Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

17 січня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що після першого невдалого шлюбу, від якого в неї є син [PERSON] , позивач у 2013 році познайомилась із відповідачем, з яким у неї почалися стосунки, із цього ж часу сторони почали фактично проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, для чого у травні 2013 року сторони орендували квартиру, орендарем якої у відповідному договорі вказано позивача, а відповідач і дитина позивача - членами її сім`ї. Під час спільного проживання сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом їздили у відпустки, про що свідчать фотографії у соціальних мережах, можуть підтвердити спільні знайомі та друзі сторін. У 2015 році сторони з метою спільного проживання вже у власному житлі за ініціативою відповідача вирішили викупити в батька останнього частину домоволодіння, а саме 21/50 часток у праві власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Для придбання вказаного нерухомого майна, було вирішено продати квартиру сина позивача, придбавши останньому частину вищевказаного домоволодіння, на що був отриманий відповідний дозвіл опіки та піклування. Таким чином, за кошти сина позивача було придбано 14/50 часток у праві власності на вказане вище домоволодіння, а на спільні кошти сторін на ім`я відповідача придбано решту 7/50 часток у праві власності на те ж домоволодіння. Після придбання нерухомого майна сторони продовжили проживати однією сім`єю як чоловік та дружина, однак без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, оплачували рахунки, здійснювали поточний ремонт тощо. У 2018 році сторони припинили їх стосунки повністю внаслідок виникнення у відповідача ігрової залежності, яка зумовила програвання ним спільних коштів сторін. З цього ж часу сторони проживають окремо, позивач з сином продовжує проживати у вищевказаному домоволодінні. Натомість, відповідач, вважаючи спірні 7/50 часток у праві власності на домоволодіння своєю особистою приватною власністю, запропонував позивачу викупити цю частку за 12 тисяч доларів США, що значно більше ринкової вартості, яка згідно оцінки становить 71909,18 гривень. З огляду на викладене, позивач просила суд встановити факт проживання сторін однією сім`єю в період з травня 2013 року по серпень 2018 року, визнати спільною сумісною власністю сторін на 7/50 часток у праві власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , поділивши їх між сторонами шляхом визнання за кожною із стороною права власності на 7/100 часток. Просила позивач покласти на відповідача і судові витрати. В судовому засіданні позивач, її представник заявлені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, натомість надіслав до суду відзив на позов, в якому послався на те, що він дійсно мав стосунки із позивачем, однак вони не мали сімейного, подружнього характеру, у орендованій позивачем квартирі відповідач ніколи не мешкав, договір оренди не укладав, за вказане житло не сплачував, а факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах не свідчать про існування між сторонами фактичних шлюбних відносин. Придбання 21/50 часток у праві власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , які належали батьку відповідача, відбулось за ініціативою відповідача внаслідок його бажання допомогти позивачу вирішити її проблеми із відсутністю місця проживання, залишення із нею її дитини. Передбачалось, що лише 14/50 часток у праві власності буде продано позивачу, а решта 7/50 часток буде придбане вже відповідачем, що фактично і відбулось 25 червня 2015 року при укладенні відповідного договору купівлі-продажу. При цьому, п.10 вказаного договору купівлі-продажу безпосередньо вказано, що відповідачем, який не перебуває у шлюбі, придбавається частка у праві власності на домоволодіння за його особисті кошті, а отже відсутні підстави для визнання спірної частки у праві власності на нерухоме майно спільною сумісною власністю сторін. (а.с.87-90) Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог. Крім того, подала суду заяву про застосування загального трирічного строку позовної давності до позовних вимог позивача, який, строк, має обчислюватись із дати укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 2015 року та сплив ще до звернення позивача до суду із даним позовом у 2020 році. У своїй відповіді на відзив позивач послалась на бездоказовість заявлених у відзиві тверджень відповідача, в той час як проживання сторін однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема договором оренди житла, в якому прописано намір відповідача проживати у орендованій квартирі фактично разом із позивачем та її дитиною, а також розрахунковими документами на придбання обладнання та будівельних матеріалів, які датовані раніше дати придбання спірного нерухомого майна, а отже підтверджують ведення спільного господарства. Також позивач прослалась на наявність в неї документів позивача таких як паспорти позивача та його батька, довідки про присвоєння їм РНОКПП, свідоцтво на спадщину за заповітом, які позивач надала разом із позовом. Вказала позивач і на відсутність достовірних та логічних пояснень у відзиві щодо розподілу придбаних часток, який, розподіл, як стверджує позивач, насправді пояснюється тим, що спільних коштів сторін вистачило лише для придбання 7/50 часток, а решту 14/50 часток були придбані за кошти від продажу майна сина. Крім того позивач послалась на те, що наявність у договорі купівлі-продажу спірного нерухомого майна посилань на придбання такого майна відповідачем за власні кошти не є встановленим юридичним фактом, а отже і підставою для того, щоб позивач з ним змирилась. Заперечувала позивач і твердження відповідача про наявність в неї проблем з житлом. (а.с.100-101) Вислухавши позивача та представників сторін, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що у позивача від шлюбу, розірваного рішенням суду від 08 вересня 2011 року, яке набрало законної сили 19 вересня 2011 року, є дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією вступної та резолютивної частини рішення суду (а.с.14, 18). Відповідно до копії трудової книжки позивач з 12 березня 2007 року по 10 вересня 2014 року працювала на різних посадах в ТОВ «Аптеки медичної академії», а з 16 січня 2017 року по 31 липня 2018 року працювала в ТОВ «РУШ», що свідчить про наявність у позивача власного заробітку та коштів (а.с.15-17). 01 травня 2013 між позивачем, як орендарем, та [PERSON] , як орендодавцем, укладено договір оренди квартири [ADDRESS] . Згідно п.2 вказаного договору квартира надається для проживання орендареві, разом з яким будуть проживати члени його сім`ї - [PERSON] та відповідач. Дані обставини підтверджуються копією договору оренди (а.с.19-21). В першій половині травня 2015 року сторонами було спільно придбано насосну станцію та деякі інші товари, що підтверджується копіями чеків, в яких покупцями вказано сторін по справі (а.с.23). 20 травня 2015 року виконавчим комітетом Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради своїм рішенням за №134 надано дозвіл в тому числі позивачу на здійснення одночасного продажу квартири [ADDRESS] , де малолітній [PERSON] , [INFO] , має 1/5 частину на праві спільної часткової власності, та придбання 21/50 частин домоволодіння [ADDRESS] ) на ім`я вказаної малолітньої дитини. Дані обставини підтверджуються копією відповідного рішення (а.с.42-43). 25 червня 2015 року між [PERSON] , як продавцем, та позивачем, яка діє від імені малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , і відповідачем, як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу 21/50 частин домоволодіння. За умовами даного договору покупці придбали у продавця належні йому на праві приватної власності 21/50 частину домоволодіння, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ (нова назва - [ADDRESS] , у наступному співвідношенні: [PERSON] - 14/50 частини; відповідач [PERSON] - 7/50 частин. Згідно п.10 зазначеного договору продавцю доведено до відома, що покупець [PERSON] на день укладення цього договору в шлюбі не перебуває, грошові кошти, які витрачаються на придбання майна, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на них, у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74 та 97 СК України, немає. Поряд з цим п.13 договору засвідчено, що сторони у присутності нотаріуса стверджують одна одній, що однаково розуміють значення, умови цього договору та його правові наслідки. Даний договір купівлі-продажу підписано сторонами у присутності та посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О. та зареєстровано в реєстрі за №1233. Дані обставини підтверджуються копією відповідного договору купівлі-продажу (а.с.24-28). 05 липня 2017 року між ФОП [PERSON] , як виконавцем, та сторонами по справі, як замовниками, укладено договір №205, предметом якого є виготовлення ПВХ конструкцій (металопластикових вікон). Адреса доставки та призначення вікон у договорі не вказані (а.с.22). Зі змісту наданих позивачем роздруківок скріншотів із соціальної мережі «VK», фотографії з відпочинку та переписки між сторонами у додатку-месенджері судом встановлено, що сторони з травня 2013 року перебували у стосунках один з одним як чоловік та жінка, їздили разом відпочивати, і ці стосунки остаточно завершились ще до вересня 2018 року (а.с.8-12, 30-110). Допитана в судовому засіданні в якості свідка сестра позивача [PERSON] пояснила, що вона в період часу з 2013 року по 2015 рік разом зі сторонами мешкала в орендованій позивачем квартирі по [ADDRESS] , мешкала в окремій кімнаті, прибирала в квартирі та за проханням позивача готувала їжу для відповідача. Після купівлі сторонами будинку по [ADDRESS] , свідок продовжила мешкати деякий час із ними, допомагала з ремонтом будинку позивачу. В придбаному будинку свідок готувала їжу для відповідача, гроші на продукти надавали сторони. Син позивача в цей час мешкав переважно зі своїм батьком. Між сторонами були стосунки, сторони один одного називали чоловіком та дружиною. Свідок [PERSON] , який є батьком позивача, в судовому засіданні пояснив, що він, як і позивач, сприймав сторони як сім`ю, допомагав їм робити ремонт у придбаному будинку, в якому сторони жили разом, а до цього мешкали спільно в орендованій квартирі, разом сторони жили приблизно 3-4 роки, адреси місць проживання сторін свідок не пам`ятає. Про наявність спільного бюджету та заробітку відповідача свідку нічого невідомо, кошти заробляла позивач, якій також матеріально допомагав і свідок, зокрема, надавав фінансову допомогу у зв`язку із придбанням будинку. Вказав свідок і на наявність конфліктів між сторонами, грубої та агресивної поведінки з боку відповідача по відношенню до позивача. [PERSON] , яка є подругою позивача, в ході допиту в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що сторони перебували один з одним у стосунках як чоловік та жінка, почали жити разом з 2013 року, мешкали у приватному будинку та сприймались свідком як сім`я. Відповідач ніколи офіційно не був працевлаштований, його заробітком були лише тимчасові підробітки, в певний період він виїжджав за кордон на заробітки, мав ігрову залежність, внаслідок чого часто потрапляв у борги, за що неодноразово був побитий. Внаслідок цього з кінця 2015 року у сторін почались конфлікти, а у 2016 році стосунки сторін припинились. Стосовно наявності спільного бюджету сторін, свідок пояснила, що їй відомо лише те, що працювала і отримувала заробітку плату позивач, фінансову допомогу надавав її батько, а відповідач ніколи не мав постійного місця роботи. Батько відповідача [PERSON] , допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив суду, що між ним та сторонами дійсно був укладений договір купівлі-продажу 21/50 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Дві третини із означеної частки придбала позивач за власні кошти, а решту третину - 7/50 частин свідок хотів залишити тільки своєму синові, однак вирішив оформити відчуження на користь сина 7/50 часток домоволодіння тим же договором купівлі-продажу, за яким продав 14/50 часток домоволодіння позивачу. Відчужував 7/50 часток домоволодіння свідок лише своєму синові, а не у спільну власність сторін, про що роз`яснила свідку і нотаріус, яка посвідчувала договір, розтлумачивши п.10 вказаного договору. Грошових коштів за 7/50 часток домоволодіння, оформлених на його сина, свідок від позивача не отримував, до того ж позивачу було відомо, що вказана частка у праві власності за договором належала саме відповідачу. Також свідок пояснив, що між сторонами дійсно були стосунки як між чоловіком та жінкою, однак подружнього характеру такі стосунки не мали, сім`єю сторін неможливо було назвати. Відповідач дружиною позивача при свідкові ніколи не називав, такого статусу їй не надавав, а свідок позивача невісткою не сприймав. Сторони лише зустрічались, а також мешкали певний час разом - у придбаному вищевказаному домоволодінні, однак основні речі відповідача завжди зберігались у квартирі за місцем його реєстрації, куди відповідач приходив і після конфліктів з позивачем, які траплялось нерідко. Коли позивач орендувала квартиру, відповідач постійно у вказаній квартирі не мешкав, лише періодично навідувався до позивача, залишаючись на ніч. Судом встановлено, що 25 грудня 2018 року відповідачем надіслано позивачу повідомлення, в якому він сповіщає позивача, як співвласницю нерухомого майна, яке перебуває у спільній власності сторін, про свій намір продати після 03 лютого 2019 року належну йому частку у такому майні - домоволодінні за адресою [ADDRESS] , за еквівалент 12 тисяч доларів США. А тому просить повідомити позивача чи має вона намір придбати його частку, що підтверджується копією вказаного повідомлення (а.с.7). Разом з тим, відповідно до висновку про вартість майна станом на 16 січня 2019 року ринкова вартість 7/50 часток у праві власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] становить 71909,18 гривень (а.с.29). 19 жовтня 2019 року між позивачем та [PERSON] укладено новий шлюб, зареєстрований Амур-Нижньодніпровським районним у м. Дніпрі ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області за актовим записом №858, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб (а.с.13). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вищезазначеного договору купівлі-продажу, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, СК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Нормою ст.74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (ст.ст.60-74). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст.61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Схожі за змістом норми щодо права та порядку поділу спільного сумісного майна містяться в ст.372 СК України, якою також встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Разом з тим, згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (крім періоду з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року); 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України (крім періоду з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року). Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом норм ст.ст.11, 202, 204, 328, 626, 655, 656, 657 ЦК України право приватної власності на нерухоме майно може виникати у фізичної особи на підставі правочину - договору купівлі-продажу такого нерухомого майна, який є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц). Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2013 року по серпень 2018 року, суд не знаходить достатніх підстав для задоволення цієї вимоги. Рішення суду ґрунтується на тому, що надані позивачем докази, а саме роздруківка скріншотів сторінок із соціальної мережі «VK», фотографії з відпочинку та переписки між сторонами у додатку-месенджері, свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Щодо твердження позивача про спільне проживання сторін, то вони ґрунтуються переважно на показаннях свідків, які є родичами та подругою позивача, однак не підтверджуються в достатній та однозначній мірі іншими доказами. Більш того, такі твердження фактично суперечать показам свідка [PERSON] , який зазначив, що його син (відповідач) під час оренди позивачем квартири [ADDRESS] лише періодично відвідував в ній позивача, залишався деякий час у квартирі, однак постійно там ніколи не мешкав, основні свої речі за адресою квартири не зберігав. Як слідує з показів свідків, за адресою домоволодіння по [ADDRESS] сторони мешкали з середини 2015 року, тобто після придбання ними такого домоволодіння, і до припинення стосунків, що сталося вже у 2016 році. Однак, самих лише показів свідків, з огляду на усталену судову практику, недостатньо для визнання судом доведеним факту спільного проживання, зокрема у визначений позивачем період. Не приймає суд до уваги як достатній доказ надану позивачем копію договору оренди квартири [ADDRESS] , оскільки такий доказ лише засвідчує право відповідача мешкати разом із позивачем у цій квартирі, однак не підтверджує фактичне проживання, та з огляду на суперечливі покази свідків не є достатнім для встановлення факту спільного постійного проживання сторін у цій квартирі. Що стосується ведення сторонами спільного побуту, то позивач ґрунтує такі твердження так само в першу чергу на показах свідків, лише яких, вочевидь, недостатньо, а також на письмових доказах (два товарні чеки та договір), які підтверджують придбання майже в один і той самий час певного майна та речей для подальшого використання у придбаному домоволодінні. Відтак, факт ведення спільного побуту фактично належним чином не доведений позивачем, з огляду на його підтвердження лише показами свідків. Щодо означених письмових доказів, то вони з огляду на відсутність інших не можуть бути оцінені судом як достатні, оскільки ведення побуту передбачає постійний, а не разовий характер, тим більше протягом значного проміжку часу, який заявлено позивачем (2013-2018 роки). Більш того, свідок [PERSON] взагалі пояснила, що вона прибирала та готувала їжу для відповідача як у найманій позивачем квартирі, так і у придбаному в подальшому домоволодінні, допомагала здійснювати ремонт, що обґрунтовано викликає в суду сумніви про спільне ведення побуту саме сторонами по справі. Крім того, як пояснили в ході розгляду справи свідки, відповідач ніколи не мав постійного місця роботи та сталого і регулярного заробітку. Навпаки, він мав борги, які не міг самостійно повернути, а отже з огляду на відсутність інших доказів в суду немає підстав вважати, що відповідач мав спільний бюджет з позивачем, витрачав регулярно власні кошти, як частину такого бюджету, для задоволення спільних побутових потреб сторін або своєю особистою працею компенсував відсутність грошових вкладень у спільний бюджет. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено достатніми доказами заявлену позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2013 року по серпень 2018 року, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову у відповідній частині. Не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог - про визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ між сторонами шляхом визнання права власності на цей майно в рівних частинах, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено. Окрім того, відмовляючи у задоволення позову за вказаними абзацом вище вимогами, суд виходив із того, що для визнання майна спільною сумісною власністю та його подальшого поділу необхідним є також встановлення обсягу такого спільного нажитого майна, а також з`ясування часу і джерела його придбання (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №554/8023/15-ц). Остання обставина, з огляду на встановлену законом презумпцію спільності майна подружжя, підлягає з`ясуванню у випадку наявності заперечень відповідача проти поширення на майно режиму спільного сумісного майна подружжя і доводяться такі заперечення саме відповідачем. В ході розгляду даної цивільної справи судом зі змісту нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 21/50 частини домоволодіння від 25 червня 2015 року, а саме з п.10, на який посилалась сторона відповідача, встановлено, що спірні 7/50 частин домоволодіння по [ADDRESS] , які позивач вважає спільною сумісною власністю сторін, були придбані відповідачем за власні кошти і виключно для себе. Положення вказаного договору позивачу було відомо, оскільки вона є однією із сторін цього договору, який, як і окремо зазначений п.10, не оспорюється, за своїм змістом та формою не є нікчемним в силу закону, а отже нарівні з нормами закону регулює спірні правовідносини сторін та дозволяє суду належним чином встановити їх зміст та правову природу. Відтак, спірне нерухоме майно, з огляду на положення ст.57 ч.1 п.3 СК України, є особистою приватною власністю відповідача по справі, а значить не підлягає поділу між сторонами. Отже підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість, безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Розглядаючи подану стороною відповідача заяву про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Таким чином, приймаючи до уваги, що судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі в тому числі з підстав його необґрунтованості, заява про застування строків позовної давності задоволенню не підлягає навіть, якщо законом встановлені строки позовної давності та на час звернення позивача до суду вони спливли. Враховуючи результат розгляду справи, судові витрати позивача у вигляді сплаченого нею при зверненні до суду судового збору відшкодуванню їй не підлягають (а.с.1, 2). Крім того, враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, у відповідності до ст.158 ч.9, ст.264 ч.1 п.8 ЦПК України суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення по даній цивільній справі, які були вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2020 року (справа №199/382/20, провадження №2-з/199/5/20) шляхом заборони проведення будь-яких реєстраційних дій щодо 7/50 частин домоволодіння по [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed