Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

18.11.2020 до суду звернулася [PERSON] з позовом до ФО-П [PERSON] , третя особа: Головне управління Держпраці у Харківській областіз вимогами про стягнення на її користь компенсації за невикористані відпустки за період з 07.04.2008 по 07.12.2019 у розмірі 19729,61 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначала, щоз 07 квітня 2008 року по 07 грудня 2019 року перебувала у трудових відносинах з ФО-П [PERSON] , що підтверджується записами у трудовій книжці, серія [NUMBER] та копією трудового договору. За весь час знаходження у трудових відносинах із ФО-П [PERSON] жодного разу не надано щорічної оплачуваної відпустки. 07 грудня 2019 року позивач звільнилася з займаної посади за згодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно зняття із реєстрації трудового договору №20210800225 Зміївським РЦЗ від 20 грудня 2019 року. Після звільнення ФО-П [PERSON] не виплатив належні при звільненні та передбачені законом усі платежі. Так, на момент звільнення не було використано, як передбачено трудовим договором 350 календарних днів відпустки за період з 2008 року по 2019 рік, та не виплачена грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 19729 (дев`ятнадцять тисяч сімсот двадцять дев`ять) грн. 61 коп. (розрахунок проводився на підставі Форми ОК-5, як середньої заробітної плати за рік), так як документально підтвердити факт існування заборгованості та точної суми грошової компенсації за всі не використані [PERSON] , дні щорічної відпустки не має можливості, у зв`язку із тим, що відповідач ФОП [PERSON] не надав під час звільнення жодних розрахункових документів (розрахункових листів, довідку про суму заборгованості за невикористану щорічну відпустку), на усну та письмову заяву надати інформацію про заборгованість по заробітній платі ігнорує.У зв`язку із цим [PERSON] подано заяву до Головного управління Держпраці у Харківській області для проведення перевірки порушення відносно мене законодавства про працю з боку ФО-П [PERSON] . Листом Головного управління Держпраці у Харківській області № К-229/02.04/12-08/7397 від 24.07.2020 року [PERSON] , надано відповідь про проведення інспекційного відвідування Ф0-П [PERSON] , яким встановлено порушення вимог ч.5 ст. 80, ст. 83 та ст. 116 КЗпП. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 20.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 21.12.2020. У відзиві на позовну заяву ФО-П [PERSON] посилається на те, що протягом дії трудового договору укладеного між позивачкою та відповідачем, їй надавались всі необхідні відпустки, зокрема і щорічні, а в день звільнення 07 грудня 2019 року відповідач здійснив повний розрахунок перед позивачкою належних їй виплат зі структури заробітної плати, зокрема і компенсаційних. Так, відповідач підписав власноруч складену заяву про звільнення позивачки, яка з бухгалтером відповідача направилась до Зміївської районної філії Харківського обласного центру зайнятості, де здійснили запис на трудовому договорі від 07 квітня 2008 року про його розірвання, зазначене можуть підтвердити свідки, а саме: [PERSON] та його бухгалтер. Щодо листа ГУ Держпрані у Харківській області №К-229/02.04/12-08/7397 від 24 липня 2020 року відповідач зазначає, що інспекційне відвідування, про яке зазначається у вказаному листі, було здійснено з численними порушеннями чинного законодавства України, а тому було оскаржено до Харківського окружного адміністративного суду, який ухвалою від 06.11.2020 у справі №520/14437/2020 відкрив спрощене провадження (т.1, а.с.21-23). 22.12.2020 від Головного управління Держпраці у Харківській області надійшли письмові пояснення, в якому зазначено, що 18.02.2020 року на адресу Головного управління Держпраці у Харківській області надійшла заява від [PERSON] (вх.№К-229 від 03.03.2020) у якій остання скаржилась на численні порушення стосовно неї норм законодавства про працю з боку її роботодавця ФО-П [PERSON] . Отримавши погодження Державної служби України з питань праці на проведення позапланових заходів із здійснення державного нагляду (контролю), Головним управлінням Держпраці у Харківській області було видано наказ №1066 від 13.07.2020 року про проведення позапланового заходу нагляду (контролю) щодо ФО-П [PERSON] та направлення №02.04-03/1778 від 15.07.2020 року. За результатами проведеного заходу контролю на підставі ч.6 ст. 7 Закону №877 посадовими особами Головного управління Держпраці у Харківській області було складено акт №ХК14159/2037/АВ від 24.07.2020 року із детальним описом виявлених порушень, було складено припис про усунення виявлених порушень №ХК14159/2037/АВ/П від 24.07.2020 року (т.1, а.с.41-43). 24.12.2020 від [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якому зазначає, що відповідач не надав суду належні докази, надання [PERSON] щорічної відпустки за весь час перебування у трудових відносинах, а саме: власноруч написаної заяви [PERSON] на щорічну відпустку за кожен рік перебування у трудових відносинах, наказів на відпустку та розрахункових документів, що підтверджують факт перебування мною [PERSON] за період 07 квітня 2008 року по 07 грудня 2019 року у щорічній оплачуваній відпустці. Тобто позиція відповідача ґрунтується лише на його особистих поясненнях без підтвердження будь-якими письмовими доказами, як це передбачено ч. 2 ст.76 ЦПК України (т.1, а.с.55-56). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 02.04.2021 витребувано у ФО-П [PERSON] наступну інформацію: Чи надавалсь [PERSON] відпустка у період з 07.04.2008 по 07.12.2019?, Яка тривалість відпустки [PERSON] у період з 07.04.2008 по 07.12.2019?, Який розмір середньоденного заробітку [PERSON] у період з 07.04.2008 по 07.12.2019? .Судовий розгляд відкладено до 26.04.2021. 14.05.2021 від ФО-П [PERSON] надійшов відзив, в якому відповідач надав інформацію, де зазначив, що [PERSON] надавались відпустки у період з 07.04.2008 року по 07.12.2019 року у відповідності з п.6 Трудового договору між працівником і фізичною особою від 07.04.2008 року. Тривалість відпустки [PERSON] , у період з 07.04.2008 року по 07.12.2019 року, надавалась у відповідності з п.6 Трудового договору між працівником і фізичною особою від 07.04.2008 року, а саме: 30 календарних днів, не менше, але завжди була більше тривалість. Достовірну інформацію щодо розміру середньоденного заробітку [PERSON] у період з 07.04.2008 року по 07.12.2019 року відповідач на 14.05.2021 року надати не взмозі, оскільки великий мінімальної заробітної плати за фактично відпрацьованих протягом у вказаному періоді, робочі дні та відпрацьованих робочих днів позивачкою (т.1, а.с.110-111). 24.06.2021 від [PERSON] надійшла заява, в якій остання просить прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у вигляді компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 07.04.2008 по 07.12.2019 року у розмірі 51370,88 грн. (т.1, а с. 127-128). 30.08.2021 року від адвоката ФО-П [PERSON] надійшло клопотання щодо заяви від 24.06.2021 року де зазначає, що заява не відповідає за формою та змістом вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України та вважає за необхідне заявляти про відсутність підстав прийняття до розгляду заяву (т.1, а.с.157-158). Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Позивач - [PERSON] надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач ФО-П [PERSON] та його представник [PERSON] про час, місце та дату розгляду справи повідомлені шляхом направлення SMS-повідомлення, які доставленні на їх мобільні номери телефонів [NUMBER] , [NUMBER] о 16 год 27 хв. 28.10.2021 року. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Представник третьої особи Головного управління Держпраці у Харківській області про час, місце та дату розгляду справи повідомлений шляхом направлення судової повістки на його електронну адресу, яка отриманна о 16 год. 39 хв. 28.10.2021. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разінеявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у його рішеннях, саме до компетенції національних судів належить організувати судовий розгляд так, щоб він був швидким та ефективним (див. mutatis mutandis від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 31), рішення від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 28), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02, § 60) й інші). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (надалі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав - учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами впродовж розумного строку. Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких складність прави, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (§ 124 рішення у справі «Kudla v. Poland», § 30 рішення у справі «Vernillo v. France», § 43 рішення у справі «Frydlender v. France» , § 43 рішення у справі «Wierciszewska v. Poland», § 23 рішення в справі «Capuano v. Italy» та ін.). Відображений у § 45 Рішення у справі Frydlender v. France (заява № 30979/96) висновок Суду, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків (див. Caillot v. France, № 36932/97, § 27, 4 червня 1999 року). Далі Суд знову зазначає, що працівник, який вважає, що роботодавець неправомірно відсторонив чи звільнив його, має важливий особистий інтерес до забезпечення швидкого судового розгляду питання законності цього заходу, оскільки трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення, враховуючи значимість цього питання для зацікавленої особи, яка через звільнення втрачає засоби для існування (див. рішення Obermeier v. Austria від 28 червня 1990 року, § 72, та рішення Caleffi v. Italy від 24 травня 1991 року, § 17)». Отже, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання з боку України пункту 1 статті 6 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, той факт, що відповідач та третя особа скористалися правом надання відзиву на позовну заяву та пояснень, в яких викладено міркування і аргументи щодо заявлених позовних вимог, з урахуванням принципу змагальності, суд вважає за можливе постановити рішення у справі за відсутності учасників справи. Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі трудового договору від 09.04.2008 зареєстрованому у Зміївському РЦЗ № №20210800225 [PERSON] принята на роботу до ФО-П [PERSON] на посаду продавця господарчих товарів. 07 грудня 2019 року [PERSON] звільнена з посади продавця господарчих товарів за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно зняття із реєстрації трудового договору №20210800225 Зміївським РЦЗ від 20 грудня 2019 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (т.1, а.с.7) Відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, укладеного 07.04.2008 між ФО-П [PERSON] та [PERSON] , тривалість щорічної оплачуваної відпустки за час її надання становить 30 календарних днів (а.с. 13) З листа Управління з питань прації Головного управління Держапраці в Харківській області від 24.07.2020 за № К-229/02.04/12-08/7397 вбачається, що ФО-П [PERSON] відомостей нарахування заробітної плати з квітня 2008 року по січень 2014 року та відомостей на виплату заробітної плати за період роботи [PERSON] не надано; відповідно до наданих відомостей нарахування заробітної плати з лютого 2014 року по грудень 2019 року в колонках тарифна відпустка/відпускні відсутня інформація щодо нарахування відпускних коштів (а.с. 14) Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтями 116, 117 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення. За приписами статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. З огляду на зміст положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. У абзаці 1 пункту 2, пункті 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, зазначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Як зазначає позивач, з 07 квітня 2008 року по 07 грудня 2019 року перебувала у трудових відносинах з ФО-П [PERSON] , за весь час знаходження у трудових відносинах із ФО-П [PERSON] жодного разу не надано щорічної оплачуваної відпустки. Розрахунок кількості днів відпустки, на яке вона має право: за періоди з 07.04.2008 по 07.04.2009 - 22 дні; за період з 07.04.2009 по 07.04.2010 - 22 дні; за період з 07.04.2010 по 07.04.2011 року - 22 дні; за період з 07.04.2011 по 07.04.2012 - 22 дні; за період з 07.04.2012 по 07.04.2013- 22 дні; за період з 07.04.2013 по 07.04.2014 - 22 дні; за період з 07.04.2014 по 07.04.2015 -22 дні; за період з 07.04.2015 по 07.04.2016 - 22 дні; за період з 07.04.2016 по 07.04.2017- 22 дні; за період з 07.04.2017 по 07.04.2018 - 22 дні; за період з 07.04.2018 по 07.04.2019 - 22 дні; за період з 07.04.2019 по 07.12.2019 - 16 днів. (т.1, а.с.127-128). Загальна кількість днів відпустки становить 258 днів. Як встановлено вище, при звільненні позивачці не була виплачена грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки, залишок невикористаної відпустки становить 258 днів. Щодо обчислення середньої заробітної плати, суд зазначає наступне: Відповідно до пункту 7 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Доводи про те, що відповідач як фізична особа-підприємець не змозі документально підтвердити факт видачі позивачу заробітної плати, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке. Стаття 110 КЗпП України та стаття 30 Закону України «Про оплату праці» встановлюють, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, про розмір і підстави відрахувань із заробітної плати, що належить до виплати в період, за який провадиться оплата праці. Крім того, частиною другою статті 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» роботодавець - це юридична особа (підприємство, установа організація) або фізична особа-підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб. Правові основи регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності в Україні встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» суб`єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності. Одночасно про суми доходів, нарахованих фізичною особою - підприємцем найманим працівникам, він повинен звітувати до Пенсійного фонду України і Державної податкової інспекції. Звітність до цих органів повинна заповнюватися на підставі первинних, бухгалтерських та інших документів, згідно з якими проводиться нарахування доходів найманим працівникам. Отже, фізична особа - підприємець зобов`язана оформляти відповідні первинні документи. Форми первинних документів з обліку заробітної плати повинні відповідати загальним вимогам первинних документів, що визначені у статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Оскільки фізична особа-підприємець як роботодавець згідно з пунктом 10 частини першої статі 1 та пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є страхувальником стосовно своїх найманих працівників і платником єдиного соціального внеску, то він зобов`язаний подавати звіт до Пенсійного фонду України (пункт 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»). Згідно з пунктом 44.1 Податкового кодексу України, роботодавці зобов`язані вести облік доходів найманих працівників, що підлягають оподаткуванню, на підставі первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою ПДФО, ведення яких передбачене законодавством. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Позивач надала для розрахунку середньоденної заробітної плати за рікформу ОК-5 (а.с. 11-12) Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачем надано розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати позивачки. Зокрема, середньомісячна заробітна плата позивача за жовтень та листопад 2019 року складає 4175,00 грн., а загальна кількість відпрацьованих робочих днів у жовтні та листопаді 2019 року становить 42 дні, то середньоденна заробітна плата позивача складає 198 грн.81 коп. (4175,00*2/42) (а.с. 121) У такому випадку середньоденна заробітна плата визнана відповідачем у розмірі 198 грн 81 коп оцінюється судом як обставина, яка встановлена та не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що з ФО-П [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація за дні невикористаної відпустки в сумі 51292 грн. 98 коп. (198 грн. 81 коп x 258 днів). Розрахунок суми компенсації: середньоденна заробітна плата - 198 грн. 81 коп.; 258 днів невикористаної відпустки : 198,81 х 258 днів = 51292 грн. 98 коп. Таким чином, загальний розмір грошової компенсації за невикористані відпустки становить 51292 грн. 98 коп. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial