Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

19 грудня 2019 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (скорочена назва АТ «ПУМБ») із позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 06 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (правонаступник АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК») та відповідачами [PERSON] було укладено кредитний договір № 5829200. За умовами вказаного договору позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 21\~000, 00 доларів США на умовах сплати 12.90 % річних, строком до 06 листопада 2022 року для особистих потреб позичальника . У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] та [PERSON] передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Договір іпотеки № 5829325 від 16 листопада 2007 року посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. та зареєстровано в реєстрі № 11725. У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] збов`язань за кредитним договором , на пілставі договору іпотеки та чинного законодавства України позивач реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття права власності на нерухоме майно , що слугувало предметом застави квартиру [ADDRESS] та 08.12.2017 року за позивачем було зареєстровано право власності на зазначену квартиру й на момент звернення до суду позивач АТ «ПУМБ» є власником зазначеної квартири. В позові йдеться про те, що після реєстрації права власності позивач звернувся до відповідачів з вимогою усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення з квартири , оскільки відповідачі фактично мешкають у вказаній квартирі , є зареєстрованими та відмовляються добровільно виселитись. На підставі зазначеного представник АТ «ПУМБ» просить суд виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] а також стягнути з них витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921, 00 грн. Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження на 06.03.2020. За клопотаннями сторін , в переважній більшості за клопотаннями відповідачів підготовче судове засідання було відкладено на 03.04.2020, 08.05.2020, 05.06.2020, 02.07.2020, 08.09.2020 та 06.10.2020 тощо. Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 04 листопада 2020 року. Представник позивача АТ «ПУМБ» в судове засідання не з`явився , до початку розгляду справи надав письмове клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав , не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі . Відповідачі [PERSON] [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак до суду не з`явились. До початку розгляду справи черговий раз [PERSON] надав заяву про відкладення розгляду справи , що призначене на 01.02.2021 у зв`язку із хворобою, однак на підтвердження чого не надав будь якого доказу (довідки з лікарні, листок непрацездатності тощо). На підставі зазначених обставин , суд зазначає, що справа перебуває в суді з 19 грудня 2019 що станом на 01 лютого 2021 року становить понад один рік. Судом неодноразово відкладався розгляд справи та суд сприяв тому, щоб відповідачі мали можливість як прийняти участь у розгляді справи, так і надати будь-які докази в обґрунтування своєї позиції, проте впродовж цього часу відповідачами не подано відзив або заяви про намір подати суду відзив, а також будь-яких заяв щодо суті спору, подаються лише заяви про відкладення розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні заяви відповідача в черговому відкладенні розгляду справи слід відмовити та розглянути справу за відсутності відповідачів за наявними матеріалами справи. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що 06 листопада 2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 5829200 згідно якого позивач надав кредит в сумі 21\~000 доларів США зі сплатою 12.90 % річних строком до 06 листопада 2022 року для використання на розсуд позичальника. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] та [PERSON] було передано в іпотеку наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] загальною площею: 65,8 кв.м., в тому числі житловою площею 45,4 кв.м., про що укладений договір іпотеки №5829325 від 06 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., зареєстрований в реєстрі під № 11725. Відповідно до умов п. 1.6. Договору іпотеки, за рахунок Предмету іпотеки Банк має право задовольнити свої вимоги за Основним зобов`язанням в повному обсязі, що визначається відповідно до Кредитного договору, Договору іпотеки та чинного законодавства України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані із реалізацією прав, що випливають з Договору іпотеки, зокрема, пов`язані зі зверненням стягнення на Предмет іпотеки. Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким відповідно до ч. 2. ст. 36 Закону України «Про іпотеку» також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі. Відповідне застереження, закріплене в п. 4.7 Договору іпотеки, передбачає, зокрема, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки і є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що також передбачено ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку із невиконанням [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором, на підставі вищевказаних положень Договору іпотеки та чинного законодавства України, Банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність Предмету іпотеки і державний реєстратор Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчанов С.О., на підставі вищевказаного договору іпотеки зареєстрував за позивачем право власності на вищевказану квартиру про що було прийнято відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38612167 від 08.12.2017 р. та було зареєстровано право власності Позивача на Предмет іпотеки, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106805053 від 08.12.2017 року. На дату звернення до суду, а саме станом на 19 грудня 2019 року з цим позовом Акціонерне товариство « Перший Український Міжнародний Банк» є власником квартири [ADDRESS] ,, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності і спору з цього приводу не існує. \~ \~Відповідно до\~умов п.\~1.6.\~Договору іпотеки, за рахунок Предмету іпотеки Банк має право задовольнити свої вимоги за Основним зобов`язанням в повному обсязі, що визначається відповідно до Кредитного договору, Договору іпотеки та чинного законодавства України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані із реалізацією прав, що випливають з Договору іпотеки, зокрема, пов`язані зі зверненням стягнення на Предмет іпотеки. Згідно із ч. З ст. 33 Закону України «Про іпотеку»,\~звернення стягнення\~на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя.\~яким відповідно до ч. 2. ст. 36 Закону України «Про іпотеку» також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі. Відповідне застереження, закріплене в п. 4.7 Договору іпотеки, передбачає, зокрема, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття Іпотекодержателем прав власності на предмет іпотеки і є підставою\~для реєстрації\~права власності\~Іпотекодержател; на нерухоме майно, що також передбачено ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». На момент звернення до суду відповідачі добровільно не виселились з належної позивачу квартири, що є перешкодою у реалізації права власності. Після реєстрації права власності на спірну квартиру, з метою досудового врегулювання спору 28 грудня 2017 року позивач запропонував [PERSON] та [PERSON] забезпечити звільнення квартири [ADDRESS] , в тому числі від особистих речей протягом 14 календарних днів з дня отримання листа . Під час укладення договору іпотеки сторонами були узгоджені його суттєві умови , в тому числі пунктом 4.5 договору передбачено, що після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотеко держателя добровільно звільнити предмет іпотеки та максимально сприяти його звільненню протягом 14 календарних днів з дня отримання вимоги та передбачено , що в разі невиконання вимоги добровільно , спір буде вирішуватись в судовому порядку . Верховний\~Суд\~України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону\~№ 898-IV\~та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про\~звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до\~частини другої\~статті 109\~ЖК УРСР\~громадянам,\~яких виселяють\~з жилих\~приміщень,\~одночасно надається\~інше постійне\~жиле приміщення,\~за винятком\~виселення громадян\~при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при виселенні мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону\~№ 898-IV,\~так і норма\~статті\~109 ЖК УРСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові від\~21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.\~ Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.\~ Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.\~ Використання власності\~не може\~завдавати шкоди\~правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.\~Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.\~Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»\~від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а\~втручання пропорційним законній\~меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном\~відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, на переконання суду є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Продовжуючи далі\~про «закон»,\~стаття 1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~посилається на\~ту саму\~концепцію,\~що міститься\~в інших\~положеннях Конвенції\~(пункт\~54\~рішення від\~09\~листопада 1999\~року у\~справі «Шпачек\~s.r.o.»\~проти Чеської\~Республіки»\~(Љpaиek\~s.r.o.\~v.\~the\~Czech\~Republic),\~заява №26449/95.\~Ця концепція\~вимагає,\~перш за\~все,\~щоб такі\~заходи мали\~підстави в\~національному законодавстві.\~Вона також\~відсилає до\~якості такого\~законодавства,\~вимагаючи,\~щоб воно\~було доступним\~для заінтересованих\~осіб,\~чітким і\~передбачуваним у\~застосуванні (пункт\~109\~рішення від\~05\~січня 2000\~року\~у справі\~«Беєлер проти\~Італії»\~(Beyeler\~v.\~Italy),\~заява\~№ 33202/96.\~Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі»\~(Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 2930 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії»\~(Tudor Tudor v. Romania),\~заява № 21911/03, та пункти 3437 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії»\~(Єtefгnicг and Others v. Romania),\~заява № 38155/02. У статті\~6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за\~яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 ;жовтня 2017 року, згідно із частиною\~другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття\~4 ЦПК України\~у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті\~5 цього Кодексу\~у редакції від 03 жовтня 2017 року). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.\~ Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на\~конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява №\~1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла. Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень. Законом України від\~22 вересня 2011 року\~№\~3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16,\~від\~21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16,\~роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону\~№ 898-IV\~та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону\~№ 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Судом встановлено, що позивач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи, а саме Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та висловив свою волю, що вказане житло надасть для проживання відповідачам, що підтверджується вимогами в позовній заяві. На виконання вимог ч. 2 - 4 статті 109 ЖК УРСР громадян стосовно одночасного надання іншого постійного жилого приміщення позивач має можливість та пропонує надати відповідачам належний йому на праві власності будинок [ADDRESS] загальною площею 138,2 кв.м., житловою 67.2 кв.м про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 90001160 від 20 червня 2017 року. Під час дослідження письмових матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача з огляду на таке. Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку » звернення стягнення на пере, іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселенню мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок та підстави для виселення всіх громадян, що мешкають у житловому приміщенні, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, передбачені ч.3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР. З огляду на зазначені обставини слід зробити висновок про те, що факт проживання та реєстрації у квартирі відповідачів перешкоджає позивачу здійснювати своє право власника. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства : умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним . Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в встановлених законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у рівних частинах по 960 гривень 50 копійок, з кожного окремо.

Outcome: approved