Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~17 травня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Споживчого товариства «Право на відпочинок», [PERSON] , [PERSON] , Першої донецька нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна, приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Федоряка Ольга Сергіївна про визнання договору недійсним, про визнання довіреності недійсною, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позивач просить визнати недійсним договір дарування дачного будинку [ADDRESS] , укладений між споживчим товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] 16 жовтня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №\~9-819; визнати недійсною довіреність від 16 жовтня 2009 року, що видана від імені Споживчого товариства «Право на відпочинок» на ім`я [PERSON] , посвідчена державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В.; витребувати нерухоме майно 1/2 частину дачного будинку [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] ; витребувати нерухоме майно 1/2 частину дачного будинку [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] ; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Наталії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28270950 від 16.02.2016 року та вчинений на його підставі запис про державну реєстрацію про право власності номер 13280342 від 16.02.2016 року щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нерухоме майно 1/2 частину дачного будинку [ADDRESS] ; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Наталії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28291906 від 17.02.2016 року та вчинений на його підставі запис про державну реєстрацію про право власності номер 13298077 від 17.02.2016 року щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нерухоме майно - 1/2 частину дачного будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову заначив, що згідно договору купівлі-продажу від 08 листопада 2017 року Позивач придбав у Споживчого товариства «Право на відпочинок» дачу № 17 загальною площею 58,2 кв.м. по [ADDRESS] . На момент продажу право власності на дану дачу належало продавцю на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 30 червня 2000 року Приморською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого 07 липня 2000 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в реєстрову книгу № 1м/сДК на стор. 38 під реєстровим № 39. Продаж позивачу даної дачі було здійснено на підставі рішення загальних зборів членів Споживчого товариства «Право на відпочинок», оформлених протоколом № 4/17 від 05 листопада 2017 року. У березні 2019 року позивачу випадково стало відомо, що ще нібито у 2009 році Споживче товариство «Право на відпочинок» згідно договору дарування дачного будинку від 16 жовтня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., подарувало даний дачний будинок [ADDRESS] громадянину [PERSON] . Від імені Споживчого товариства «Право на відпочинок» вказаний договір дарування дачного будинку було підписано представником за нотаріально посвідченою довіреністю від 16 жовтня 2009 року [PERSON] . Право власності [PERSON] на дачний будинок [ADDRESS] було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно лише 29.12.2015 року за рішенням приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни. Пізніше, 16 та 17 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу 1/2 частини дачного будинку [ADDRESS] , які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Наталією Миколаївною. Позивач зазначає, що договір дарування дачного будинку від 16 жовтня 2009 року та довіреність від 16 жовтня 2009 року є недійсними, так як Споживче товариство «Право на відпочинок» не видавало жодних довіреностей на ім`я [PERSON] , не уповноважувало інших громадян на відчуження від його імені дачного будинку [ADDRESS] та не приймало з цього приводу жодних рішень на загальних зборах. Окрім того, за твердженням позивача договір дарування від 16 жовтня 2009 року укладено з порушенням вимог статуту Споживчого товариства «Право на відпочинок», Закону України «Про кооперацію», Закону України «Про споживчу кооперацію», Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5. З огляду на недійсність договору дарування від 16 жовтня 2009 року [PERSON] набула право власності на дачний будинок [ADDRESS] без достатніх правових підстав, а тому дане нерухоме майно має бути витребувано з її чужого незаконного володіння на користь позивача, а відповідні рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на дачний будинок мають бути скасовані. Ухвалою суду від 03 червня 2019 року відкрито провадження у справі, встановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Також, ухвалою суду від 03 червня 2019 року витребувано з Першої донецької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо договору дарування від 16.10.2009 року дачного будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контор Мірошниковою Н.В., укладеного між споживачем товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 9-819. Витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо державної реєстрації договору дарування дачного будинку від 16.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошніковою Н.В., укладеного між споживачем товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 9 -819. \~ \~ \~ \~17 червня 2019 року на виконання ухвали суду від 03 червня 2019 року надійшов лист Першої донецької нотаріальної контори, яким повідомлено, що всі справи тривалого зберігання нотаріальної контори, а також всі документи, які зберігалися в архіві нотаріальної контори до 01 грудня 2014 року, залишилися на тимчасово окупованій території, а саме в м. Донецьку, тому доступу до них немає. Надати копії посвідчених документів, підтвердити або спростувати інформацію щодо посвідчення договору дарування від 16.10.2009 року за № 9-819 дачного будинку [ADDRESS] та посвідчення 16.10.2009 року довіреності на ім`я [PERSON] нотаріальна контора немає можливості. Повідомлено, що державний нотаріус Першої донецької державної нотаріальної контор Мірошникова Н.В. звільнилася із займаної посади і її діяльність, як нотаріуса, не зареєстрована на території України. \~ \~ \~ \~02 липня 2019 року на виконання ухвали суду від 03 червня 2019 року надійшов лист приватного нотаріуса Федоряки Ольги Сергіївни, в якому повідомлено про неможливість надання до суду належним чином завіреної копії реєстраційної справи щодо садового будинку [ADDRESS] , оскільки всі реєстраційні справи передавались нею до органів державної реєстрації відповідних міст і районів. Зберігачем реєстраційних справ по місту Одеса є відділ державних адміністративних послуг у Приморському районі. \~ \~ \~ \~10 липня 2019 року представник [PERSON] адвокат Іванишин О.О. через електронну пошту суду надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що договір дарування дачного будинку від 16.10.2009 року було укладено з дотриманням чинного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. З 17.02.2016 року [PERSON] є єдиним законним власником дачного будинку [ADDRESS] , вона правомірно та на законних підставах володіє та розпоряджається спірним майном, а позивач протиправно набув право власності на це майно значно пізніше, лише 08.11.2017 року, через що в даному випадку відсутнє порушення будь-яких прав позивача та у останнього відсутнє суб`єктивне матеріальне право на витребування у [PERSON] спірного дачного будинку. Окрім того, [PERSON] на підставі висновку ПП «Одеське БТІ» від 19.08.2016 року було змінено цільове призначення належного їй нерухомого майна з дачного будинку у житловий будинок та станом на момент розгляду даної справи вона є власником саме житлового, а не дачного будинку по [ADDRESS] . Позивачем не наведено жодних норм законодавства, які б були порушені приватним нотаріусом Халявкою Н.М. при прийнятті нею рішень про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на дачний будинок, а судове рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння є самостійною підставою для вчинення необхідних реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 12 липня 2019 року представником відповідача до суду надано оригінал відзиву на позовну заяву. \~ \~ \~ \~15 липня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] за якою просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.11.2017 року, укладений між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 7-918; визнати протиправним та скасувати рішення державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38015283 від 08.11.2017 року. В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що станом на 08.11.2017 року право власності [PERSON] на дачний будинок [ADDRESS] не було оскаржено, скасовано чи припинено, а тому виключно вона мала право на розпорядження ним, зокрема на його відчуження будь-яким третім особам. В свою чергу, [PERSON] ніколи не відчужувала належний їй дачний будинок (а в подальшому житловий будинок) ні [PERSON] , ні будь-яким іншим третім особам, а також не уповноважувала жодних осіб, зокрема і Споживче товариство «Право на відпочинок», на продаж майна [PERSON] чи будь-яким іншим третім особам. 19 серпня 2019 року до суду надійшла заява представника [PERSON] адвоката Іванишина О.О. про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] . \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 22 листопада 2019 року клопотання представника [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано у Головного територіального управління юстиції в Донецькій області інформацію щодо індексу (номеру) реєстру реєстрації нотаріальних дій та номеру печатки, що були закріплені за державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В. станом на 16 жовтня 2009 року. \~ \~ \~ \~Також ухвалою суду від 22 листопада 2019 року задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування доказів. Витребувано із Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області належним чином завірену копію реєстраційної справи приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряки О.С. щодо державної реєстрації права власності на дачний будинок за адресою: [ADDRESS] згідно договору дарування дачного будинку від 16.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., укладеного між споживчим товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 9-819, а також, оригінал зазначеної реєстраційної справи для огляду в судовому засіданні (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 27659003 від 29.12.2015 року); Витребувано із Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряки О.С. щодо державної реєстрації права власності на дачний будинок за адресою: [ADDRESS] згідно договору дарування дачного будинку від 16.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., укладеного між споживчим товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 9-819, а також, оригінал зазначеної реєстраційної справи для огляду в судовому засіданні (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 27659003 від 29.12.2015 року); Витребувано із Відділу державних адміністративних послуг у Приморському районі належним чином завірену копію реєстраційної справи приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни щодо державної реєстрації права власності на дачний будинок за адресою: [ADDRESS] згідно договору дарування дачного будинку від 16.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В., укладеного між споживчим товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 9-819, а також, оригінал зазначеної реєстраційної справи для огляду в судовому засіданні (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 27659003 від 29.12.2015 року). \~ \~ \~ \~Також ухвалою суду від 22 листопада 2019 року задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування доказів. Витребувано у державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Шевцової О.В. та Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради матеріали реєстраційної справи номер 1401844951101 щодо об`єкту нерухомого майна дачі [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Протокольною ухвалою суду від 22 листопада 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Споживчого товариства «Право на відпочинок» за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцової О.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. \~ \~ \~ \~17 січня 2020 року на виконання ухвали від 22.11.2019 року Юридичним департаментом Одеської міської ради надано до суду оригінал та засвідчену копію реєстраційної справи № 822816551101. \~ \~ \~ \~18 травня 2020 року на виконання ухвали від 22.11.2019 року Юридичним департаментом Одеської міської ради надано до суду засвідчені копії реєстраційної справи № 1401844951101 та скан-копій документів даної реєстраційної справи. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 20 липня 2020 року в задоволенні заяви [PERSON] про вступ до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача відмовлено. \~ \~ \~ \~Протокольною ухвалою суду від 20 липня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні 08 лютого 2021 року представник позивача за первісним позовом адвокат Чорновол А.О. підтримав позов, просив задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов не визнав, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву. Оголошено перерву до 17 березня 2021 року. Представник СТ «Право на відпочинок» [PERSON] визнав первісний позов та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. \~ \~ \~ \~В судове\~засідання березня\~2021\~року з`явились\~представник позивача\~адвокат Чорновол\~А.О.,\~представник СТ\~«Право на\~відпочинок» Ровков\~С.О.\~та представник\~ [PERSON] \~адвокат Іванішин\~О.О.,\~відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився,\~відзив на\~позов не\~надав,\~про час\~та місце\~проведення судового\~був повідомлений\~належним чином,\~про поважність\~причин не\~явки суд\~не повідомив. Треті особи за первісним позовом Перша донецька нотаріальна контора, приватний нотаріус Халявка Н.М., приватний нотаріус Федоряка О.С. просили суд слухати справу за їх відсутності. Третя особа за зустрічним позовом державний нотаріус Шевцова О.В. в судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового була повідомлена належним чином, про поважність причин не явки суд не повідомила. \~ \~ \~ \~Вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 30 червня 2000 року Приморською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого 07 липня 2000 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в реєстрову книгу № 1м/с-ДК на стор. 38 під реєстровим № 39, Споживче товариство «Право на відпочинок» було власником дачі, розташованої в [ADDRESS] . 16 жовтня 2009 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» (дарувальник), від імені якого діяв представник по довіреності [PERSON] та громадянином України [PERSON] (обдаровуваний) було укладено Договір дарування дачного будинку, посвідчений державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 9-819. Відповідно до умов договору дарування від 16.10.2009 року дарувальник передав безоплатно у власність обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв у власність придатний до використання за призначенням дачний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дачний будинок побудований з ракушняка, складається з двох основних приміщень, двох допоміжних, двох коридорів, веранди та санвузла, має в цілому 59,8 кв.м. загальної площі. Дар сторони оцінили в 38\~950,00 грн, що відповідає ринковій вартості дачного будинку, зазначеній у звіті про оцінку майна, виданого ТОВ «Кримський інститут оцінки землі» 10.10.2009 року. 29 грудня 2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Федорякою Ольгою Сергіївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27659003 щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] права власності на дачний будинок загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 822816551101, номер запису про право власності: 12836142. Підставою виникнення права власності зазначено договір дарування, серія та номер: 9-819, виданий 16.10.2009 року, видавник: державний нотаріус Першої донецької державної нотаріальної контори Мірошникова Н.В. 16 лютого 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), від імені якої діяв представник по довіреності [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М. та зареєстрований у реєстрі за № 416. Згідно умов договору купівлі-продажу від 16.02.2016 року продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 1/2 частину дачного будинку під номером [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж вчинено за 37\~129,00 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. Згідно зі звітом про оцінку майна ТОВ «ВКФ Спарта» від 24.12.2015 року ринкова вартість дачного будинку становить 74\~258,00 грн. Право власності на частину дачного будинку підлягає державній реєстрації згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України. 16 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Наталією Миколаївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28270950 щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] права власності на 1/2 частину дачного будинку загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 822816551101, номер запису про право власності: 13280342). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, серія та номер: 416, виданий 16.02.2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. 17 лютого 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), від імені якої діяв представник по довіреності [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М. та зареєстрований у реєстрі за № 439. Згідно умов договору купівлі-продажу від 17.02.2016 року продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) 1/2 частину дачного будинку під номером [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж вчинено за 37\~129,00 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. Згідно зі звітом про оцінку майна ТОВ «ВКФ Спарта» від 24.12.2015 року ринкова вартість дачного будинку становить 74\~258,00 грн. Право власності на частину дачного будинку підлягає державній реєстрації згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України. 17 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Наталією Миколаївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28291906 щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] права власності на 1/2 частину дачного будинку загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 822816551101, номер запису про право власності: 13298077). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу частини дачного будинку, серія та номер: 439, виданий 17.02.2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. На підставі висновку щодо технічної можливості зміни цільового призначення дачного будинку у житловий будинок від 19.08.2016 року, виготовленого ПП «Одеське БТІ» на замовлення [PERSON] , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 321 було змінено цільове призначення нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] з дачного будинку на житловий будинок та внесено відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Склад новоутвореного об`єкту нерухомого майна та адреса: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: літ. «Ж» - загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., №1-2 огорожа, за адресою: [ADDRESS] . 19 серпня 2016 року на замовлення [PERSON] ПП «Одеське БТІ» виготовлено технічний паспорт (інвентаризаційна справа № 149/5/2016) на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] . Загальна площа житлового будинку складає 59,8 кв.м., житлова площа 17,9 кв.м. та складається з двох житловий кімнат, двох коридорів, веранди, комори, кухні та санвузла. 05 листопада 2017 року загальними зборами членів Споживчого товариства «Право на відпочинок» (протокол № 4/17 від 05.11.2017 року) прийнято рішення: 1) продати дачу за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на балансі товариства на наступних умовах: ціна продажу згідно оцінки майна 99\~975,00 грн; порядок оплати перерахування коштів у сумі 99\~975,00 грн на р/рахунок товариства в день продажу (укладення договору купівлі-продажу); будь-які витрати, пов`язані з підготовкою та оформленням документів для продажу за рахунок покупця; надати повноваження керівнику товариства підписати від імені товариства необхідні документи для оформлення купівлі-продажу та договору купівлі-продажу; 2) укласти з [PERSON] ( [INFO] , серія паспорту [NUMBER] , виданий Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській обл. 12.09.2015р., місце реєстрації [ADDRESS] , ІН [NUMBER] ) договір купівлі-продажу дачі за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на балансі товариства за ціною 99\~975,00 грн шляхом перерахування коштів на р/рахунок товариства в день продажу (укладення договору купівлі-продажу). 08 листопада 2017 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» (продавець) в особі виконавчого директора Хоруженка Олександра Юрійовича та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7-918. Згідно умов договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року продавець продає та передає у власність, а покупець купує та приймає у власність за ціною, визначеною цим договором, дачу [ADDRESS] , та складається в цілому з одного дачного будинку літ. «Ж», загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 12,2 кв.м. та надвірних господарських будівель та споруд, зазначених: № 1-3 огорожа, 1 вимощення, розташованих на земельній ділянці площею 0,0747 га, яка знаходиться у фактичному користуванні, кадастровий номер земельної ділянки 5110137500:50:004:0271. За домовленістю сторін продаж здійснено за 99\~975,00 грн, що відповідає оціночній вартості згідно звіту про оціночну вартість квартири, виданого ТОВ «Експертний знавець». Продавець гарантує, що до укладення цього договору квартира раніше іншим особам не продана, не подарована, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо дачі немає. Право власності на дачу згідно п. 4 ст. 334, ст. 640 Цивільного кодексу України у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору. 08 листопада 2017 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцовою Ольгою Володимирівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38015283 щодо реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] права власності на дачу загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 12,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1401844951101, номер запису про право власності: 23254164). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: 7-918, виданий 08.11.2017 року, видавник: Шоста одеська державна нотаріальна контора. 22 листопада 2017 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» (продавець) в особі виконавчого директора Хоруженка Олександра Юрійовича та [PERSON] (покупець) було укладено Договір про внесення змін до договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року щодо помилково записаного в преамбулі договору номеру протоколу засідання правління з «№ 8 від 24.08.2017 року» на вірний «Протокол засідання правління Споживчого товариства «Право на відпочинок» № 3/17 від 24.08.2017 року». За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови від 05 червня 2018 року у справі №\~338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2019 року у справі №\~487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №\~469/1044/17 (пункт 67)). Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника (пункт 7.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України,). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. При цьому, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 114)). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом позовних вимог [PERSON] основним обраним позивачем способом захисту порушеного права власності є витребування власником майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 727/9547/13, від 28 січня 2021 року у справі № 367/8910/17). Згідно із положеннями статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17). Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. В підтвердження наявності у нього права власності на дачний будинок по [ADDRESS] та порушення такого права відповідачами у даній справі шляхом незаконного заволодіння цим майном [PERSON] посилається на укладений ним зі Споживчим товариством «Право на відпочинок» 08.11.2017 року договір купівлі-продажу та обставину здійснення державним нотаріусом Шевцовою О.В. в той же день державної реєстрації за ним права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В той же час, як підтверджується матеріалами даної справи, ще 16.10.2009 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] було укладено договір дарування, за умовами якого право власності на дачний будинок по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] (частина третя статті 334, частина друга статті 719 ЦК України в редакції станом 16.10.2009 року). В подальшому, 29.12.2015 року право власності [PERSON] на спірний дачний будинок було зареєстровано приватним нотаріусом Федорякою О.С. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За умовами договорів купівлі-продажу від 16.02.2016 року та 17.02.2016 року, укладеними між [PERSON] та [PERSON] , право власності на дачний будинок по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] . Набуте [PERSON] право власності на спірний дачний будинок 16.02.2016 року та 17.02.2016 року було зареєстровано приватним нотаріусом Халявкою Н.М. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Наведені обставини дають змогу достовірно встановити, що на момент вибуття спірного дачного будинку на підставі вищезазначених правочинів спочатку із власності Споживчого товариства «Право на відпочинок» до [PERSON] , а потім від [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] не був законним власником чи титульним володільцем дачного будинку по [ADDRESS] та таке майно не вибувало із його володіння у власність вказаних осіб, оскільки відповідне право власності було набуте [PERSON] значно пізніше, а саме 08.11.2017 року. Таким чином, [PERSON] не доведено суду належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами обставин правомірності його вимог про витребування спірного дачного будинку з чужого незаконного володіння [PERSON] , зокрема фактів, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно та незаконне вибуття такого майна саме з його володіння. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Встановлені судом обставини свідчать про відсутність в даному випадку порушення відповідачами будь-яких законних прав чи інтересів [PERSON] та відповідно відсутність у останнього суб`єктивного права на витребування спірного дачного будинку по [ADDRESS] з володіння [PERSON] . Наведені [PERSON] у позовній заяві доводи та аргументи щодо незаконності набуття [PERSON] права власності на спірний дачний будинок, зокрема, про недійсність договору дарування від 16.10.2009 року та допущенні порушення вимог законодавства при його укладенні, не спростовують зазначених вище висновків, а фактично зводяться до порушення не прав [PERSON] , а прав Споживчого товариства «Право на відпочинок», адже саме останнє було власником спірного дачного будинку станом на 16.10.2009 року та саме з власності останнього дане майно вибуло та перейшло у власність спочатку [PERSON] , а потім [PERSON] . Зважаючи на викладені вище обставини та відповідні їм норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність передбачених статтями 387, 388 ЦК України підстав для витребування майна (спірного дачного будинку по [ADDRESS] ) з володіння [PERSON] на користь [PERSON] та відповідно наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову в цій частині. З приводу інших позовних вимог первісного позову про визнання недійсними довіреності та договору дарування від 16.10.2009 року, скасування рішень про державну реєстрації прав та записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 травня 2020 року у справі №\~750/3917/17 наголосила на тому, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі №910/3009/18 наголошується, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункти 33, 44) та від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 146, 147)). Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц та від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (пункт 68)). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16). Таким чином, враховуючи звернення [PERSON] до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом), заявлення ним інших позовних вимог, спрямованих на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України, зокрема про визнання недійсними довіреності та договору дарування від 16.10.2009 року, скасування рішень про державну реєстрації прав та записів про право власності, в будь-якому випадку не призведе до ефективного захисту його прав. Окрім того, на переконання суду, [PERSON] в даному випадку також не підтверджено порушення відповідачами будь-яких його прав чи законних інтересів з огляду на вчинення оскаржуваних правочинів, прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію прав та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оскаржуваних записів про право власності ще у 2009-2016 роках, тобто до набуття самим [PERSON] будь-яких прав на спірний дачних будинок. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог первісного позову про визнання недійсними довіреності та договору дарування від 16.10.2009 року, скасування рішень про державну реєстрації прав і записів про право власності та відповідно наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову в цій частині. Що стосується заяви про застосування до вимог первісного позову [PERSON] строку позовної давності, поданої представником [PERSON] адвокатом Іванишиним О.О., то суд зазначає наступне. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Одночасно суд відзначає, що за змістом статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц). Враховуючи те, що судом встановлено необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договору дарування та довіреності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень про державну реєстрацію права, відповідно, у даному випадку позовна давність не застосовується. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року та визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності, суд зазначає наступне. Норми пункту першого частини другої статті 11 ЦК України передбачають, що договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно приписів частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як встановлено судом та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, 16.02.2016 року та 17.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу частини дачного будинку, посвідчені приватним нотаріусом Халявкою Н.М. та зареєстровані у реєстрі за №\~416 та № 439. За умовами цих договорів купівлі-продажу [PERSON] придбала у [PERSON] належний останньому на праві власності дачний будинок загальною площею 59,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначених договорів купівлі-продажу приватним нотаріусом Халявкою Н.М. 16.02.2016 року та 17.02.2016 року були прийняті рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень за індексними номерами 28270950 від 16.02.2016 року, 28291906 від 17.02.2016 року та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про право власності за номерами 13280342 та 13298077 щодо права власності [PERSON] на спірний дачний будинок. В пункті 89 постанови від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до частин першої та другої статті 319 ЦК України, власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З огляду на наведене, суд погоджується із доводами [PERSON] , що починаючи з 17.02.2016 року саме вона стала власником дачного будинку по [ADDRESS] , а отже набула права володіння, користування та розпоряджання цим нерухомим майном, в тому числі отримала виключне право на його відчуження будь-яким третім особам. Стаття 655 ЦК України встановлює, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, в частині першій статті 656 ЦК України конкретизується, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що лише власник майна має право розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, зокрема продавати його за договором купівлі-продажу будь-яким третім особам. Як встановлено судом та підтверджується наявними у справі доказами, 08.11.2017 року між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Шевцовою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 7-918, за умовами якого Споживче товариство «Право на відпочинок» продало [PERSON] спірний дачний будинок по [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу державним нотаріусом Шевцовою О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям нового розділу) за індексним номером 38015283 від 08.11.2017 року та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис номер 23254164 щодо права власності [PERSON] на спірний дачний будинок. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і а законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. постанову Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі №\~760/18109/16-ц). Отже, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача (див. постанову Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі №\~530/1856/18). Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як слідує зі змісту оскаржуваного договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року продавцем спірного нерухомого майна виступало Споживче товариство «Право на відпочинок», проте станом на 08.11.2017 року власником дачного будинку по [ADDRESS] згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вже була [PERSON] . Набуте [PERSON] право власності на спірний дачний будинок станом на 08.11.2017 року не було скасовано чи припинено в установленому законом порядку, а отже виключно остання була єдиним законним власником даного нерухомого майна та саме їй належали встановлені законом правомочності розпоряджатися ним на власний розсуд, в тому числі відчужувати його будь-яким третім особам. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відчуження 08.11.2017 року Споживчим товариством «Право на відпочинок» на користь [PERSON] спірного дачного будинку по [ADDRESS] було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства та належного [PERSON] речового права (права власності) на дане нерухоме майно, а тому, з урахуванням приписів статей 203, 215 ЦК України, укладений між Споживчим товариством «Право на відпочинок» та [PERSON] договір купівлі-продажу від 08.11.2017 року необхідно визнати недійсним. У зв`язку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу від 08.11.2017 року, для відновлення попереднього становища та ефективного захисту порушених прав [PERSON] , суд вважає за необхідне задовольнити і похідну вимогу зустрічного позову про визнання протиправним та скасування рішення державного нотаріуса Шевцової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38015283 від 08.11.2017 року, оскільки останнє було прийнято саме на підставі визнаного недійсним договору. Окрім того, суд погоджується із твердженнями [PERSON] про порушення державним нотаріусом Шевцовою О.В. при прийнятті оскаржуваного рішення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині відкриття в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нового розділу щодо спірного дачного будинку за наявності вже відкритого раніше розділу та присвоєння даному нерухомому майну нового реєстраційного номера за наявності вже існуючого реєстраційного номера. Таким чином, після всебічного, повного дослідження та оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] та задоволення позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] . При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п.32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Outcome: approved