Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

18.05.2016 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], про стягнення боргу, в якому посилається на те, що він знаходячись по [ADDRESS], зустрів свою однокласницю [PERSON], яка звернулась до нього з проханням позичити їй грошові кошти у розмірі 300 доларів США у зв'язку з тимчасовим скрутним становищем сім'ї останньої. Позивач погодився допомогти та передав відповідачці кошти у розмірі 300 доларів США на певний період часу. Після багаточисленних звернень позивача, [PERSON] 26.08.2015р. повернула йому 100 доларів США, проте відмовилась повертати решту частини позики у розмірі 200 доларів США. У зв'язку з цим позивач 02.03.2016р. звернувся до Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області з заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ст.. 190 КК України. В ході проведення досудового розслідування було встановлено та підтверджено факт одержання [PERSON] грошових коштів від позивача у розмірі 300 доларів США та подальшого повернення 100 доларів США. Вищевказане кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення передбаченого ст.. 190 КК України. Таким чином, оскільки відповідачка визнає існування грошового зобов'язання та прострочила його виконання, зобов'язана сплатити решту коштів за договором позики, а також 3% річних від простроченої суми, що становить 9 доларів США. Просить позов задоволити та стягнути з відповідачки на його користь борг в сумі 200 доларів США та 3% річних від простроченої суми, що становить 09 доларів США. Позивач в судове засідання не з'явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує, просить позов задоволити. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, що зокрема підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток та оголошенням в газеті «Високий Замок» від 06.09.2016р. На підставі ч. 2 ст. 224 ЦПК України суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося згідно ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Як вбачається із постанови Франківського ВП ГУ НП у Львівській області про закриття кримінального провадження від 20.04.2016р. 02.03.2016р. у Франківський ВП ГУНП у Львівській області надійшла заява [PERSON] про те, що 16.07.2015р. [PERSON] перебуваючи по [ADDRESS], шахрайським способом заволоділа грошима останнього у сумі 200 доларів США, чим завдала матеріальної шкоди. В ході досудового розслідування було встановлено, під час допиту в якості потерпілого [PERSON], що особа, яка заволоділа його грошовими коштами являється [PERSON], якій останній 16.07.2015р. добровільно позичив на певний період часу 300 доларів США, та в подальшому 26.08.2016р. [PERSON] було повернено [PERSON] грошові кошти у сумі 100 доларів США. Із наданих письмових показів [PERSON], стало відомо, що остання у зв'язку із фінансовою кризою яка виникла у її сім'ї, у липні місяці 2015р. звернулась до [PERSON], який являвся її однокласником із проханням позичити грошові кошти у сумі 300 доларів США, на що [PERSON] погодився та надав ці кошти [PERSON], на певний період часу, де в подальшому остання повернула [PERSON] грошові кошти у сумі 100 доларів США, а іншу частину коштів зобов'язалась повернути, однак у зв'язку із тим, що [PERSON] перебуває у декретній відпустці та немає будь-якого заробітку, грошові кошти у сумі 200 доларів США повернути [PERSON] не в змозі, однак зобов'язується повернути як тільки матиме будь-який грошовий дохід. Відтак, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12016140080000621 від 02.03.2016р. закрито у зв'язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або закон. Таким чином, оскільки факт заборгованості [PERSON] перед [PERSON] в розмірі 200 доларів США підтверджено в поставі Франківського ВП ГУ НП у Львівській області про закриття кримінального провадження від 20.04.2016р., з якої вбачається, що [PERSON] надавала письмові покази, в яких вказала, що дійсно мала борг перед [PERSON] в розмірі 300 доларів США, та в подальшому повернула позивачу 100 доларів США, тобто відповідач дійсно визнала факт існування заборгованості, а отже в результаті розгляду справи судом не здобуто доказів, які б спростовували позовні вимоги, ставили під сумнів їх обґрунтованість, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Outcome: approved