Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

19.07.2018 заявник звернулась до суду з заявою, про видачу обмежувального припису, посилаючись на те, що заінтересована особа є колишнім чоловіком останньої. Після розірвання шлюбу заявник та [PERSON] продовжили проживати разом. Під час спільного проживання [PERSON] вчиняв по відношенню до заявника та дітей фізичне та психологічне насильство, внаслідок чого заявник разом з дітьми вимушена була змінити своє місце проживання, про що представник заявника надала відповідний доказ, який 25.07.2018 долучений до справи за клопотанням останньої. Обставини вчинення насильства [PERSON] по відношенню до заявника та дітей підтверджуються неодноразовими зверненнями заявника до правоохоронних органів, за результатами яких проводилось досудове розслідування кримінальних проваджень, які були закриті, у зв'язку з неякісним проведенням досудового розслідування та не встановлення очевидців подій. Наразі між заявником та [PERSON] тривають судові спори, зокрема поділ майна, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей. [PERSON] постійно вчиняє дії направлені на те, що б заявник відмовилась від позовних вимог, зокрема про стягнення аліментів, вдаючись до шантажу через дітей, не надаючи дозволу на відпочинок останніх за кордоном. Крім того, [PERSON] добровільно не бажає вирішити квартирне питання. Заявник побоюється, що [PERSON] може продовжувати вчинення фізичного та психологічного насильства до неї та дітей, а тому просить заяву задовольнити. 25.07.2018 представник заявника до початку розгляду справи по суті, просила залишити вимоги заяви, стосовно дітей без розгляду, посилаючись на доцільність розгляду таких вимог за участю служби у справах дітей. Разом з тим, з метою недопущення процесуальних строків, які є скороченими для розгляду відповідних заяв, вважала за необхідне залишити без розгляду вимоги в частині, що стосуються неповнолітніх дітей, які ухвалою суду були залишені без розгляду. 24.07.2018 [PERSON] та представник останнього надали письмові заперечення проти задоволення заяви, а також докази на обґрунтування того, що саме з боку заявника вчиняються дії насильницького характеру по відношенню до [PERSON], які за клопотанням представника були долучені до матеріалів справи, у зв'язку з чим у судове засідання було відкладено на 25.07.2018, з метою їх вивчення представником заявника та забезпечення права останньої на справедливий суд. В судовому засіданні представник заявника вимоги заяви підтримала з підстав зазначених в останній та пояснила, що агресивні дії [PERSON] по відношенню до [PERSON] мають місце у зв'язку з судовими спорами, у зв'язку з чим [PERSON] у такий спосіб намагається вплинути на [PERSON], щоб остання відмовилась від позовних вимог стосовно [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та представник останнього заперечували проти задоволення заяви та пояснили, що будь які дії [PERSON] спрямовані на застосування фізичного та психологічного насильства по відношенню до заявника та дітей не вчиняв. Заява [PERSON] створена штучно і не переслідує мети уберегтись від насильства у будь якому його прояві. Вказана заява пов'язана із тим, що між заявником та [PERSON] тривають судові спори, про поділ майна, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей, а дана заява [PERSON] пов'язана із створенням доказу спрямованого на представлення [PERSON] у негативному світлі під час розгляду справи про визначення місця проживання дітей. Крім того, заява спрямована на те, щоб внести[PERSON] до реєстру кривдників, що надасть можливість заявнику безперешкодно вивозити спільну дитину за кордон. Разом з тим [PERSON] ніколи не перешкоджав у виїзду дітей для відпочинку, на вимогу заявника надавав відповідний дозвіл. Наразі у заявника є бажання вивести спільну молодшу доньку до Іспанії, де наразі проживає колишній чоловік заявника, проте з цього приводу у [PERSON] дійсно є заперечення, оскільки останній побоюється, що заявник може не повернутися до України. [PERSON] стверджує, що з [PERSON] не підтримує жодного безпосереднього контакту, спілкування має місце виключно щодо спільної доньки шляхом відправлення смс повідомлень на мобільний телефон, які за часту ігноруються заявником. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.11.2013, який був розірваний на підставі рішення суду 24.06.2014 /а.с. 23,24/. [PERSON] та [PERSON] мають спільну доньку [PERSON], [INFO] /а.с. 23/. [PERSON] та [PERSON] володіють на праві власності ? частиною квартири [ADDRESS] /а.с. 13,14/. У вказаній квартирі [PERSON] та [PERSON] проживали разом з дітьми [PERSON] та донькою заявника від першого шлюбу [PERSON], що визнані учасниками справи і ці обставини не викликають обґрунтованого сумніву у судді щодо їх достовірності і зазначені учасниками справи у заявах по суті справи, тому дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. 02.07.2018 [PERSON] уклала договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] /а.с. 103/, куди 04.07.2018 переїхала разом із дітьми, що підтверджується заявами [PERSON] до служби у справах дітей та районного управління поліції про зміну їх місця проживання /а.с. 58, 59/. Як зазначає заявник, підставою для переїзду стало те, що 04.07.2018 ударив спільну дитину [PERSON] та [PERSON] по голові у присутності її сестри. Разом з тим, заявник не надала доказів на підтвердження такої обставини, згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, зокрема виклик з цього приводу поліції, як зазначено у заяві [PERSON] Більше того, в цій частині суд критично оцінює дані твердження заявника. Як вбачається з заяви направленої [PERSON] до служби у справах дітей /а.с. 15, 16/, підставою для переїзду останньої разом з дітьми до іншого місця проживання слугувало те, що [PERSON] 04.07.2018 ударив їх спільну з заявником дитину. Разом з тим, договір оренди [PERSON] був укладений за два дні до переїзду, що свідчило про прийняте на передодні рішення заявника змінити місце проживання, незалежно від подій про які зазначає остання. Крім того, як зазначено вище, представник заявника просила не розглядати вимоги стосовно дітей. Обґрунтовуючи необхідність встановлення обмежувального припису [PERSON] по відношенню до [PERSON], остання надала висновок про результати розгляду звернення від 03.04.2016, дата затвердження якого начальником Дарницького УПГУНП в м. Києві передує на один місяць до його виготовлення, а саме 03.2016 /а.с. 6, 7/, що ставить під сумнів його достовірність згідно ст. 79 ЦПК України. Крім того, з даного висновку вбачається, що з [PERSON] було додатково проведено профілактичну бесіду з приводу недопущення правопорушень у сфері побуту. Суд вважає, що даний висновок не може свідчити про вчинення [PERSON] насильства в сім'ї, оскільки з даного висновку не вбачається, які першочергові заходи були вчинені щодо [PERSON], якщо профілактична бесіда мала місце як додаткова. Види правопорушень поділяються за класифікаційними групами правопорушень за різними підставами розмежовуються між собою за ступенем суспільної шкідливості (небезпечності), за об'єктами посягань, за суб'єктами, за розповсюдженням, за ознаками об'єктивної і суб'єктивної сторони, а також за процедурами їх розгляду. Отже, вразі якщо [PERSON] вчинив правопорушення у сфері суспільного життя (в сфері побуту) і це було встановлено правоохоронними органами, як наслідок повинен був би складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення стосовно [PERSON] за ст. 173 - 2 КУпАП (насильство в сім'ї), який в подальшому був би спрямований до суду. Також у даному випадку не може йти мова про вчинення [PERSON] дій, які мають ознаки кримінально караних, оскільки заява [PERSON] до ЄРДР не вносилась, проводилась перевірка за її зверненням, а відповідно до ст. 214 КПК України, досудове розслідування не може проводитися до внесення заяви про вчинення кримінального правопорушення у Єдиний реєстр досудових розслідувань. Таким чином, суд відхиляє даний доказ, оскільки вважає, що останній не підтверджує вчинення [PERSON] насильства по відношенню до [PERSON] 19.09.2016 за заявою [PERSON] ([PERSON]) до ЄРДР було внесено заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що 18.09.2016 приблизно о 21.10 год. [PERSON] спричинив тілесні ушкодження [PERSON] ([PERSON]) /а.с. 9/. 30.10.2016 кримінальне провадження № 12016100020010607 від 19.09.2016 року закрито за відсутністю в діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення ч. 1 ст. 284 КПК України, постановою слідчого/а.с.26/. 11.05.2017 за заявою [PERSON] до ЄРДР було внесено заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що 11.05.2017 приблизно о 08.00 год. [PERSON] умисно спричинив тілесні ушкодження [PERSON] /а.с. 8/. 27.07.2017 кримінальне провадження № 1201710005041 від 11.05.2017 закрито за відсутністю в діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення, постановою слідчого /а.с.12/. 09.01.2018 за заявою [PERSON] до ЄРДР було внесено заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, провадження № 12018100020000199. Відповідно до супроводжувального листа вбачається, що по кримінальному провадженню була призначена судово - медична експертиза /а.с. 10/. 31.01.2018 кримінальне провадження № 1201710005041 від 11.05.2017 закрито за відсутністю в діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення, постановою слідчого /а.с.11/. 25.05.2018 [PERSON] звернулась до Дарницького УПГУ НП в м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення [PERSON], згідно протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та протоколу допиту як потерпілої [PERSON] від 31.05.2018, [PERSON] 25.05.2018 о 09.20 хв. спричинив тілесні ушкодження та вчиняє насильницькі дії в сім'ї /а.с. 17 - 19/. 31.05.2018 за заявою [PERSON] від 31.05.2018 (25.05.2018) до ЄРДР було внесено заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України № 12018100020004915. Відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що 25.05.2018 приблизно о 09.20 год. [PERSON] на грунті раптово виниклих неприязних стосунків наніс тілесні ушкодження [PERSON] /а.с. 27/. Згідно рапорту від 27.05.2018 начальнику Дарницького УПГУНП в м. Києві, оператором лінії 102 Тітенком 27.05.2018 було прийнято виклик від лікаря [PERSON] ПП «Гармонія здоров'я» про те, що [PERSON] звернулась до лікаря ПП «Гармонія здоров'я», за адресою: м. Київ, вул. Пчілки, 2 і повідомила, що зі слів [PERSON] за адресою: [ADDRESS] [PERSON] спричинив останній тілесні ушкодження та констатовано діагноз закрита травма живота (?), ушиб передньої брюшної стінки (?) /а.с. 20/. Суд вважає, що зазначені докази не можуть свідчити про те, що [PERSON] вчинив насильство по відношенню до [PERSON], оскільки під час досудового розслідування судове - медичне освідування [PERSON] проведено не було, хоча матеріал був направлений до експертної установи, після чого кримінальне провадження було закрито за реабілітуючою обставиною, проте висновок судово - медичного експерта за результатами такого освідування [PERSON] суду не надала. Крім того, постанови слідчого про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінально - караного діяння [PERSON] не оскаржувала. Разом з тим, стосовно [PERSON] після закриття кримінальних проваджень, не було складено жодного протоколу про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 КУпАп (насильство в сім'ї). З аналогічних підстав, суд вважає неспроможним як доказ, мотивувальну частину ряду постанов про закриття кримінальних проваджень, де вказано про те, що досудовим розслідуванням встановлено, що «колишній чоловік [PERSON] наніс тілесні ушкодження [PERSON].» /а.с. 11/, а також те, що «допитана малолітній свідок [PERSON] повідомила, що між матір'ю та батьком постійно виникають конфлікти, в ході яких батько може ударити маму» /а.с. 12/. Крім того, враховуючи положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вразі закриття кримінального провадження зареабілітуючими підставами, обвинувальні твердження, які містяться у таких постановах порушують презумпцію невинуватості особи, що є неприпустим. У зв'язку з чим, суд вважає такі постанови в частині їх мотивації неналежним доказом. Розуміючи вади досудового розслідування та відпрацювання попередження насильства в сім'ї правоохоронними органами, суд вважає, що такі обставини могли б бути підтвердженізаявником показами свідків, зокрема і допитом з цього приводу у відповідному статусі самої заявниці, проте відповідних клопотань до суду не надходило. Разом з тим, відповідно до висновків спеціалістів у галузі судово - медичних експертиз за № 803/ж від 11.05.2017; 964/ж від 28.05.2015; № 2245/ж від 18.11.2015; № 1006/ж від 22.06.2017, проведених за заявами [PERSON] вбачається, що останні проводились, у зв'язку з заявою [PERSON] про те, що [PERSON] спричиняла [PERSON] тілесні ушкодження, які були визначені як легкі /а.с. 38-45/. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 1 Законуособа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Законупсихологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи; Згідно п. 17 ч. 1 ст. 1 Законуфізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. З урахуванням наведених обставин, суд вважає, що заявником не доведено того, що [PERSON] є кривдником по відношенню до неї. [PERSON] та представник останньої не надали й доказів того, що [PERSON] під час спільного проживання переслідував та продовжує або почав переслідувати у будь який спосіб [PERSON], після того як останні почали проживати окремо та вчиняти дії, які можуть бути розцінені як насильство (покази свідків, записи телефонних розмов, смс - повідомлень, листи тощо. У зв'язку з чим оцінюючи ризики вчинення таких дій [PERSON] суд не вважаєїхвірогідними, а тому легітимна мета застосування обмежувального припису [PERSON] не вбачається. Суд вважає, що між сторонами мають місце обопільні неприязні відносини, які пов'язані із розглядом судових спорів, які тривають між сторонами і оцінюючи докази надані [PERSON] та [PERSON] не вбачається можливим встановити, хто саме був та є ініціатором вчинення дій, спрямованих на виникнення конфліктних ситуацій між колишнім подружжям. Надаючи оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні вцілому, так і кожного доказу окремо, суд вважає, що доводи заявника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, вимоги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed