Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

18 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта», у якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля «Мерседес Бенц Спрінтер 313», державний номерний знак, [NUMBER] в сумі 154 893, 70 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 28 січня 2019 року о 15 год. 30 хв. в с.Косорочі, Рокитнівського району, Рівненської області по вул. Шкільній, водій [PERSON] працівник Рівненської дирекції АТ «Укрпошта» ЦПЗ № 5, керуючи службовим автомобілем УАЗ, номерний знак [NUMBER] , рухаючись по другорядній дорозі та наближаючись до нерегульованого перехрестя, не надав перевагу в русі транспортному засобу «Мереседес Бенц Спрінтер 313», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів, що призвело до значних механічних пошкоджень транспортних засобів. Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року водія автомобіля УАЗ номерний знак [NUMBER] [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення. Звітом № 149 К про оцінку автомобіля «Мерседес Бенц Спрінтер 313», державний номерний знак [NUMBER] від 12 березня 2019 року, визначено, що вартість відновлювального ремонту складає 154 893, 70 грн. Разом із тим, цивільно-правова відповідальність автомобіля УАЗ, номерний знак [NUMBER] , що є власністю АТ «Укрпошта» застраховано в ТДВ «СТ Домінанта». Однак, розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 866 від 07 червня 2018 оку анульовано ліцензію ТДВ «СТ Домінанта», що позбавило позивача звернутися за відшкодування страхової суми. 22 липня 2019 року позивач звернувся із претензією до АТ «Укрпошта» з вимогою добровільно відшкодувати йому збитки, однак на день подачі позову шкода не відшкодована та жодної відповіді на адресу позивача не надійшло. У зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі. 11 грудня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, з огляду на те, що вони є необґрунтованими. Також, позивач повинен був звернутися з вимогою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП до страховика цивільно-правової відповідальності винної особи, в даному випадку це ТДВ «СТ» Домінанта». А у разі визнання ТДВ «СТ «Домінанта» банкрутом та/або його ліквідації відшкодування шкоди, внаслідок ДТП позивачу має бути здійснено за рахунок коштів МТСБУ. Також у звіті № 149/к про оцінку автомобіля позивача від 12 березня 2019 року відсутні належні докази виклику відповідача, тобто огляд автомобіля міг проводитися оцінювачем за відсутності відповідача лише за умови його належного повідомлення, а тому відповідач наполягає на тому, що звіт про оцінку автомобіля позивача не є допустимим і достовірним доказом. Окрім того, з моменту коли сталося ДТП, а саме 26 січня 2019 року по дату проведення огляду транспортного засобу пройшов місяць. ЗА цей час невідомо які додаткові пошкодження міг отримати автомобіль. 10 січня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що позивач з твердженнями відповідача не погоджується з підстав викладених у позовній заяві. 12 лютого 2020 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, з яких вбачаться, що відповідач вважає відповідь на відзив позивача неаргументованим, безпідставним та таким, що не заслуговує на увагу. Позивач та його представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши матеріали справи доказами, суд встановив. Судом встановлено, що 26 січня 2019 року о 15 год. 30 хв. в с.Косорочі, Рокитнівського району, Рівненської області по вул. Шкільній. відбулась ДТП, за участю автомобіля УАЗ, номерний знак [NUMBER] , що на праві власності належить АТ «Укрпошта» під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Мереседес Бенц Спрінтер 313», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що на праві власності належить [PERSON] , у відповідності до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 11 вересня 2012 року. Дорожньо-транспортна пригода відбулась в результаті порушення [PERSON] . Правил дорожнього руху, що підтверджується постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року, відповідно до якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Проте, цивільно-правова відповідальність автомобіля УАЗ, номерний знак [NUMBER] , що на праві власності належить АТ «Укрпошта» на час скоєння ДТП була застрахована у ТДВ «СТ Домінанта», відповідно до Полісу № АК/8996843 від 05 квітня 2018 року. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Положення статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі. У відповідності до п.3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. За умовами ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до п 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Як вбачається з позовної заяви, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на положення ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Однак, положеннями ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Порядок застосування ст. 1194 ЦК України було роз`яснено в п. 16 постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01,03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до абз. 1,2 п. 16. постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавана шкоди у відповідному розмірі. Позивач стверджує, що визнання страхової компанії ТДВ «СТ Домінанта» банкрутом, позбавила його можливості звернутися за відшкодування страхової суми в розмірі 100 000 грн. Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 04.07.2018 р. у справі №755/18006/15-ц де зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Проте покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування відповідальності та сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Велика Палата вважає, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у разі виникнення деліктного зобов`язання страховик бере на себе виконання обов`язку страхувальника у межах суми страхового відшкодування, а страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, може звернутися з позовом до страховика, у якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, що відповідає загальній меті страхування. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, принципи диспозитивності та змагальності сторін є основними засадами (принципами) цивільного судочинства, у відповідності до ст. 2 ЦПК України. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed