Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

18 травня 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , ІПН [NUMBER] , до Приватного акціонерного підприємства «Машинобудівний завод «Вістек», місцезнаходження якого: 84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, 6, код ЄДРПОУ 31226457, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні. Мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 13 жовтня 2004 року по 22 січня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 22 січня 2020 року вона була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Вказаним наказом також була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 17 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 вересня 2019 року по 22 січня 2020 року (включно) у сумі 58407,16 грн., яка складається з заборгованості за період з вересня 2019 року по січень 2020 року в сумі 58407,16 грн. За вересень 2019 року їй частково було виплачено заробітну плату, тому заборгованість за вересень складає 3781,68 грн. Відмову виплатити їй усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Відповідно до довідки № 425/23 від 04 травня 2020 року розмір її нарахованої заробітної плати за листопад та грудень 2019 року складає 34295,65 грн., відпрацьовано всього 272 години, середньогодинний заробіток складає 126,09 грн., середньоденний заробіток 1008,72 грн. Просить позов задовольнити. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання на 09 годину 00 хвилин 07 липня 2020 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. 19 червня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач частково визнає позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати в сумі 58407,16 грн. та компенсації в сумі 790,44 грн. щодо стягнення середнього заробітку, то відповідач просить до цих вимог застосувати строк позовної давності. Оскільки позивач була звільнена 22 січня 2020 року, тобто про невиплату всіх сум, які їй належать позивачу стало відомо в день звільнення, це підтверджується і змістом позовної заяви. З урахуванням норм законодавства, тримісячний строк позовної давності сплив 22 квітня 2020 року, а позивач звернулась до суду з позовом 18 травня 2020 року, отже позивачем пропущений строк позовної давності. Просять застосувати до цієї вимоги строк позовної давності і відмовити у стягненні цієї вимоги. 01 липня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання позивача, з якого вбачається розрахунок середнього заробітку, а саме середній заробіток за час затримки з урахуванням норм тривалості робочого часу на 2020 рік викладеними Мінсоцполітики у Додатку до листа від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 з 23 січня 2020 року по 07 липня 2020 року включно складає 7 (січень) + 20 (лютий) + 21 (березень) + 21 (квітень) + 19 (травень) + 20 (червень) + 5 (липень) = 113 робочих днів затримки розрахунку, що з середньоденної заробітної плати 1008,72 грн. становить 1008,72 грн. * 113 робочих днів = 113985,36 грн., які вона просить стягнути з відповідача на свою користь, даний розрахунок підтверджується довідками, які надані відповідачем, а саме розмір середньоденного заробітку, як і той факт, що представник відповідача у судовому засіданні не оспорювала сам розрахунок середнього заробітку, а лише просила застосувати до нього строк позовної давності, або зменшити з урахуванням матеріального стану відповідача, тому у суду не має ніяких підстав не приймати до уваги вищевказаний розрахунок позивача, з тим, що ця сума буде меншою ніж та яку б суд у разі задоволення позову стягнув би по день ухвалення рішення по цій справі. 23 липня 2020 року на адресу суду надійшло заперечення на клопотання позивача від 01 липня 2020 року, в якому відповідач просить застосувати строк позовної давності щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у разі якщо судом буде відмовлено у задоволені заяви відповідача про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач просить суд зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обмежившись розміром заробітної плати, не виплаченої при звільненні, врахувавши той факт, що господарська діяльність відповідача є збитковою, зазначена інформація є у відкритому доступі. Додаткові майнові виплати щодо вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні унеможливлюють виконання відповідачем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам. Позивач у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та надала пояснення аналогічні тим, що викладені нею у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, підтримала відзив на позов, та просила винести рішення з урахуванням їх відзиву, тобто частково задовольнити позов та застосувати строк позовної давності до однієї з вимог позову, у разі відмови у застосуванні строку позовної давності, просила уменшити суму із-за тяжкого матеріального становища підприємства. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані суду письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено судом і таке підтверджується матеріалами справи, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 13 жовтня 2004 року та 22 січня 2020 року (а.с.13) була звільнена за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Компенсація за невикористану відпустку 17 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13 жовтня 2019 року до 22 січня 2020 року. Згідно копії довідки від 04 травня 2020 року (а.с.12) розмір грошових виплат, які повинна отримати позивач від відповідача при звільненні 22 січня 2020 року складає за період з вересня 2019 року по січень 2020 року в розмірі 58407,16 грн., і саме ця сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а не 72702,79 грн., як просить позивач, і тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до копії довідки відповідача від 04 травня 2020 року (а.с.14) загальна сума нарахованої заробітної плати позивача за листопад 2019 року та грудень 2019 року складає за відпрацьований час - 34295,65 грн., середньогодинний заробіток - 126,09 грн., середньоденний заробіток - 1008,72 грн. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону про оплату праці). Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України,- при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачеві в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачеві сум в день звільнення. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,- середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вказано в ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідачем не було спростовано факту не виплати нарахованої заробітної плати. Отже суд вважає доведеним та підтвердженим належними доказами факт не виплати заробітної плати при звільненні позивача, в розмірі 58407,16 грн., як відповідачем не оспорюється сама сума та розрахунок середнього заробітку за час затримки з дня звільнення з 23 січня 2020 року по 07 липня 2020 року включно складає 7 (січень) + 20 (лютий) + 21 (березень) + 21 (квітень) + 19 (травень) + 20 (червень) + 5 (липень) = 113 робочих днів затримки розрахунку, що з середньоденної заробітної плати 1008,72 грн. становить 1008,72 грн. * 113 робочих днів = 113985,36 грн.,що підтверджується відзивом відповідача. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по не виплаченій заробітній платі в розмірі 58407,16 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 113985,36 грн., з утриманням з цієї суми встановлених законом податків і зборів. Що стосується доводів відповідача з приводу строків позовної давності та зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обмежившись розміром заробітної плати, не виплаченої при звільненні, то суд у цьому випадку суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, в якій чітко зазначено, що відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Суду не було надано з боку відповідача даних стосовно того, що вони оспорюють розмір су, належних працівникові, тобто позивачу, до виплати при звільненні, а тому відповідач був зобов`язаний сплатити позивачу повний розрахунок, проте цього не зробив по теперішній час. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Проте відповідачем не було виконано свої обов`язки у повному обсязі перед позивачем. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На протязі усього розгляду даної справи відповідачем не було належними та допустимими доказами доведено суду той факт, що позивач зловживала своїм правом в інших формах, що вона діяла не добросовісно, тобто наразі чітко вбачається вина з боку відповідача щодо несплати вчасно заробітної плати позивачу, внаслідок чого остання була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного, застосовуючи до цих правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц та

Outcome: partial