Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

18.09.2017 [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ) та [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 169,3 кв.м, житловою площею 127,4 кв.м, з господарським будівлями та спорудами (літ.А-1 - будинок, літ. «а» - підвал, літ. «а1» - тамбур, літ. «а2»- ганок, літ. «Б» - гараж, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - альтанка, №1-3 - огорожа), розташованого за адресою: [ADDRESS] , та зняти арешт з вказаного будинку, накладений постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області Шинделя Володимира Анатолійовича від 15.08.2017 про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні №53714823 з виконання виконавчого листа Золочівського районного суду Харківської області №622/877/15-ц від 29.03.2017 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 174 000,00 доларів США за договором позики від 02.07.2015 та 3775,80 грн судових витрат у вигляді сплаченого судового збору. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що їй як співвласнику належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . При укладанні її чоловіком вищевказаного договору позики порушені її права як співвласниці майна. Тому вона звернулася із вказаним позовом до суду. Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] та скасовані рішення Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.59-63 т.2). Представник позивача [PERSON] адвокат Коваленко М.В.пояснив, що спірний будинок був побудований [PERSON] і [PERSON] спільно. Тому він є їхньою спільною сумісною власністю. Отже, [PERSON] належить Ѕ частина вказаного будинку. В позасудовому порядку поділити вказане майно неможливо, оскільки на нього накладено арешт в межах виконавчого провадження. Вважає, що при накладенні арешту та передачі будинку у власність [PERSON] порушили права [PERSON] як співвласника. Відповідач-1 [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. 02.01.2020 подав до суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що розподілити майно за домовленістю між подружжям - позивачем [PERSON] та [PERSON] в позасудовому порядку не виявляється можливим, оскільки такий розподіл на момент звернення позивача до суду навіть за наявності його згоди не могло бути нотаріально посвідчено з огляду на існуюче обтяження з боку виконавчої служби. Оскільки кредитор [PERSON] заперечує позовні вимоги [PERSON] , тому і добровільно останнім такої згоди не буде надано, оскільки він незаконно намагається звернути стягнення на майно його дружини за рішенням суду про стягнення з нього боргу, в якому він відмовився від позовних вимог до [PERSON] , чим визнав той факт, що боргові зобов`язання не є боргом подружжя (заява міститься матеріалах цієї справи). Враховуючи вищевикладене, користуючись приписами ст. 206 ЦПК України просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 230-232 т.2). Представник відповідача-1 адвокат Локтіонов Е.В.позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Представник відповідача-2 адвокат Кравцов С.О. в судове засідання 28.05.2020 не з`явився. 11.12.2019 подав до канцелярії суду письмові пояснення, в яких зазначив, що 10.07.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який не був виконаний останнім. У зв`язку із цим за позовом [PERSON] Золочівським районним судом Харківської області було стягнуто з [PERSON] борг у розмірі 174 000 доларів США. З моменту ухвалення вказаного рішення суду усі дії [PERSON] та її чоловіка [PERSON] були узгодженими та спрямованими на ухилення від виконання грошового зобов`язання та перешкоджання виконанню вказаного рішення, яке набрало законної сили. Поряд із цим, вже 26.12.2016 [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою на рішення про стягнення боргу. Підставою для скасування рішення суду першої інстанції він вважав наявність підстав для зупинення провадження у справі та стягнення з нього суми боргу 174000 доларів США, що нібито протирічить чинному законодавству, оскільки [PERSON] мав би отримати індивідуальну ліцензію в НБУ, а потім позичати [PERSON] гроші. У позові [PERSON] зазначає, що дізналася про арешт будинку у серпні 2017 року. Проте факт обізнаності [PERSON] встановлений рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.01.2018 у справі № 820/5355/17. У вказаній справі суд встановив, що 12.09.2017 державним виконавцем в присутності дружини боржника - [PERSON] та його уповноваженого з довіреністю представника [PERSON] , із залученням понятих складено дві постанови про опис та арешт майна боржника ВП №53714823, якими накладено арешт на 14 предметів меблі, які належать боржнику та знаходяться у будинку [ADDRESS] . Звертаючись у квітні 2019 року до Київського районного суду м. Харкова з позовом про визнання недійсним договору позики між [PERSON] та [PERSON] , позивачка зазначала, що про арешт будинку та взагалі про позику їй стало відомо лише 18.04.2019. Вказане оцінює як намагання [PERSON] ввести суд в оману, а дії [PERSON] та [PERSON] спрямовані на ухилення від виконання рішення Золочівського районного суду від 06.07.2016. Крім того, з метою унеможливлення виконання рішення суду про стягнення боргу, [PERSON] зареєстрував малолітню дитину, яка не є членом сім`ї. Рішенням судів першої та апеляційної інстанції у праві № 622/756/ 18-ц встановлено протиправність рішення органу опіки та піклування, яким заборонено відчуження будинку, який належить [PERSON] .. Усі дії [PERSON] та її чоловіка [PERSON] є узгодженими та спрямовані на ухилення від виконання грошового зобов`язання та перешкоджання виконанню рішення суду, яке набрало законної сили. Аналізуючи практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних. У справі «Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (заява № 13427/87, рішення від 21.11.1994) суд розглядав як «майно» у розумінні положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обов`язкового до виконання арбітражного рішення. Крім того, у справі «Бурдов проти Росії» (заява 59498/00, рішення від 07.05.2002) суд зазначив, що кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню, також є «майном» у сенсі положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції. В обох наведених рішеннях ЄСПЛ констатував: «неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його користь становить втручання у право на мирне володіння майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу». Аналогічного висновку ЄСПЛ дійшов у справі «Войтенко проти України» (заява №18966/02, рішення від 29.06.2004). Крім того, ЄСПЛ розглядає як «майно» і, так звані, «правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (заява №12742/87, рішення від 23.10.1991). У розглядуваній справі таким «дозволом» є рішення суду про стягнення з [PERSON] суми коштів на користь [PERSON] , а «законним сподіванням» є очікування [PERSON] , що він зможе мирно володіти та розпоряджатися коштами присудженими на його користь. Протягом трьох з половиною років [PERSON] не може отримати результат виконання рішення, що порушує право [PERSON] на ефективний юридичних захист в національному органі, яке закріплено у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оскільки [PERSON] фактично позбавлений права на виконання судового рішення без непивправданих затримок. Враховуючи викладене, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову (а.с. 144-149 т.2). Представники відповідача-2 [PERSON] та [PERSON] в судове засідання, призначене на 28.05.2020, не з`явилися. Третя особа у справі - представник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області у судове засідання не прибув, про день, час та місце судового засідання для розгляду справи по суті повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомив. Допитана як свідок [PERSON] пояснила, що знайома із сім`єю [PERSON] . Їй відомо, що останні перебувають у шлюбі із початку 90-х років та проживали разом. Після семи років спільного проживання [PERSON] почали зводити будинок по [ADDRESS] . Часто біля будинку бачила тестя [PERSON] - [PERSON] , який керував будівництвом. Допитана як свідок [PERSON] пояснила, що знає сім`ю [PERSON] . Товаришувала із їхніми батьками. [PERSON] та [PERSON] одружилися в 1991 році. Почали будувати будинок в смт Золочів десь у 1998 році, а закінчили у 2000 році. Волочаєві жили дружньо і зараз також проживають разом. Батьки [PERSON] допомагали з будівництвом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 21.12.1991, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Золочівським відділом ЗАЦС Харківської області 21.12.1991 (актовий запис №157)(а.с.9 т.1). Із свідоцтва по право власності на магазин-кафе від 10.07.2001 будинок в [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с. 191-200 т.2). У відомостях із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.02.2016 зазначено, що будинок за адресою: [ADDRESS] , є власністю [PERSON] (а.с.92-93 т.1). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.02.2020 власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с. 66 т. 3). Постановою про опис та арешт майна від 15.08.2017 на спірний будинок був накладений арешт постановою старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області Шиндель Володимиром Анатолійовичем та будинок був переданий на відповідальне зберігання третій особі по справі [PERSON] (а.с.21-22 т.1). Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 06.07.2016 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 174 000 доларів США за договором позики від 02 липня 2015 року, допустивши відстрочку виконання судового рішення до 31 грудня 2016 року (а.с.117-119, 120-121 т.1). Згідно із постановою про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу від 10.06.2019 [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 622/877/15-ц від 29.03.2017, що видав Золочівський районний суд Харківської області, передано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності (а.с. 97, 119 т. 2). Як вбачається із акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 10.06.2019, спірний будинок був переданий [PERSON] (а.с. 98, 120 т. 2). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами збудований під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому це майно набуло статусу спільної сумісної власності подружжя під час його придбання. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; та інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (частина перша статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно з абзацом першим частини першої, частинами шостою, восьмою і дев`ятою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 910/3507/18 (провадження № 12-243гс18). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене, суд вважає, що спірне майно з часу його передачі виконавцем кредитору, а саме - [PERSON] , за іншим спором втратило статус спільного сумісного майна, вибуло з володіння подружжя на підставі виконавчих дій, а тому внаслідок установлення відсутності прав колишнього подружжя на спірне майно, підстави для задоволення позову відсутні. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/2822/17 (провадження № 61-13609св19). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed