Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

18 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що у даній квартирі крім неї зареєстровані також її чоловік [PERSON], їхня дочка [PERSON], та син - відповідач по справі [PERSON] Позивач вказує, що відповідач у спірній квартирі не проживає з початку 2009 року, в 2008 році відповідач з власної ініціативи виїхав за межі України до Російської Федерації та проживав в м. Нижній Новгород, повне місце його проживання їй невідоме, так як вони спілкуються лише в телефонному режимі. Вказує, що відповідач не з'являється у зазначеній квартирі, не зберігає у ній своїх особистих речей, не оплачує комунальні послуги, будь-якого інтересу до квартири не виявляє. Позивач вказує, що реєстрація відповідача в квартирі створює їй перешкоди в користуванні житлом яке належить їй на праві приватної власності, оскільки нарахування комунальних платежів здійснюється на усіх зареєстрованих осіб, в тому числі і на відповідача, який фактично більше року не проживає у квартирі, а саме вісім років з 2009 року. Позивач [PERSON] до проведення судового засідання подала до суду письмову заяву, просила справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через судовий виклик, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встанволено, що квартира за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідченого Нововолинською державною нотаріальною конторою від 10.10.1997 року р.№1-6815 належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с.5, 26). Із копії технічного паспорта, будинкової книги, довідки ЖКП №1 Нововолинської міської ради від 13.03.2017 року №б/н встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-12). Із акту фактичного проживання членів сім'ї від 31.03.2017 року, складеного комісією працівників ЖКП №1 встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], якаий фактично за даною адресою не проживає з 2009 року (а.с.14). Із листа ЖКП №1 Нововолинської міської ради від 31.03.2017 року №91 встановлено, що [PERSON] у ЖКП №1 не звертався протягом останніх трьох років про перешкоджання йому в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS], будь-яких довідок [PERSON] не видавалось протягом останніх трьох років (а.с.15). У відповідності до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною другою статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] більше року, а саме з 2009 року не проживає в квартирі, за адресою: [ADDRESS] без поважних причин, тому суд позов задовольняє та визнає його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved