Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

18 грудня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська задоволено позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» до [PERSON] , [PERSON] та вирішено стягнути з останніх солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором №00015/FD від 03 серпня 2006 року в загальному розмірі 233096,17 гривень. Вказане рішення набрало законної сили 29 серпня 2014 року, однак дотепер в повному обсязі відповідачами не виконано, розмір їх заборгованості складає 71371,76 гривень. Тому позивачем за період з 27 листопада 2017 року по 31 жовтня 2020 року нараховано інфляційні втрати на розмір простроченої заборгованості за рішенням суду в загальному розмірі 33752,35 гривень на підставі ст.625 ч.2 ЦК України, яку позивач і просить стягнути з відповідачів солідарно у своєму позові, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимог підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволенні позову заперечував, вказавши, що не визнає розрахунок інфляційних втрат, а також вважає, що позивач не мав права нараховувати інфляційні втрати, оскільки валютою основного зобов`язання, оформленого кредитивним договором №00015/FD від 03 серпня 2006 року, є долари США. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив не подав. За таких обставин суд у відповідності ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України вважає за можливе провести судове засіданні та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті за відсутності відповідача [PERSON] . Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/3672/14-ц (провадження №2/199/2189/14) за позовом ПАТ «Марфін Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська своїм рішенням від 18 серпня 2014 року позовні вимоги банку задоволено частково, вирішено стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором №00015/FD від 03 серпня 2006 року станом на 18 квітня 2014 року в загальному розмірі 233096,17 гривень, з яких 227,853,58 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 5142,59 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 100 гривень - пеня. Вирішено питання про судові витрати. Вказане рішення суду набрало законної сили 29 серпня 2014 року. Викладені обставини підтверджуються копією зазначеного рішення суду (а.с.24-25) На виконання вищевказаного рішення суду Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 23 червня 2015 року видано виконавчі листи на кожного з боржників, на підставі яких приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області 26 травня 2020 року відкрито виконавчі провадження №62174404, №62174205. Зазначені виконавчі провадження дотепер незавершені, примусове виконання виконавчих листів суду, а відтак і рішення суду від 18 серпня 2014 року, триває дотепер. Викладене підтверджується копіями виконавчих листів, постанов про відкриття виконавчого провадження, довідками про стан виконавчих проваджень (а.с.26-32). Також судом встановлено та визнано учасниками справи в судовому засіданні, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2014 року дотепер в повному обсязі відповідачами не виконано, визначена в ньому сума заборгованості, що підлягає стягненню, відповідачами в повному обсязі позивачу, як правонаступнику ПАТ «Марфін Банк», не повернута, зокрема в рамках виконавчих проваджень в примусовому порядку. Станом на 31 жовтня 2020 року за відповідачами обліковується заборгованість у зв`язку із невиконанням згаданого рішення суду в розмірі 71371,76 гривень. Крім того, позивачем на розмір заборгованості відповідачів, що виникла через невиконання рішення суду, за період з 27 листопада 2017 року по 31 жовтня 2020 року нараховано інфляційні втрати на підставі ст.625 ч.2 ЦК України в розмірі 33752,35 гривень. Викладені обставини підтверджуються копією витягу зі статуту позивача, копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, виписками з особових рахунків відповідачів, а також розрахунком нарахування інфляційних втрат (а.с.10-23, 32-48). Листами від 07 грудня 2020 року позивач звертався до відповідачів з вимогами погасити нараховані інфляційні втрати, однак такі вимоги залишились невиконаними, що підтверджується копіями листів позивача, доказами направлення поштових відправлень (а.с.51-55), а також не заперечувалось відповідачем [PERSON] в судовому засіданні. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Нормою ст.11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст.14, 208, 223 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухваленні набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2014 року по цивільній справі №199/3672/14-ц (провадження №2/199/2189/14) рішення суду, яке є різновидом судового рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Аналогічні положення містять норми ст.ст.18, 258, 273 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи та ухвалення рішення суду по суті спору), ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, ст.ст.129, 129-1 Конституції України визначено однією із засад судочинства обов`язковість судового рішення до виконання. Таким чином, з викладено вбачається, що визначене і виникле на підставі рішення суду зобов`язання, зокрема зі сплати відповідачем на користь позивача певної грошової суми внаслідок її стягнення за цим рішенням, стає обов`язковим для виконання після набрання таким рішенням суду законної сили. З цього ж моменту і настає строк для виконання визначеного рішенням суду грошового зобов`язання. Нормою ст.599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. За змістом ст.ст.509, 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відтак, до грошового зобов`язання беззаперечно належить і зобов`язання боржника повернути кредитору визначену рішенням суду суму грошових коштів. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, а отже приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а значить поширюють свою дію і на грошове зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду. При цьому, інфляційні втрати, в тому числі з огляду на положення ст.ст.1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», нараховуються лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а не іноземна валюта. Наведені вище правові висновки суду відповідають правовим позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц, а також у правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 червня 2020 року по справі №752/10525/16-ц. Таким чином, враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт ухвалення і набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2014 року по цивільній справі №199/3672/14-ц (провадження №2/199/2189/14), суд приходить до висновку, що грошове зобов`язання із повернення кредиту в іноземній валюті - долари США, яке виникло та існувало між сторонами на підставі кредитного договору №00015/FD від 03 серпня 2006 року, а також договору поруки №00068-CD від 03 серпня 2006 року, було трансформовано вищевказаним рішенням суду у грошове зобов`язання в національній валюті України із визначенням розміру такого зобов`язання, що підлягає стягненню. Останнє, в свою чергу, з огляду на те, що позивачем нараховуються інфляційні втрати на прострочене грошове зобов`язання у гривні та за період, що йде після набрання законної сили рішенням суду від 18 серпня 2014 року, тобто за період після зміни валюти зобов`язання з долару США на гривню, свідчить про обґрунтованість застосування позивачем до такого трансформованого рішенням суду зобов`язання положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо нарахування інфляційних втрат. Наведений висновок суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 19 березня 2018 року по справі №718/2080/17, від 18 липня 2018 року по справі №607/18435/15-ц, від 27 січня 2021 року по справі №367/4004/17. Таким чином, враховуючи підтверджений в судовому засіданні факт неповного виконання відповідачами свого грошового зобов`язання, визначеного згаданим рішенням суду, а також відсутність підтверджених доказами підстав для сумнівів у правильності здійсненого розрахунку інфляційних втрат, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. З наведених вище обґрунтувань суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] проти заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд на підставі ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору на суму 2102 гривні в рівних частках, тобто по 1051 гривні з кожного з відповідачів (а.с.7). На підставі викладеного та

Outcome: approved