Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

17 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою до [PERSON] В обґрунтування свого позову послалася на те, що 15 вересня 2010 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки строком на пять років. В день укладення договору вона передала відповідачеві грошові кошти в розмірі двох орендних плат, одна з яких в розмірі 1500 грн., є гарантійною і повертається в день розірвання (закінчення) договору з 19% річних відповідно до п. 26 договору. Посилаючись на те, що строк договору закінчився, в відповідачка не бажає продовжувати договірні зобовязання, позивачка просила стягнути з [PERSON] на її користь 3582 грн., з яких 1500 грн. гарантійна плата за договором оренди землі та 2082 грн. 19% річних за період з 2011 року по 2015 рік. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що договір оренди земельної ділянки не був зареєстрований у встановленому порядку по причині відмови від цього відповідача. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково в частині повернення гарантійної плати у розмірі 1500 грн., підтвердивши, що під час підписання договору оренди землі 15 вересня 2015 року [PERSON], крім орендної плати, було отримано 1500 грн. в забезпечення належного виконання договору. Проти вимоги про стягнення процентів заперечує, посилаючись на те, що в порушення умов договору, позивачка належним чином не обробляла земельну ділянку, що привело до погіршення її стану. Також підтвердила, що договір оренди, укладений з позивачкою, не був зареєстрований. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 10 лютого 2005 року на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації Миколаївської області від 13 грудня 2004 року № 505, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,67 га, що розташована в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та має цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 15 вересня 2010 року між Гурець (після зміни прізвища [PERSON]) Ю.О. та [PERSON] був укладений договір оренди землі, за умовами якого відповідач надав, а позивачка прийняла в строкове платне користування земельну ділянку площею 3,67 га ріллі для посіву і випасу худоби строком на пять років . Орендна плата становить 1500 грн. на рік та сплачується до 30 березня поточного року. Пунктом 26 вказаного договору передбачено, що орендодавець одержує дві орендні плати в день підписання договору, одна з яких є гарантійною і повертається в день розірвання (закінчення) договору з 19% річних. В протилежному випадку договір автоматично продовжується. Згідно копії розписки, позивачка сплатила, а відповідач отримав грошові кошти за оренду землі за вересень 2010 року вересень 2011 року у розмірі 1500 грн. та 1500 грн. гарантії. Як на підставу задоволення вимог про стягнення гарантії та процентів позивачка посилається на зобовязання, що випливають з договору оренди землі. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим, цивільні права та обовязки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на момент підписання сторонами договору, встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Вказана умова також визначена сторонами в п. 37 вказаного вище договору. Крім того, статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ст. 126 цього Кодексу встановлюється порядок оформлення речових прав на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами, що державну реєстрацію договору оренди землі здійснено не було. Умовами вказаного договору не передбачено, на кого із сторін покладається обовязок щодо його державної реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Як випливає зі змісту ст.ст. 210, 640 ЦК України, не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Таким чином, не будучи зареєстрованим у встановленому законом порядку, договір не є укладеним, а відтак сторони не набули прав та обовязків, що випливають з вказаного договору. Отже, якщо на виконання юридично ще не укладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави відповідно до ст.ст.1212-1215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню 1500 грн., як отримані без достатньої правової підстави. Водночас, оскільки договір оренди не є укладеним, позивачка позбавлена права вимагати сплати процентів, передбачених п. 26 договору, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сплачений останньою судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial