Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

18.04.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але на виплачену заробітну плату у розмірі 32152 грн. 53 коп. Як на підставу позову посилається на те, що з 1987 року він працює у відповідача на посаді інженера. Починаючи з грудня 2016 року по лютий 2018 року відповідач не сплатив йому заробітну плату, у зв'язку з чим виник борг з нарахованої, але не виплаченої зарплати у розмірі 32152,53 грн., тому він вимушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 20.04.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; призначено проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Отримавши вказану ухвалу суду, представник відповідача ДП «Південдіпрошахт» подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, не надано первинних довідок та розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, що мають відповідати вимогам про бухгалтерський облік та фінансову звітність; не надано первинних документів про фактично відпрацьований час та обсяги виконаних робіт відповідно до законодавства про працю; не надано первинних документів щодо наявності коштів на підприємстві та джерел фінансування станом на заявлений період. Відповідач не має фінансування, тому не має можливості здійснити виплату заробітної плати. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з розрахункових листків щодо заробітної плати, позивач [PERSON] працює на посаді провідного інженера ДП «Південдіпрошахт». Згідно з розрахунковими листками щодо заробітної плати, за період з грудня 2016 р. по лютий 2018 року заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати позивачу складає 32 152 грн. 53 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, перед позивачем існує заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 32 152 грн. 53 коп. за період з грудня 2016 р. по лютий 2018 року Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, послався лише на ненадання позивачем первинних довідок та розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, що мають відповідати вимогам про бухгалтерський облік та фінансову звітність; не надано первинних документів про фактично відпрацьований час та обсяги виконаних робіт відповідно до законодавства про працю. Однак, надання позивачем перинних бухгалтерських документів для підвтердвження наявності заборгованості з заробітної плати - не є необхідним в даному випадку, оскільки на підтвердження наявності заборгованості з заробітної плати позивачем надані розрахункові лиски, видані йому відповідачем за місцем роботи. Посилаючись на ненадання позивачем вказаних документів, відповідачем не були спростовані жодними доказами наявність вказаної заборгованості перед позивачем. Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти позивачу. Сума заборгованості з заробітної плати у розмірі 32152 грн. 53 коп. відповідачем не погашена. Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У зв'язку з цим, позовні вимоги про стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 32152 грн. 53 коп. підлягають задоволенню. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн. (мінімальна ставка судового збору за вимогами майнового характеру за позовом фізичної особи). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць у розмірі 1190 грн. 81 коп. (1294,36 + 1087,26 = 2381,62 / 2 = 1190,81) Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: approved