Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

18.01.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Таврійської сільської ради Голопристанського району Херсонської області про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 12.11.2015 року за № 16, яким йому було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення товарного сільгоспвиробництва, зобов'язати відповідача надати такий дозвіл, посилаючись на те, що він є головою фермерського господарства «Таврійський пасічник» і в 2011 році між вказаним фермерським господарством та відповідачем був укладений договір оренди двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення площами 2,8294 га та 0,3823 га, загальна площа земельної ділянки складає 3,2117 га. Вказаний договір оренди зареєстрований у державному реєстрі земель 22.04.2011 року. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю), які передаються їм безоплатно із земель, раніше наданих їм у користування у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У 2014 році він як голова фермерського господарства звернувся до відповідача із відповідною заявою, в порядку ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство». Рішенням від 27.05.2014 року № 270 йому було відмовлено у задоволенні його заяви і вказане рішення відповідача було визнане незаконним та скасоване Голопристанським районним судом Херсонської області 05.02.2015 року. Після повторного розгляду його заяви відповідач 20.03.2015 року своїм рішенням № 315 знову відмовляє йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою і знову постановою Голопристанського районного суду Херсонської області від 11.06.2015 року дане рішення відповідача було визнане незаконним та скасоване. Розглядаючи його заяву в третій раз відповідач приймає оспорюване рішення, яким знову відмовляє йому у задоволенні заяви, посилаючись на те, що оскільки розмір земельного паю сільгосппідприємства, розташованого на території ради складав 11,48 га, то сільська рада має виділити йому саме таку земельну ділянку, а вона не має такої можливості. При цьому в заяві він просив виділити йому земельну ділянку із раніше наданої земельної ділянки в користування ФГ «Таврійський пасічник» загальною площею 3,2117 га, що значно менше розміру земельного паю. З посиланням на ст. ст. 1, 7, 12, 13 закону України «Про фермерське господарство», ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» просив задовольнити позов. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні, з підстав, зазначених у позові. У судовому засіданні представник відповідача Лавренчук А. М. позов не визнав, надав до суду письмові заперечення на позов, які зводяться до наступного. ФГ «Таврійський пасічник» було передано в оренду земельну ділянку загальною площею 3,2117 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва КВЦПЗ 01.01. (класифікація видів цільового призначення земель). Натомість ст. 121 ЗК України передбачено можливість безоплатної передачі у власність членам фермерських господарств земельних ділянок для ведення фермерського господарства, код КВЦПЗ 01.02, а можливість відведення земельних ділянок з цільовим призначенням за кодом КВЦПЗ 01.01. Земельним кодексом України не передбачена. Згідно ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» відповідач повинен відвести позивачу у власність земельну ділянку площею 11,48 га, - у розмірі земельної частки (паю) сільгосппідприємства, розташованого на території ради, а вона не має такої можливості, оскільки ФГ «Таврійський пасічник» у користування передано всього 3,2117 га, що значно менше передбаченого законом розміру земельної частки (паю). Також позивач допустив нецільове використання земельної ділянки, засадивши її багаторічними насадженнями - виноградом, що унеможливлює відведення земельної ділянки як ріллі. У задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні прокурор Пластун Т. А., яка вступила в справу на підставі листа від 15.02.2016 року на стороні відповідача проти задоволення позову заперечувала, на тих же підставах, що і представник відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що у 2011 році між фермерським господарством «Таврійський пасічник», головою якого є позивач та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,2117 га, яка складається із двох земельних ділянок, для ведення товарного сільгоспвиробництва на строк 49 років, який зареєстрований у Державному реєстрі земель за відповідним номером 22.04.2011 року (а. с. 11-15). У 2014 році позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі середньої частки (паю) із земель, переданих в оренду ФГ «Таврійський пасічник» в межах с. Таврійське і 27.05.2014 року відповідач своїм рішенням за № 270 відмовив позивачу у задоволенні його заяви і це рішення відповідача було скасоване постановою Голопристанського районного суду Херсонської області від 05.02.2015 року, відповідача було зобов'язано розглянути на найближчій сесії розглянути заяву позивача (а. с. 18-19). 18.02.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі середньої частки (паю) із земель, переданих в оренду ФГ «Таврійський пасічник» в межах с. Таврійське (а. с. 16). 20.03.2015 року відповідач своїм рішенням за № 315 відмовив позивачу у задоволенні його заяви і зазначене рішення відповідача було визнане незаконним та скасоване постановою Голопристанського районного суду Херсонської області від 11.06.2015 року, відповідача було зобов'язано розглянути на найближчій сесії розглянути заяву позивача (а. с. 20-21). 12.11.2015 року відповідач прийняв оспорювань рішення за № 16, яким знову відмовив позивачу у задоволенні заяви, посилаючись на те, що позивачу згідно норм чинного законодавства України необхідно виділити у власність земельну ділянку площею 11,48 га, - у розмірі земельної частки (паю) сільгосппідприємства, розташованого на території ради, а вона не має такої можливості, оскільки ФГ «Таврійський пасічник» у користування передано всього 3,2117 га, що значно менше передбаченого законом розміру земельної частки (паю). У відповідності до частин 1-2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Згідно частин 5-6 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Це положення не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай). Земельні ділянки, розмір яких перевищує розмір, встановлений у частині 5 цієї статті, передаються громадянам у приватну власність для ведення фермерського господарства на підставі цивільно-правових угод. За ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство. У відповідності до частин 1-3 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю). Дія частин першої та другої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай). Таким чином, члени фермерського господарства мають право на безоплатну передачу їм у приватну власність земельної ділянки із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Згідно розрахунків відповідача, які жодна із сторін у справі не заперечувала, розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території Таврійської сільської ради Голопристанського району Херсонської області складає 11,48 га. ФГ «Таврійський пасічник» передано в користування на умовах оренди земельну ділянку площею 3,2117 га. Оскільки члени фермерського господарства можуть отримати безоплатно у власність земельні ділянки, які були раніше передані у користування фермерському господарству, то при вирішенні питання про розмір такої ділянки слід обмежуватися передусім площею земельної ділянки, яка передана фермерському господарству у користування і якщо така земельна ділянка більша за розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради, то відведення земельної ділянки безоплатно у власність члену фермерського господарства додатково обмежується розміром земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради, що відповідає ст. ст. 7, 12 ,13 Закону України «Про фермерське господарство». Так як розмір земельної ділянки, переданої у користування ФГ «Таврійський пасічник» складає 3,2117 га, що є меншим за розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території Таврійської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, який складає 11,48 га, то позивач має право на безоплатну передачу йому земельної ділянки у розмірі 3,2117 га, яка була передана у користування ФГ «Таврійський пасічник» на умовах оренди, що також було встановлено зазначеними вище судовими рішеннями, які мають преюдиційний характер. При цьому суд оцінює законність рішення відповідача, виходячи із мотивів та аргументації, які наведені у такому рішенні. Оскільки оспорюване рішення відповідача аргументоване саме тим, що позивачу необхідно виділити у власність 11,48 га, а тому відповідач не може виділити йому у власність 3,2117 га і інших аргументів у рішенні не наведено, таке рішення відповідача суперечить чинному законодавству і підлягає скасуванню як незаконне. Аргументи, наведені представником відповідача та прокурором у судовому засіданні не були покладені в основу оспорюваного рішення відповідача, а тому судом не приймаються до уваги. При цьому суд не має права вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача розглянути заяву позивача на найближчій сесії, але наголошує на тому,що позивач змушений тричі звертатися до суду фактично із одним і тим же позовом, незважаючи на наявність двох судових рішень з цього приводу, відповідач відмовляє у задоволенні заяви з одних і тих же підстав, підриваючи таким чином авторитет судової влади, а заява позивача у зв'язку із скасуваннями рішень відповідача фактично залишається не розглянутою, про що судом винесено окрему ухвалу. Оскільки згідно ст. 12 Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання щодо безоплатної передачі у власність громадян земельних ділянок комунальної власності відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування, суд позбавлений можливості зобов'язати відповідача надати дозвіл на розроблення технічної документації проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі середньої частки (паю) із земель, переданих в оренду ФГ «Таврійський пасічник» в межах с. Таврійське, оскільки таке питання може бути вирішене тільки відповідачем у встановлений законом спосіб. Так як представник позивача [PERSON] брав участь у розгляді судового спору раніше, що ним не заперечувалось у судовому засіданні, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 2000 гривень витрат на правову допомогу із заявлених до відшкодування 7000 гривень, так як зазначена у позові проблематика (суть спору) не є для нього новою і не потребувала витрачання додаткових зусиль для захисту інтересів позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial