Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

19.01.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «ФК «Дінеро» про визнання договорів недійсними, зобов`язання припинити дії. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 11.07.2019 року зловмисниками було зламано телефон позивача, гугл акаунти та банківську карту, з приводу чого відкрито кримінальне провадження № 12019100020005724 від 31.07.2019 року. Після відновлення доступу позивач побачив листи, які надійшли на його електронну пошту, про стровення акаунтів на веб-сайтах https://www.ukrpozyka.com.ua о 19 год. 11 хв. 11.07.2019 року та https://www.dinero.ua о 18 год.39 хв. 11.07.2019 року. Пізніше надійшли листи про відправлення заявок по займам на розгляд о 18 год. 44 хв. та 19 год. 16 хв. 11.07.2019 року. 12.07.2019 року надійшли ще два листи про видачу займів № L8921602 на 4050 грн. о 03 год. 33 хв. та № L1090614 на 5000 грн. о 01 год. 53 хв. Позивач посилається на те, що жодних акаунтів не створював, заявок не подав і займів не отримував, тому сприйняв листи за спробу шахрайства та проігнорував їх. Згодом, особи які представилися представниками ТОВ «ФК «Дінеро», неодноразово телефонували з приводу погашення заборгованості за кредитними договороми. 14.08.2019 року позивач звернувся до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із запитом про отримання інформації щодо існування можливої заборгованості, у відповідь на який дізнався, що ТОВ «ФК «Дінеро» внесла його до списку боржників за договорами № L8921602 (сума заборгованості 11 762,50 грн.) та № L1090614 (сума заборгованості 5933,25 грн.). Однак, позивач зазначає, що не надсилав жодної заявки на отримання кредитних коштів, не укладав кредитних договорів, не вчиняв жодних дій для отримання кредиту від ТОВ «ФК «Дінеро». Відповідачем не надало жодного документу, який міг би підтвердити надання кредитних коштів позивачу, перерахунок їх на його платіжну карту, заяву про надання кредиту, а також не надано реквізитів платіжної картки, на яку повинні були б бути перераховані кредитні кошти, відсутні докази, що власником платіжної картки є позивач. Враховуючи викладене, сторона позивача просить визнати недійсними договір № L1090614 від 11.07.2019 року та договір № L8921602 від 11.07.2019 року з зобов`язанням відповідача припинити дії з нарахування та стягнення заборгованості, процентів та штрафних санкцій за цими кредитними договорами, а також стягнути сплачений позивачем судовий збір та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.01.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. В ухвалі сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. 31.05.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача посилається на те, що позовні вимоги є необгрунтованими з огляду на наступне. 28.12.2019 року між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «Фінпротекст» було укладено Договір факторингу № 28-12/19. Після відступлення прав вимоги, первісний кредитор відступив своє право вимоги новому кредитору та втратив право грошової вимоги до позивача. Таким чином, ТОВ «ФК «Дінеро» не є належним відповідачем. Також зазначає, що позивач у позовній заяві просить визнати недійсними два договори. Однак з ТОВ «ФК «Дінеро» було укладено Договір позики № L1090614 від 11.07.2019 року, інші договори з позивачем не укладались, тому просить в задоволенні позову відмовити. 15.06.2021 року стороною позивача було подано відповідь на відзив, в якому представник позивача зазначив про те, що викладені у відзиві аргументи відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до Витягу, сформованого ТОВ «Українське бюро кредитних історій» від 14.08.2019 року, у позивача значиться, окрім договору № L1090614 від 11.07.2019 року, також договір № L8921602 від 11.07.2019 року. Також вказує, що факт відсутності волевиявлення виникнення правовідносин позивача з ТОВ «ФК «Дінеро» підтверджується роздруківкою листування між позивачем та Київським управлінням кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України, яким за зверненням позивача відкрито кримінальне провадження № 12019100020005724, що підтверджується витягом з ЄРДР. Щодо твердження відповідача про те, що 28.12.2019 року між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «Фінпротект» було укладено Договір факторингу № 28-12/19, то зазначає, що надана копія витягу відповідачем з вказаного догвору є неналежним доказом, оскільки вказаний документ не містить інформацію про позивача. Відповідачем не надано перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі прав грошових вимог, який формується згідно Додатку № 1. Надана відповідачем копія Витягу з реєстру боржників № 1 від 28.12.2019 року до Договору факторингу № 28-12/19 не містить паспортних даних позивача, в ньому відсутня інфомрація, що третьою особою прийнято право грошової вимоги, а тому відповідно відсутні підстави залучати ТОВ «Фінпротект» в якості відповідача. Жодних інших заяв по суті справи та доказів до суду не надходило. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: - його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; - воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; - він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 11.07.2019 року були укладені електронні договори позики № AG9130911 (займ № L8921602 на суму 4050 грн., позикодавець Торгова марка «Ukrpozyka» ТОВ «ФК «Дінеро») та № AG9357119 (займ № L1090614 на суму 5000 грн., позикодавець Торгова марка «Дінеро» ТОВ «ФК «Дінеро»). Електронний правочин в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Порядок вчинення електронних правочинів регламентується Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Статтею 8 цього Закону визначено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Сторона позивача оспорює факт укладання [PERSON] 11.07.2019 року договорів позики, посилаючись на те, що позивачем не було надіслано жодної заяви на отримання кредитних коштів, а також не вчинено жодних дій для отримання кредитних коштів ТОВ «ФК «Дінеро», що свідчить про відсутність волевиявлення виникнення правовідносин. Також зі змісту позовної заяви вбачається, що, як зазначає сторона позивача, 11.07.2019 року зловмисниками було зламано телефон позивача, гугл акаунти та банківську карту, з приводу чого відкрито кримінальне провадження № 12019100020005724 від 31.07.2019 року. У випадку наявності ознак шахрайства, такі обставини мають встановлюватися відповідними правоохоронними органами. В матеріалах справи наявні докази, що підтверджують відомості щодо відкритого за зверненням [PERSON] кримінального провадження. При цьому, за фабулою кримінального провадження 11.07.2019 року шахрайницькими способами відбулося заволодіння грошовими коштами в сумі 9050 грн., що належать [PERSON] . Про жодні інші дії, зокрема, що пов`язані з взломом його телефону та акаунтів, вказаний документ інформації не містить. Разом з тим, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У позовній заяві стороною зазначено, що на момент укладення оспорюваного договору позики у позивача було відсутнє волевиявлення, що відповідало його внутрішній волі на його укладання. Як вбачається з норм законодавства, електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Таким чином, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини. Однак сторона позивача на жодну з цих обставин в позові не посилається, а вказує лише на те, що таких договір позивачем взагалі не укладався. Суд звертає увагу, що за таких обставин не могло було порушено чи обмежено права позивача на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення, оскільки договір він не укладав, як він стверджує. Стороною позивача у позові також зазначено, що жодного доказу, який міг би підвтердити надання кредитних коштів позивачу відповідачем надано не було. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За положеннями ст. 640 цього Кодексу договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Якщо судом буде встановлено, що позикодавець не передав кошти позичальнику, договір позики вважається неукладеним. Суд погоджується з доводами позивача, що належних доказів видачі саме [PERSON] грошових коштів у розмірі 4050 грн. та 5000 грн. за договорами позики від 11.07.2019 року стороною відповідача не надано. При цьому за змістом п.2.1.1. р. 2 Укладання договору за допомогою дистанційних засобів Загальних умов договору позики, наданих стороною позивача, встановлення договірних відносин між сторонами за допомогою дистанційних засобів забезпечується шляхом заповнення позичальником на Порталі (веб-сайт позикодавця) заяви з наданням даних та документів, що вимагаються, і відомостей про платіжну картку. Проте, від відповідача жодних спростувань відносно заявлених вимог не висловлено, не надано доказів, що саме електронними цифровими підписами позивача підписано спірні договори позики, відсутні відомості про заповнення формулярів заяв (форм) про прийняття пропозицій в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», про вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, що також в свою чергу свідчить про неукладеність позивачем вказщаних вище договорів. Однак неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки, оскільки договір є неукладеним, то і не потребує визнанню недійсним. Так, в п. 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Так, визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом; судам слід відмовляти у задоволенні позову з такою вимогою. Однак, якщо в ході розгляду судового спору суд виявить ознаки, за якими договір можна визначити як неукладений, а, отже, таким, що не породжує правових наслідків (ухвала ВССУ від 30.09.2015 року у справі № 6-22599св15), і тому не потребує визнання недійсним, то суд має вказувати про це у мотивувальній частині судового рішення. Встановлені судом обставини не є підставою для визнання договорів недійсними, а можуть лише бути підставою для відмови в задоволення вимог щодо стягнення коштів як за неукладеними договорами. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід також звернути увагу, що у поданому стороною відповідача відзиві зазначено лише про те, що ТОВ «ФК «Дінеро» не є належним відповідачем у даній справі. Однак з такими доводами суд не може погодитися в повній мірі, оскільки, як вбачається з наданих доказів в матеріалах справи, за оспорюваними позивачем електронними договорами № AG9130911 та № AG9357119 позикодавцем є Торгова марка «Ukrpozyka» ТОВ «ФК «Дінеро» та Торгова марка «Дінеро» ТОВ «ФК «Дінеро», що, відповідно, повністю спростовує твердження представника відповідача, що з Товариством було укладено лише один договір. Разом з тим, на підставі Договору факторингу № 28-12/19 від 28.12.2019 року право вимоги за договором № L1090614 перейшло до ТОВ «Фінпротект», яке б також мало бути залучено до участі у справі у якості співвідповідача, однак таким правом сторона позивача не скористалася, вважаючи, що надані докази є неналежними, що, в свою чергу, жодним чином не доведено, хоча сторона не позбавлена можливості збирати докази та надавати їх суду, а у випадку неможливості самостійно отрмати необхідні докази, заявити відповідне клопотання суду. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши надані документи, враховуючи норми чинного законодавства та судову практику, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів недійсності правочинів за ч. 3 ст. 215 ЦК України матеріали справи не містять. З огляду на наведене, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed