Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

18.12.2020 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням номр 391,405 ЦК України, просить визнати її разом з малолітнім [PERSON] , 2016 року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . З відповідачкою він перебував у шлюбі з 2014 року, у зв`язку з таким вона вселилась у його квартиру, була зареєстрована з сином на проживання. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.09.2018 шлюб між ними розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати разом з матір`ю. Весною на Великдень 2019 відповідач вибула з сином з його квартири та перейшла на постійне місце проживання у 3-х кімнатну квартиру, загальною площею 128,6 кв.м. по [ADDRESS] , що належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 13.10.2017, який вчинив він - позивач, чим забезпечив право на проживання її у власному житлі та належні умови для проживання і виховання сина. У зв`язку з окремим проживанням та позбавленням його можливості брати участь у вихованні сина, він був змушений вирішувати такі питання через службу у справах дітей і рішенням виконкому йому визначено час для зустрічі і спілкування з сином. На його утримання він сплачує аліменти. Оскільки відповідач, не проживає в його квартирі більше півтора року, не несе жодних обов`язків по її утриманню, формально продовжує зберігати реєстрацію місця проживання в ній, фактично проживаючи з сином у власній квартирі по [ADDRESS] , чим порушує його права власника на вільне користування, володіння та розпорядження квартирою. 01.02.2021 від відповідача надійшов відзив, у якому у позові просила відмовити. В обґрунтування відзиву вказує на те, що позивач вчиняв перешкоди у користуванні вказаною квартирою їй та її сину, провокував сварки, застосовував по відношенню до неї фізичне домашнє насильство, змінив замки на вхідних дверях, позбавив її та їхнього спільного сина таким чином права користування спірної квартирою. Відповідачем не надано жодного доказу щодо добровільності прийняття рішення залишити своє місце проживання нею та сином, як і доказів того, що на момент звернення до суду з позовом вони не проживали по місцю реєстрації понад один рік. Поміж тим, нею неодноразово здійснювались спроби повернутись до свого житла з малолітньою дитиною. Незважаючи на таку поведінку позивача, нею не чинились перешкоди у його спілкуванні з дитиною. Оскільки вона зацікавлена у збереженні відносин між ними, як батька і сина. Причиною не проживання у житлі є неможливість, викликана агресивною поведінкою зі сторони позивача до неї, недопущення до житла її та дитини. 08.02.2021 надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що відповідач не проживає у спірній квартирі 1 рік та 8 місяців. Те, що він ( позивач) не зазначив, що вчиняв їй перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом домашнього насильства та заміни замків є неспроможними, оскільки є надуманими і нічим не підтвердженими. Вибуття відповідачки у подаровану ним їй комфортабельну 3-х кімнатну квартиру по [ADDRESS] , яку вона всюди вказує своєю адресою місця проживання, в тому числі у виконавчій службі, в органі опіки та піклування міськвиконкому, при вирішенні спричинених нею спірних питань участі у матеріальному забезпечені та вихованні неповнолітнього сина, проведення нею оплати за проживання в цій квартирі, свідчать про її добровільний перехід на інше місце проживання внаслідок розпаду сім`ї та розлучення. Долучені до відзиву 25 типових актів неявки у визначені дні на побачення з дитиною, не є доказами на підтвердження обставин, що витікають з даних спірних житлових правовідносин, не є достовірними та спростовуються наступними належними доказами. Позивач та його представник -адвокат Косар М.Є. позовні вимоги підтримали з мотивів, що викладені у позові та у відповіді на відзив. Позов просили задоволити. Додатково вказавши, що відповідач та син [PERSON] забезпечені житлом, яке є їхнім постійним місцем проживання. Відповідачем не доведено, що вона намагалась повернутись в спірну квартиру. Зокрема, позивач зазначив, що замки до квартири він не міняв. Після розлучення він їздив часто за кордон, зокрема, у Бельгію, а відповідач залишалась проживати з сином у спірній квартирі. Відповідач після того, як покинула спірне житло, не намагалась у нього вселитись. Позивач також вказав, що після розірвання шлюбу відповідач проживала у спірній квартирі, до тих пір, поки не закінчиться ремонт у подарованій ним їй квартирі, що в с. Крихівці. Представник відповідача - адвокат Кінаш М.А. позову не визнала, зокрема, з мотивів, які викладені у відзиві на позов. Просила у позові відмовити. Вказала, що позов є безпідставним, відповідач разом з дитиною була змушена покинути спірну квартиру зважаючи на те, що позивач виганяв їх, конфліктував. Після чого, вона змушена проживати у квартирі, яка не була ще готова для проживання. Представник третьої особи відносно задоволення позову в частині визнання малолітнього таким, що втратив право користування заперечила, оскільки батьки несуть рівні права та обов`язки по вихованню, утриманню дитини. Дитина буде позбавлена права на житло, оскільки договором дарування, за яким позивачем була подарована квартира відповідачу у справі не передбачено певних прав для дитини, зокрема щодо житла. Вислухавши думку сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене: Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації №25511745, від 09.03.2010 [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу №243, від 09.02.2010, посвідченого приватним нотаріусом Слободян Л.А. ( а.с. 6- 7). Згідно з даними будинкової книги на вказану квартиру, у такій є зареєстрованими [PERSON] , [INFO] , з 30.03.2016, а також [PERSON] , [INFO] , з 27.12.2016 ( а.с. 8-9). Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.09.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який вони уклали 14.02.2014, розірвано. Таким рішенням суду також встановлено, що у сторін є син [PERSON] , [INFO] , якого залишено проживати разом з матір`ю. Позов подано, зокрема, з підстав про те, що подружжя не може знайти спільної мови, сварки і конфлікти не припиняються (а.с.10-11). Як встановлено судом, а також доданими сторонами документами ( акти неявки батька з сином на побачення за графіком -а.с.56-74; витяг з рішення виконавчого комітету про встановлення порядку участі батькові у вихованні [PERSON] від 27.08.2020 №911 (а.с.83, відповіді Івано-Франківського відділу поліції про те, що вирішення сімейних спорів не належить до компетенції поліції - а.с. 84,85), що в свою чергу не оспорюється самими сторонами, між ними існують неприязні відносини, зокрема з приводу виховання дитини. Про такі відносини, свідчить також постанова судді Івано-Франківського міського суду від 20.01.2021 за №344/16965/20, про закриття провадження за ч.1 ст. 173-2 КУпАП щодо [PERSON] , за відсутності події і складу адміністративного правопорушення з приводу заяви [PERSON] . Зокрема, встановлено, що має місце спір з приводу виховання дитини. [PERSON] вказує на певну поведінку [PERSON] .. Постановою судді між тим, встановлено, що відеозаписом, долученим до матеріалів справи, не підтверджено, що [PERSON] погрожував та виражався нецензурними словами в сторону колишньої дружини, [PERSON] (а.с. 86-87). Знайшло своє підтвердження, твердження позивача про те, що відповідач забезпечена житлом, яке він особисто подарував їй, а саме згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Квочак Л.Т. Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області від 13.10.2017 серія та номер : 3846, де дарувальником є [PERSON] ( Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 237532321 - а.с.13-15). Згідно з заявою ПП « ЖЕО Житло -Сервіс» від 16.12.2020, [PERSON] та [PERSON] стверджують, що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] , однак така заява не є відповідним актом, який засвідчує факт не проживання. Разом з тим, в такій не вказано період протягом якого особа не проживає у житлі ( чи відповідну дату) ( а.с.16). Тому суд не бере її до уваги як належний доказ. Поряд з цим, суд надає віри показам свідків, а саме : -Свідок [PERSON] , вказав суду, що є близьким сусідом [PERSON] , зокрема постійно з 2011 року проживає в одному з ним будинку, зі сторонами перебуває у нормальних відносинах. Відповідача [PERSON] давно не бачив, близько 2-х років. Час від часу зустрічає в будинку, чи біля такого [PERSON] із сином [PERSON] , останнього разу їх бачив близько 4-х місяців тому. Про обставини, з яких причин [PERSON] не проживає у спірній квартирі, йому не відомо, як і про якийсь скандал; -Свідок [PERSON] , суду вказав, що [PERSON] є його подругою, з позивачем не знайомий. Близько двох з половиною років тому назад, на третій день Великодня, допомагав [PERSON] перевозити речі, зібрані сумки з квартири, що на [ADDRESS] , від чоловіка. З її слів він зрозумів, що чоловік виганяє її з квартири. Коли вона просила в телефонному режимі, допомогти з перевезенням речей, плакала. Домовившись з водієм, вантажного автомобіля ( спринтера), привезли [PERSON] разом з дитиною у квартиру в с. Крихівці, ремонт в такій на той момент, як він бачив був завершений, але квартира не була у стані готовому для проживання; -Свідок [PERSON] , суду вказала, що є матір`ю для [PERSON] , перебуває з нею у добрих відносинах, з [PERSON] не перебуває у жодних відносинах. На третій день Великодня, 30 квітня 2019 року до неї зателефонувала дочка [PERSON] , плачучи повідомила, що [PERSON] виганяє її з квартири разом з дитиною. Приїхавши туди, вона ( свідок) почула крики, побачила зібрані мішки з речами, дитина тряслась. Позивач казав, якщо не заберетесь, то речі викине на двір. Дочка зателефонувала до знайомого, який допоміг перевезти речі в с. Крихівці на квартиру, яка не була готовою для проживання. Зі слів доньки, їй відомо, що та після вказаних подій ходила до квартири по [ADDRESS] , однак [PERSON] не відкривав двері, поміняв замки. Далі, вказала, що після розлучення донька залишилась проживати у спірній квартирі, бо мали намір разом з [PERSON] й надалі спільно проживати. На даний момент [PERSON] проживає разом з сином в с. Крихівці. На її думку, дочці би хотілось кращі умови проживання. -Свідок [PERSON] дала суду покази, що є сусідкою позивача з 2012 року. Зі сторонами перебуває у нейтральних відносинах. [PERSON] не бачить у спірному житлі з вересня 2019. Раніше, а саме 4 роки тому, вони гуляли в дворі з [PERSON] , разом зі своїми дітьми, оскільки такі є практично одного віку. Про обставини не проживання [PERSON] їй нічого не відомо. Таким чином судом встановлено, що у квартиру яка належить позивачу вселилася його дружина як член сім`ї власника і продовжувала користуватися нею і після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин, разом з їхнім малолітнім сином, до Великодня 2019 року, в цей час позивач періодично був за кордоном. Мала місце напружена ситуація, таке підтвердили два свідки зі сторони відповідача, за якої [PERSON] разом з сином [PERSON] , [INFO] , у квітні 2019 року переїхала у квартиру, загальною площею 128,6, житловою 59,3 кв.м., яку згідно відповідного договору дарування, подарував їй позивач. Так, суд приймає до уваги, що така квартира на той момент не була цілком облаштованою для проживання, але ремонт був завершений. Відповідач з цього часу, разом з дитиною стала там проживати. Разом з тих, жодних допустимих доказів того, що [PERSON] намагалась повернутись до спірного житла, які б також свідчили про її реальні наміри спільного проживання у квартирі по [ADDRESS] , і того [PERSON] чинив дії, які були перешкодою в цьому, суду не надано. Крім цього, звертає увагу, що між сторонами існували ( встановлено рішеннями суду) та продовжують існувати напружені відносини, що було підставою для розірвання шлюбу та свідчить про фактичну неможливість спільного проживання. Також, негативні відносини прослідковуються у позивача зі свідком [PERSON] (взаємно), встановлено з висловів та поведінки таких при розгляді справи. Покази такого свідка в частині того, що вона була присутньою в квартирі під час того, як відповідач забирала свої речі, заперечує. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі - ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квратири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником квартири, який є одночасно і його користувачем, та користувачем квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року ( справа № 447/455/17, провадження № 14-64цс20) вказала, що дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд враховуючи наведене, дійшов висновку про визнання припиненим права користування спірною квартирою [PERSON] на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися тривалі неприязні стосунки, що унеможливлює їхнє спільне проживання, яке і стало причиною розірвання шлюбу, не підтвердились реальні наміри відповідача проживати у спірному житлі. Разом з тим, відповідач має постійне проживання разом з сином [PERSON] у особистому житлі, що подароване позивачем. Інтереси позивача, як власника житла та реального користувача цим житлом - квартирою, що по [ADDRESS] , яка не є спільною сумісною власністю, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем свого фактичного проживання, матеріали справи не містять, як і не вказано певну угоду на користування ( домовленість) під час реєстрації місця проживання у спірному житлі. В той же час, суд приймає до уваги, те, що позивач пояснив суду, що після розірвання шлюбу відповідач проживала у спірній квартирі до того часу, доки не завершиться ремонт у подарованій ним їй квартирі, що в с. Крихівці. І таке, на думку суду може мати право на існування, оскільки фактично відповідає вище встановленим обставинам справи. Що стосується визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування, то слід зазначити наступне : Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України - розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Малолітній [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав до квітня 2019 року разом з батьками по [ADDRESS] , а наразі, в цій квартирі продовжує проживати, зареєстрований і є власником житла, батько дитини. Малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а те, що таке проживання за рішенням суду про розірвання шлюбу визначено разом з матір`ю - не може бути безумовною підставою для припинення її права користування житлом, що належить його батьку. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем і відповідачем, відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України та свідчать про наявність підстав для задоволення позову щодо [PERSON] та відмови у задоволенні позову щодо малолітньої дитини [PERSON] . Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved