Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

19 квітня 2019 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 26 квітня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12 травня 1981 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу спільних дітей не мають. З листопада 1999 року вони з відповідачем перестали проживати разом та вести спільне господарство. Причиною припинення сімейних відносин з відповідачем стало зловживання відповідачем алкогольними напоями, відсутність між ними поваги, порозуміння, різницею в характерах, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Як стверджує позивач, під час спільного проживання відповідач постійно пред`являв їй необґрунтовані претензії, що робили спільне життя нестерпним, а різниця в характерах та темпераментах не дозволяла їм досягнути компромісу. Так як шлюбні відносини між ними з відповідачем давно припиненні, спільних дітей у них немає, а відновлювати шлюбні відносини позивач не бажає, вона прийшла до висновку про відсутність сенсу збереження шлюбу. Тому, на думку позивача, подальше збереження шлюбу суперечить їх волі та інтересам, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду з відповідним позовом. Крім того, позивач просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте у шлюбі - « [PERSON] ». Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав повністю, додатково повідомивши суд, що вони з позивачем досить тривалий час не проживають разом, причиною припинення сімейних відносин із [PERSON] стало те, що під час його перебування на заробітках за кордоном вона йому зраджувала. Позивач в судове засідання не з`явився, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.20/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 12 травня 1981 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №29 /а.с.6/. Від шлюбу сторони дітей не мають. Як вбачається із акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Окнянської селищної ради Кушнір Г.А. , [PERSON] , проживає одна за адресою: [ADDRESS] . ЇЇ чоловік [PERSON] з 1999 року за даною адресою не проживає/а.с.8/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, більше 19 років проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 384,20 грн. (50% від 768,40 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через Філію-Одеське облуправління АТ «Ощадбанк» за квитанцією №63 від 19.04.2019 року). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved