Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

19 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири, усунути перешкоди їй та її малолітньому синові [PERSON] в користуванні даною квартирою шляхом їх вселення у вказану квартиру, а також зобовязати відповідача надати [PERSON] та її малолітньому синові [PERSON] вільний доступ до зазначеної квартири. В обґрунтування позову зазначила, що з 28 жовтня 2004 року по 20 вересня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO], який після припинення шлюбних стосунків залишився проживати із позивачкою. Також в період шлюбу ними за спільні кошти була придбана двокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка була оформлена на відповідача. Вказане нерухоме майно вважає спільною сумісною власністю подружжя та просить визнати за нею право власності на 1/2 частку. Також вказує про створення відповідачем перешкод їй та її малолітньому синові у можливості користуватися та проживати в квартирі. Добровільно сторони не дійшли згоди про розподіл спірного майна. Позивач та її представник [PERSON] у судове засідання не зявились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин та відзив на позов не надав, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 28 жовтня 2004 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження. 20 вересня 2013 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується відповідним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області. В період шлюбу 10 травня 2005 року у подружжя народився син [PERSON], який згідно довідки з Центру надання адміністративних послуг від 19 жовтня 2017 року зареєстрований в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Також в період шлюбу 27 липня 2006 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] придбав квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Придбання квартири було здійснено за 13988,00 гривень, що встановлено пунктом 2 договору купівлі-продажу. При вирішенні спірного питання щодо належності будинку, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 [PERSON] кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). [PERSON] кодексу України у статті 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. Суд враховує, що під час укладання договору позивач [PERSON] надавала свою письмову згоду на придбання квартири за спільні кошти подружжя, що підтверджується відповідною нотаріальної заявою. Така згода на укладення нотаріального договору відповідно до положень частини 3 статті 65 [PERSON] кодексу України вимагається лише стосовно того майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Натомість для укладення договору стосовно особистого майна подружжя такої згоди не вимагається. Тобто при укладенні договору купівлі-продажу та придбанні спірного будинку відповідач усвідомлював, що отримує згоду від дружини на розпорядження спільним коштами подружжя та не заперечував проти цього. Крім того, до моменту придбання спільного майна подружжя позивач працювала та отримувала заробітну плату та виховувала спільну дитину, тобто своїми коштами та працею приймала рівну участь у створені сімейного бюджету і придбанні спільного майна. Відповідач в судове засідання не зявився та не представив безпосередніх доказів ведення сімейного бюджету окремо кожним із подружжя або придбання квартири за особисті кошти та не спростував передбачену статтею 60 презумпцію спільності всього майна, придбаного подружжям в період шлюбу. На підставі зазначеного суд приходить до висновку про належність позивачу предмету спору на праві спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. З наведених положень законодавства слідує, що за загальним правилом при поділі спільного майна кожний із подружжя має рівні майнові права при його розподілі та визначенні часток, а тому позивачу належить 1/2 частка в спільній квартирі. Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з статтею 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із статтею 150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 155 Житлового кодексу України квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. За статтею 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 1 статті 405 Цивільного кодексу України також передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Наведені вище положення передбачають право позивача та її сина, як власника та члена її сімї, які разом зареєстровані в спірній квартирі, на володіння та користування своїм майном, а також на судовий захист від порушення цих прав іншими особами, в тому числі співвласником. За твердженням позивача відповідач не визнає її право власності в спірній квартирі та створює перешкоди у користуванні, які вона просить усунути в судовому порядку шляхом її вселення. Згідно з статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналогічні положення передбачені і для члена сімї, який відповідно до статті 396 ЦК України має речове право на чуже майно та має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. На підставі зазначеного позивач, якому належить 1/2 частка в спірній квартирі, та її малолітній син, як член сімї, мають рівне право на володіння та користування своїм майном та на судовий захист порушених житлових прав шляхом вселення. З огляду на викладене позовні вимоги є законним та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved