Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

18.08.2015 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого просить встановити факт її проживання однією сім'єю без шлюбу з [PERSON] у період з 01.03.1990 року по [INFO], надати їй право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], встановити факт ухиляння [PERSON] від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця [PERSON] та усунути його від права на спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовано тим, що встановлення факту проживання однією cім'єю з [PERSON] необхідне позивачу для одержання нею права на спадкування у відповідності до положень ст.ст. 1259, 1261-1264 ЦК України, згідно з якими право на спадкування за законом мають особи, які проживали з спадкоємцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Так, як зазначено в позовній заяві, в період з 01.03.1990 року по [INFO] позивач проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. При цьому, позивач вказує, що разом з [PERSON] вони вели спільне господарство, відпочивали під час відпусток, влаштовували сімейні свята, до 2014 року періодично проживали в будинку за адресою: [ADDRESS] , або за місцем реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS], а з 2014 року у зв'язку з хворобою [PERSON] та неможливістю утримувати приватний будинок - за адресою реєстрації позивача. Разом з ними також проживали діти позивача: [PERSON], 1973 року народження, та [PERSON], 1978 року народження, у вихованні та матеріальному утриманні яких брав участь [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі заяви відповідача про прийняття спадщини після померлого батька, Першою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 948/2015. Разом з тим, позивач зазначає, що син [PERSON] - відповідач у справі, в порушення обов'язку, встановленого ч. 1 ст. 202 СК України, про непрацездатного батька не турбувався, кошти на його утримання не надавав та взагалі стосунків з батьком не підтримував майже до його смерті, у зв'язку з чим, на її думку, він не має права на спадкування після смерті батька. Крім того, оскільки з 2009 року позивач опікувалась, матеріально забезпечувала, а також надавала іншу допомогу [PERSON], який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, вона вважає, що в силу положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не довела ані того факту, що вона проживала однією сім'єю з спадкодавцем не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, ані факту його ухилення від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця [PERSON] Також зазначив, що регулярно відвідував батька за адресою його проживання та реєстрації в [ADDRESS], проте жодного разу не бачив позивача разом з батьком. Крім того, вказав, що, як йому відомо, протягом свого життя його батько не мав захворювань, які перешкоджали йому самостійно забезпечувати умови свого життя в повній мірі, каліцтв та психічних відхилень, а тому підстав для визнання за позивачем право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] не має. Крім того, у судовому засіданні, яке відбулось 26.01.2016 року, з обставин справи були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вислухавши пояснення позивачки та її представника, сторону відповідачів, а також показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від [INFO] (а.с. 133). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: 5/8 часток житлового будинку [ADDRESS], що належали на праві власності [PERSON], про що свідчить копія Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першою Київської державної нотаріальної контори Барановською Г.С. 07.08.1979 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5ДН-7583 (а.с. 159-160). Згідно положень ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що спадкоємцем першої черги за законом після померлого [PERSON] є [PERSON], який є його сином, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 14.10.1987 року (а.с. 137). Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи № 948/2015 щодо майна померлого [INFO] [PERSON], відповідачем 28.07.2015 року, а позивачем 03.12.2015 року подано заяви до Першої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадкового майна після смерті спадкодавця (а.с. 132, 156). При цьому, 21.01.2016 року відповідачем було подано заяву до Першої Київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 165). Разом з тим, 21.01.2016 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Марцинкевич Л.А. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмовлено відповідачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 5/8 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів про належність померлому вищевказаної частки житлового будинку, не встановленням місця відкриття спадщини та наявністю в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва цивільної справи № 2/761/8417/2015 за позовом [PERSON] до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа: [PERSON], про визнання права власності за набувальною давністю (а.с. 166). Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що встановлення факту її проживання однією cім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу необхідне для одержання нею права на спадкування за законом після померлого [PERSON] Згідно роз'яснень, які містяться в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали разом із спадкоємцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі - СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, посилається на те, що в період з 01.03.1990 року по [INFO] вона з [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство, відпочивали під час відпусток, влаштовували сімейні свята, до 2014 року періодично проживали в будинку за адресою: [ADDRESS], або за місцем реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS], а з 2014 року у зв'язку з хворобою [PERSON] та неможливістю утримувати приватний будинок - за адресою реєстрації позивача. Разом з ними також проживали діти позивача: [PERSON], 1973 року народження, та [PERSON], 1978 року народження, у вихованні та матеріальному утриманні яких брав участь [PERSON] Крім того, з 2009 року позивач опікувалась, матеріально забезпечувала, а також надавала іншу допомогу [PERSON], який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані. На підтвердження факту спільного проживання та побуту позивачем було надані фотокартки, на яких зображено як позивача, так і покійного [PERSON] в період з 1991 року по 2014 рік (а.с. 30-35), а також копія запрошення на реєстрацію шлюбу за їх спільною заявою, на 9-30 год. 20.04.2012 року (а.с. 36). Крім того, вказані позивачем обставини у позовній заяві підтвердили й допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, зокрема свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знає позивача та покійного [PERSON] з вересня 1995 року. При цьому, зазначила, що вони проживали разом як сім'я з двома дітьми позивача, вели спільне господарство, влаштовували спільні свята, разом були на весіллі сина. Також вказала, що останні два роки покійний [PERSON] сильно хворів та потребував допомоги, яку надавала йому позивач та її донька, які пілкувались за покійним та купували йому ліки. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який був сусідом покійного [PERSON], пояснив, що знав покійного з 1980 року, а позивача, як його дружину, - з 1990 року. Зазначив, що літом вони проживали в будинку по [ADDRESS], а зимою - на Борщагівці. Вони разом вели спільне господарство, жили з дітьми дружини. Також, пояснив, що останній рік покійний хворів, однак оскільки у позивача вже не було коштів на лікування, останній раз приїзджав відповідач. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача та покійного [PERSON] з 1995 року як сусідів. Вказала, що позивач та її діти проживали разом з [PERSON] однією сім'єю, вели спільне господарство, коли було тепло - жили в будинку по [ADDRESS], коли було холодно - в квартирі по [ADDRESS]. Крім того, зазначила, що останні два роки покійний [PERSON] хворів та перебував в лікарнях №№ 5, 7. При цьому, позивач піклувалась за [PERSON], купувала йому ліки та провідувала його в лікарнях. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є донькою позивача, пояснила, що знала покійного [PERSON] з 1990 року. Вказала, що він та позивач вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом на спільні гроші купували їжу, меблі, посуд тощо. Також зазначила, що покійний [PERSON] займався її вихованням, давав кишенькові гроші та, взагалі, відносився до неї та до її брата як до рідних дітей. Проте, майже два роки [PERSON] хворів, в 2015 році двічі був в лікарнях №№ 5, 7. Витрати на його лікування несла вона та позивач. Свідок [PERSON], яка знайома з позивачем з 2006 року по роботі, в судовому засіданні пояснила, що знає позивача та покійного [PERSON] як сім'ю, які проживали разом, вели спільне господарство, вдвох виховували дітей позивача. Зазначила, що покійного [PERSON] бачила 1-2 рази на місяць, а в останній час - частіше, бо він дуже хворів, в нього було захворювання серця. Останні півроку він потребовував сторонньої допомоги, яку надавала йому позивач. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає покійного [PERSON] з 1978 року, а позивача - з 1990 року. Зазначила, що позивач та покійний [PERSON] проживали однією сім'єю разом з дітьми позивача. Останній час покійний [PERSON] хворів, потребував сторонньої допомоги, яку надавала йому позивач. В останні 1,5 місяці перед його смертю до нього приїзджав відповідач, який нічого не привозив, проте, питався на кого оформлений будинок. Вказані покази свідків частково спростовують покази свідка [PERSON], яка є матір'ю відповідача, в частині щодо спільного проживання покійного однією сім'єю з позивачкою. Разом з тим вказаний свідок також підтвердила, що покійний приблизно з 1989 - 1990 року покинув її та їх сина, на даний час відповідача по справі, і більше з ними не проживав, хоча періодично спілкувався з ними. З урахуванням вищенаведеного та зважаючи на те, що показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не протирічать іншим зібраним по справі доказам, суд оцінює вказані показання як достовірні. Водночас, доводи відповідача про те, що позивач та його батько не мали спільного бюджету, не вели спільне господарство та не проживали однією сім'єю як чоловік та дружина, суд вважає недоведеними. При цьому, оскільки відповідач не проживав разом з батьком за місцем його проживання, суд вважає, що всі обставини та подробиці спільного проживання його покійного батька та позивача йому не могли бути відомі, що, в свою чергу, свідчить про необізнаність відповідача щодо сімейних відносин його батька та позивача, ведення ними спільного господарства та взаємних прав та обов'язків. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач дійсно проживала з покійним [PERSON] однією сім'єю як чоловік та дружина, вони були пов'язані спільним побутом, а також мали взаємні права та обов'язки в період з 01.03.1990 року по [INFO], як заявлено в позові, а тому позивач, в силу положень ст. 1264 ЦК України, є спадкоємцем четвертої черги за законом померлого [PERSON] Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач також просила суд визнати за нею право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], мотивуючи це тим, що з 2009 року вона опікувалась, матеріально забезпечувала, а також надавала іншу допомогу [PERSON], який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані. Так, відповідно до ч.2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У судовому засіданні з показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] встановлено, що померлий [PERSON] 15 років проживав з позивачем однією сім'єю як чоловік та дружина, остання на протязі тривалого часу опікувалась та надавала матеріальну та іншу допомогу [PERSON], який через тяжку хворобу потребував сторонньої допомоги. При цьому, обставини, зокрема щодо хвороби покійного [PERSON] та потреби останнім сторонньої допомоги також підтверджуються зібраними по справі письмовими доказами в їх сукупності, а саме: копією Виписки Київської міської клінічної лікарні № 5 із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] за № 1362 від 27.02.2015 року, копією Виписки терапевтичного відділення Київської міської клінічної лікарні № 7 з історії хвороби [PERSON] за № 2929 від 30.04.2015 року, листом головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 7 від 25.01.2016 року, листом головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 5 від 02.02.2016 року, а також листом Директора Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 08.02.2016 року (а.с. 7-10, 118, 124, 126). Відтак, враховуючи вищевикладене, суд вважає заявлені вимоги щодо зміни позивачу черговості одержання права на спадкування з четвертої черги спадкоємців на першу, законними та справедливими, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню. Однак, щодо позовних вимог про встановлення факту ухиляння [PERSON] від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця [PERSON] та усунення його у зв'язку з цим від права на спадкування за законом, слід зазначити наступне. Відповідно до положень другого абзацу ч. 3 та ч. 5 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Крім того, при розгляді таких справ суду належить з'ясовувати чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. У судовому засіданні встановлено, що спадкодавець [PERSON] протягом останніх років життя через хворобу потребував стороннього догляду. Разом з тим, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог про встановлення факту ухиляння [PERSON] від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця [PERSON], зокрема, стосовно того, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, який умисно ухилявся від її надання, з урахуванням того, що згідно пояснень відповідача та показів свідка [PERSON] відповідач періодично спілкувався зі своїм покійним батьком [PERSON], пропонував йому матеріальну допомогу, однак останній відмовлявся від неї. Крім того, в судовому засіданні з показань свідків та письмових доказів, наявних в матеріалах справи, встановлено, що в останні місяці життя [PERSON] коли він особливо хворів та потребував сторонньої допомоги, таку допомогу йому надавала позивачка вважаючи його своїм чоловіком. При цьому, позивачем до суду не надано жодних доказів щодо звернення спадкодавця до відповідача з проханням про надання будь-якої допомоги. Не встановлено наявність таких доказів і під час розгляду справи. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги наведене та те, що оскільки, обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог про встановлення факту ухиляння [PERSON] від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця [PERSON] та усунення його у зв'язку з цим від права на спадкування за законом, зокрема стосовно того, що спадкодавець потребував допомоги саме відповідача, та що відповідач умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцю, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: partial