Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

19.01.2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що під час шлюбу сторонами було придбано згідно договору купівлі - продажу житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 0,42 гектари, яка не приватизована. Відповідач заперечує право позивача на частку в спільній сумісній власності подружжя, у зв'язку з цим позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частини вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки. У судовому засіданні позивач позивні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, відповідач позов визнав частково, пояснивши, що визнає право власності позивача на 1/2 частину спірного житлового будинку. Питання в частині вирішення позовної вимоги про поділ земельної ділянки відповідач залишив на розсуд суду, зазначивши, що спірна земельна ділянка не перебуває у їх спільній власності, сторони мають лише право користування даною землею. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 14.07.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно копії рішення Романівського районного суду Житомирської області від 27.08.2014 року (а.с. 8). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 14.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Романівського районного нотаріального округу [PERSON] у період шлюбу сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] вартістю 32330 грн., за який відповідач сплатив суму коштів у розмірі 10000 грн. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,42 гектари, яка не приватизована, закріплена за Миропільською селищною радою та перебуває у користуванні продавця за договором (а.с. 9). Отже, судом встановлено, що житловий будинок набуто відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а відтак суд вважає, що даний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Згідно статті 60 Сімейного кодексу України (надалі по тексту - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно зі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, позов [PERSON] в частині визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку є обґрунтованим та підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд зазначає наступне. Згідно ст. 328 ЦК України (надалі по тексту - ЦК України) право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України (надалі по тексту - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частиною 1 статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Отже, як встановлено на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, сторонам належить лише право користування земельною ділянкою, що перебуває у комунальній власності, площею 0,42 гектари, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач у справі має право власності на вищевказану земельну ділянку, у зв'язку з цим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного вище та

Outcome: partial