справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, 14.05.2018 року, через канцелярію суду, відповідач подав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги визнав частково, погодившись на розірвання шлюбу, а в задоволенні вимоги про стягнення з нього на користь позивача витрат на правову допомогу просив відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що 29 серпня 2014 року між сторонами зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис № 84. Від подружнього життя мають доньку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося. На даний час сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, примирення не можливе. Згідно ст.56 Сімейного Кодексу України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на особисту свободу. Відповідно до статті 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач ндавши відзив на позов визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу. Таким чином, в позовні вимоги в цій частині підлягають задоволеню. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позовної заяви в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2500, 00 грн., виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п'яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів. Надана суду квитанція №12 від 30.03.2018 року, про оплату [PERSON] витрат на правничу допомогу адвоката [PERSON] в розмірі 2500 грн. не є фінансовим документами, оскільки визначення поняття розрахункового документа наведено у ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Так, розрахунковий документ - документ встановленої форм та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Згідно з п. 6 ст. 9 цього Кодексу реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (крім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту) (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій. Отже, виходячи з вказаних норм Закону розрахунковим документом за надані послуги може бути розрахункова квитанція заповнена вручну, проте цей документ має бути встановленої форми та змісту. Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 року № 13 затверджено Положення про форму і зміст розрахункових документів, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за № 220/28350. Установлені в цьому Положенні вимоги до змісту розрахункових документів визначають обов'язкові реквізити розрахункових документів. У разі відсутності в документі хоча б одного з обов'язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий (п.3). Серед вимог до розрахункової квитанції, що визначені розділом ІV цього Положення, міститься вимога про зазначення серії (чотири літери) та номеру (шість цифр), нанесені при виготовленні бланка квитанції. Вказана вимога при видачі квитанцій №12 від 30.03.2018 адвокатом [PERSON] не була додержана, а тому такий документ не приймається, як розрахунковий. Як вбачається з акту виконаних робіт (наданих послуг) від 25 травня 2018 року № б/н, позивач сплатила адвокату грошові кошти в сумі 2500 грн. за надання правничої допомоги, а саме: за надання усної консультації щодо сімейного права (10.04.2018 року) - 200 грн., написання позовної заяви та формування повного пакету документів (18-20.04.2018 року) - 800 грн., усна консультація, аналіз правовідносин (10.05.) - 300 грн., супровід судової справи (судові засідання: 12.04.2018 року) - 1200 грн. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат. Оскільки акт виконаних робіт від 25.05.2018 року не містить чіткого розрахунку за надані послуги (правову допомогу), розмір заявлених представником позивача витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи, містить розбіжності, зокрема позовна заява зареєстрована судом 19.04.2018 року (вх. № 5766 від 19.04.2018 року), а згідно акту виконаних робіт в проміжок часу, як зазначено адвокатом [PERSON] з 18 квітня 2018 року по 20 квітня 2018 року вона лише виготовляла позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу та формувала повний пакет документів до неї, крім того, сплачена позивачем сума в розмірі 1200 грн. за супровід адвокатом судової справи (судове засідання від 12.04.2018 року), також судом не береться до уваги, оскільки, як зазначено вище позовна заява подана лише 19.04.2018 року, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правову допомогу адвоката не підлягають задоволенню, за недоведеністю. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: partial