Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

18 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Арабської Республіки Єгипет на період з 20 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року, Федеративної республіки Німеччина на період з 01 січня 2022 року по 30 квітня 2022 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] та у супроводі матері [PERSON] , яка має забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення дитини в Україну; допустити негайне виконання рішення суду. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням суду 20 серпня 2020 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . З метою оздоровлення та відпочинку дитини нею запланований тимчасовий виїзд за межі України, а саме: до Арабської Республіки Єгипет з 20 листопада 2021 року 31 січня 2022 року (орієнтовно на 10 днів), та до Федеративної Республіки Німеччини протягом 2022 року, точний час відвідання може бути змінений. Зазначає, що вона зверталась до відповідача з письмовими проханнями для надання дозволу на виїзд їх доньки до вказаних країн, однак відповідач письмову згоду не надав. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] просить відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В період з 2014 року по 2018 рік позивачка проживала в Республіці Польща, де працювала за трудовою візою. Аліменти на утримання їх доньки вона не сплачувала, її вихованням у вказаний період займався він. У 2018 році, повернувшись назад до України, [PERSON] почала знову спілкуватись з донькою. У 2021 році вона вийшла заміж за іноземного громадянина та наразі намагається організувати особисте життя у Німеччині. Вважає, що позивачка має намір вивезти доньку до Німеччини та не повернутись назад до України. А отримання тимчасового дозволу на виїзд до Німеччини є лише формальним приводом для отримання права на виїзд для постійного проживання. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав поданий ним відзив на позовну заяву. Опитана в судовому засіданні без присутності батьків неповнолітня [PERSON] пояснила, що вона дійсно бажає поїхати за кордон. З батьком не бажає спілкуватись, бо він її ображає. До 10 років вона проживала з батьком, з ним вона постійно плакала. Зазначила, що минулого року вона вже їздила декілька разів з матір`ю за кордон: до Єгипту на тиждень та до Німеччини на вихідні. Вона дуже бажає поїхати подорожувати в інші міста та країни, ними заплановано поїздки за кордон на канікули та вихідні, тому це не заважатиме шкільному процесу та її навчанню у школі. Заслухавши думку учасників справи та неповнолітньої дитини, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (а.с. 4). Під час шлюбу [INFO] у них народилася донька [PERSON] (а.с. 6). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 серпня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 5). 15 вересня 2021 року та 07 жовтня 2021 року [PERSON] зверталась до [PERSON] з проханням для надання дозволу для виїзду за кордон доньки [PERSON] (а.с. 10-11). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Водночас, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 537/2826/20-ц. Отже, встановивши те, що позивач має намір оформити проїзні документи для виїзду за кордон України для неповнолітньої доньки, а їх батько [PERSON] , який мешкає окремо від них, не надає відповідного дозволу для виїзду за кордон тим із батьків, з ким проживає дитина, необхідна письмова згода другого з батьків, суд дійшов висновку про задоволення вимог в частині надання відповідного дозволу без згоди батька. Виходячи з наданих в судовому засіданні пояснень відповідача, суд вважає, що ненадання дозволу на виїзд матір`ю дитини за кордон обумовлений виключно інтересами батька, його образою на небажання дочки спілкуватися з ним. Наведені у відзиві заперечення не підтверджені жодними належними і допустимими доказами, тому є припущеннями. Натомість, як пояснила в судовому засіданні позивачка та сама дитина, виїзд за кордон матиме тимчасовий характер з метою відпочинку та розширення її кругозору. Поїздки заплановані в межах 7-10 днів і не носять тривалий характер, що давало б підстави вважати, що зазначені поїздки не відповідатимуть якнайкращим інтересам дитини. Отже, позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню. Однак, не підлягає задоволенню вимога щодо негайного виконання рішення суду, оскільки ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачений вичерпний перелік, коли суд може допустити негайне виконання рішення суду. Оскільки категорія справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька не входить до переліку справ, щодо яких суд допускає негайне виконання рішення суду, тому в цій частині суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вказаної вимоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 грн 00 коп.

Outcome: partial