Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

18.06.2014 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення (повернення) коштів (суми авансу) та інфляційних втрат і судових витрат, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь суму авансу в розмірі 15000 грн., інфляційні втрати в сумі 1650 грн., всього 16650 грн., а також судові витрати та витрати за надання правової допомоги відповідно до доданих документів. Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 23.12.2012 року домовився з відповідачкою про відчуження належної останній земельної ділянки з багаторічними насадженнями (садом), за що відповідачка отримала від нього 15000 грн. в якості як авансу, про що надала розписку. Також, між ним та відповідачкою існувала домовленість про те, що до оформлення договору відчуження земельної ділянки, він може нею користуватися. Проте, отримавши кошти в якості авансу, відповідачка не дозволяє йому користуватися земельною ділянкою з розміщеними на ній багаторічними насадженнями (садом), не оформляє договору відчуження земельної ділянки та добровільно не повертає йому кошти, які отримала в якості авансу в сумі 15000 грн., уникаючи будь-яких зустрічей та розмов з цього приводу. Його телефонні дзвінки та письмові претензію і попередження відповідачка ігнорує. Враховуючи, що відповідачка користується його коштами, то крім повернення авансу в сумі 15000 грн. повинна повернути йому інфляційні втрати з січня 2013 року по червень 2014 року, що становлять 111,0 %, в сумі 1650 грн., а всього 16650 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що між позивачем та відповідачкою у грудні 2012 року існувала усна домовленість про те, що відповідачка продасть, а позивач купить у відповідачки належну їй земельну ділянку площею 0,74 га з розміщеними на ній багаторічними насадженнями. Право власності відповідачки на означену земельну ділянку підтверджується державним актом серії ЯЖ №397265. Оскільки на теперішній час законодавством України такі договори заборонені, то відповідачка надала згоду на те, щоб до оформлення договору купівлі-продажу позивач користувався земельною ділянкою з розміщеними на ній багаторічними насадженнями. В якості авансу за продаж у майбутньому належної їй земельної ділянки відповідачка отримала від позивача 15000 грн., проте, після отримання коштів, користуватися земельною ділянкою останньому заборонила і користується нею сама, договору відчуження земельної ділянки не укладає, кошти добровільно не повертає, не дивлячись на надіслання їй претензії та попередження. У зв'язку із цим просить задовольнити позов [PERSON] і стягнути з відповідачки на користь позивача суму авансу в розмірі 15000 грн., понесені ним інфляційні втрати в сумі 1650 грн., сплачений при зверненні судовий збір в сумі 243,60 грн. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнала в повному обсязі. Суду пояснила, що дійсно в грудні 2012 року усно домовилася із позивачем про те, що продасть останньому належну їй на підставі державного акту серії ЯЖ №397265 земельну ділянку з розміщеними на ній багаторічними насадженнями, за що отримала від позивача в якості авансу 15000 грн. і написала розписку від 23.12.2012 року. Спочатку існувала домовленість про те, що вартість земельної ділянки складатиме 15000 грн., а також, що позивач внесе кошти за неї в касу місцевого сільськогосподарського підприємства «Сад Поділля» за розміщені на земельній ділянці багаторічні насадження, договір купівлі яких вона уклала з ПАТ «Сад Поділля». Потім вона повідомила позивача, що збільшує вартість земельної ділянки до 32000 грн. Від таких умов позивач відмовився і тому вона заборонила користуватися земельною ділянкою. Кошти в сумі 15000 грн., які отримала від позивача як аванс за відчуження земельної ділянки, вона використала на свої потреби, тому повернути не може, так як не працює, наймається на тимчасові заробітки, має на утриманні неповнолітніх дітей. Зобов'язується повернути позивачу кошти восени 2014 року, після збору урожаю яблук з дерев яблунь, що розміщені на належній їй земельній ділянці. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач та відповідачка в грудні 2012 року усно попередньо домовилися про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу належної відповідачці на підставі державного акту серії ЯЖ № 397265 земельної ділянки з розміщеними на ній багаторічними насадженнями, що знаходиться в с. Пеньківка на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області поза межами населеного пункту. На підтвердження дійсних намірів про подальше укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з розміщеними на ній багаторічними насадженнями позивач [PERSON] передав, а відповідачка [PERSON] отримала від нього грошові кошти в сумі 15000 грн., що підтверджується наданою нею позивачу розпискою від 23.12.2012 року (а.с.4). На час розгляду справи в суді договір відчуження земельної ділянки між позивачем та відповідачкою не укладено, що стверджував у судовому засіданні представник позивача та відповідачка. Судом встановлено, що строки укладення договору купівлі-продажу чи іншого способу відчуження земельної ділянки між сторонами не обумовлені ні усно, ні в розписці від 23.12.2012 року. Проте, сторонами обумовлено, що до вчинення договору відчуження земельної ділянки відповідачка надає право позивачу користуватися цією земельною ділянкою, що в судовому засіданні стверджував представник позивача і не заперечила відповідачка. З розписки від 23.12.2012 року, що надана позивачеві відповідачкою на підтвердження отримання від нього грошових коштів в сумі 15000 грн. вбачається, що зазначена сума розцінена сторонами, як завдаток. Також, судом встановлено, що у 2013 році та у 2014 року відповідачка заборонила позивачу користуватися належною їй земельною ділянкою, а також в односторонньому порядку збільшила обумовлену раніше ціну договору купівлі-продажу земельної ділянки з розміщеними на ній багаторічними насадженнями з 15000 грн. до 32000 грн., що в судовому засіданні стверджував представник позивача та не заперечила відповідачка. Позивач [PERSON] в 2014 році, після того, як відповідачка заборонила йому користуватися земельною ділянкою, збільшила обумовлену попередньо вартість земельної ділянки та не оформила з ним договору відчуження земельної ділянки, звернувся до [PERSON] з претензією від 19.02.2014 року та попередженням від 28.03.2014 року, в яких повідомив, що відмовляється від укладення в подальшому договору купівлі-продажу земельної ділянки та просить повернути отримані від нього 23.12.2012 року кошти в сумі 15000 грн. (а.с.5,7). Претензію та попередження відповідачка отримала, що підтверджується зворотними повідомленнями (а.с.6,8) та поясненнями [PERSON] в судовому засіданні. На час розгляду справи в суді кошти в сумі 15000 грн., що розцінені сторонами у розписці від 23.12.2012 року як завдаток, відповідачка позивачу не повернула. Як вбачається із матеріалів цивільної справи та пояснень в судовому засіданні представника позивача [PERSON] і відповідачки [PERSON], отримані останньою від позивача грошові кошти в сумі 15000 грн. на підтвердження дійсних намірів про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу належної [PERSON] земельної ділянки не є завдатком, тому суд вважає, що ці кошти є авансом. До такого висновку суд прийшов, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Отже, ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання. Правила ч.1 ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його отримала, застосовується в тих випадках, коли між сторонами укладено договір, який не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок укладення в майбутньому договору платежі слід вважати авансом, в силу вимог ч.2 ст.570 ЦК України, якою встановлено презумпцію авансу як способу платежу, оскільки відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання, як на завдаток. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки між відповідачкою та позивачем. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 13.02.2013 року в справі №6-176цс12, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, котрі застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить норму права у подібних правовідносинах, та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Оскільки судом встановлено, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки, то передана відповідачці сума у розмірі 15000 грн. є авансом, а не завдатком, як зазначено у розписці [PERSON] від 23.12.2012 року. Враховуючи наведене, означена сума грошових коштів у розмірі 15000 грн. підлягає поверненню відповідачкою позивачеві у тому розмірі, в якому вона надавалася, в силу вимог ч.2 ст.570 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачки на його користь грошових коштів в сумі 15000 грн., сплачених останнім відповідачці в якості авансу, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачки на його користь інфляційних втрат в сумі 1650 грн. задоволенню не підлягають, виходячи із того, що аванс є лише способом платежу, не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати і повертається, в силу вимог ч.2 ст.570 ЦК України, в тому розмірі, в якому надавався. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із зобов'язань і регулюються Конституції України, ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є : 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України). Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України). Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч.2 ст.570 ЦК України). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При зверненні в суд позивачем сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с.1). Отже, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: partial