Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

17 серпня 2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональна філія «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Електровозне депо Харків-Головне» про відшкодування різниці заробітної плати між посадами відповідно до якої, з урахуванням уточнень, позивач просив суд зобов'язати відповідача виплатити позивачу різницю заробітної плати між спеціальностями помічник машиніста електровозу Електровозного депо Харків - «Жовтень» та слюсар з ремонту рухомого складу за період з грудня 2004 року (час відсторонення його від роботи за станом здоров'я) по липень 2013 року (час визнання відповідачем професійного захворювання) в сумі 803 400, 00 грн. та зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в сумі 100 000, 00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON], працював на посаді помічника машиніста електровоза та машиністом електровозу з 1987р. по жовтень 2004 р. В 2004 р., під час проходження щорічного медичного огляду, втратив свідомість. Після обстеження виставлений діагноз, який став причиною відсторонення від роботи машиніста, а після детального та все стороннього обстеження 11.02.2009 р. науково-дослідним інститутом гігієни праці і професійного захворювання Харківського науково-дослідного медичного інституту був виставлений остаточний діагноз: «Професійне захворювання. Вібраційна хвороба». Роботодавець отримавши повідомлення форми П-3 створив комісію, згідно чинного законодавства, а потім з незрозумілих причин порушуючи п. 61 положення «Про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2001 року № 1094, відрядив [PERSON] до Державної установи «Інститут медицини праці Національної Академії медичних наук України», якою був виставлений суперечливий та протизаконний діагноз. 10 жовтня 2012 р. Жовтневий районний суд м. Харкова вирішив: Визнати не дійсним висновок Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інституту медицини праці Академії медичних наук України» № 40/1552 від 27 жовтня 2009 р. Апеляційний суд Харківської області 27 лютого 2013 р. ухвалив: Апеляційну скаргу відповідача відхилити. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2012 р. залишити без змін. З березня 2013 р. фонд соціального страхування став виплачувати позивачу різницю між заробітною платою слюсаря з рухомого складу і заробітком, який позивач зміг отримувати. Навіть в цьому випадку, роботодавець, на думку позивача, щоб приховати свої протизаконні дії у перешкоджанні встановленню в 2004 р. йому професійного захворювання, в 2013 р. розпочав виплачувати йому різницю в заробітній платі не помічника машиніста, з професії, що він отримав профзахворювання, а слюсаря з рухомого складу на яку його перевели. Позивач неодноразово звертався до профспілкового комітету Вільної профспілки Південної залізниці та роботодавця з проханням виплатити йому втрачену заробітну плату помічника машиніста електровозу, за період відсторонення його від роботи помічника машиніста електровозу в 2004 р., по день встановлення професійного захворювання і початок виплати різниці в заробітній платі, у зв'язку із професійним захворюванням, так як вина роботодавця з перешкоджанням йому встановити професійне захворювання в 2004 р., а не в 2013 р., була доведена в судовому порядку. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеним позовом. 13 вересня 2017 року від відповідача по справі - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональна філія «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Електровозне депо Харків-Головне» надійшли письмові заперечення, які в подальшому були уточнені, відповідно уточнених заперечень вони просили суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі посилаючись на наступне. Так, позивач працював в електровозному депо на посаді помічника машиніста електровоза с 1987 по 2004 рік. У жовтні 2004 року під час проходження медичного обстеження у ЦКЛ-5 у [PERSON] було виявлене загальне захворювання. У листопаді 2004 року під час проходження щорічного медичного огляду лікувально - консультаційна комісія Дорожньої клінічної лікарні ст. Харків визнала [PERSON] непридатним до роботи помічником машиніста електровоза. Відповідно до вказаного висновку, на підставі особистої заяви 27.12.2004 [PERSON] було переведено на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу дільниці контрольно - вимірювальних приладів депо, де він працює по теперішній час. При обстеженні [PERSON] в клініці ДП «Харківській науково- дослідний інститут гігієни праці та професійних захворювань» Харківського?Національного медичного університету лікарсько-експертною комісією 11 лютого 2009 року було прийнято рішення про наявність у нього професійного захворювання (вібраційна хвороба). Після встановлення цього діагнозу наказом по електровозному депо було створено комісію з розслідування причин виникнення професіонального захворювання, яка вирішила направити [PERSON] до Інституту медицини праці Академії медичних наук (м. Київ) для остаточного вирішення питання про наявність професійного захворювання. [PERSON] було обстежено в умовах стаціонару клініки профзахворювань ДУ «Інститут медицини праці АМН України». Рішенням Центральної лікарсько-експертної комісії 27 жовтня 2009 року було встановлено остаточний діагноз: захворювання не пов'язано з умовами праці, враховуючи їх клінічні прояви, а також їх розвиток через п'ять років після припинення роботи на посаді помічника машиніста електровозу. [PERSON] оскаржив рішення Центральної лікарсько-експертної комісії в судовому порядку. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.10.2012 було скасовано рішення Центральної лікарсько-експертної комісії клініки профзахворювань ДУ «Інститут медицини праці АМН України» від 27 жовтня 2009 року. 15 березня 2013 року позивачу було остаточно встановлено професійне захворювання та медико-соціальною експертною комісією 15 травня 2013 року визначено 25 відсотків втрати працездатності. З цього часу відділенням дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Харкові [PERSON] була призначена та виплачується щомісячна страхова виплата. Розрахунок цієї виплати обчислюється виходячи з розміру заробітної плати перед переходом на іншу роботу та ступеня втрати працездатності. Перехід [PERSON] на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу відбувся 27.12.2004 р., тому для обчислення середньої заробітної плати для розрахунку страхових виплат роботодавець надав до Фонду довідку про середню заробітну плату [PERSON] за 6 місяців 2004 року за професією помічника машиніста електровозу. Тому твердження позивача про те, що «роботодавець в 2013 році розпочав виплачувати різницю в заробітній платі не помічника машиніста електровозу, а слюсаря з рухомого складу...», на думку відповідача, не відповідають дійсності. Як вище зазначалось, оскільки Фондом виплачується [PERSON] щомісячна страхова виплата втраченого заробітку залежно від ступеня втрати професійної працездатності (25 відсотків), у нього не має законних підстав для задоволення вимог щодо проведення доплати різниці від заробітної плати слюсаря з ремонту рухомого складу до заробітку за професією помічник машиніста електровозу.? В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 13.09.2017 року, заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Представник відповідача - Говердовська Я.В., яка діє на підставі довіреності від 30.10.2017 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON] працював в електровозному депо Харків - «Жовтень» на посаді помічника машиніста електровоза з 1987 по 2004 рік. У жовтні 2004 року під час проходження медичного обстеження у ЦКЛ-5 у [PERSON] було виявлене загальне захворювання, про що складено епікриз-виписку № 129658 від 22.11.2004 року. (а.с.86) У листопаді 2004 року під час проходження щорічного медичного огляду, на підставі вищезазначеної виписки лікувально - консультаційна комісія Дорожньої клінічної лікарні ст. Харків визнала [PERSON] непридатним до роботи помічником машиніста електровоза. У висновку вказаної комісії зазначено, що [PERSON] придатний до праці за професією слюсаря з ремонту рухомого складу дільниці контрольно-вимірювальних приладів.( а.с. 87-89) У 2004 році позивач був відсторонений від роботи машиніста та помічника електровозу за станом здоров'я та переведений з 27 грудня 2004 року відповідно до особистої заяви та за власним бажанням на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу електровозного депо, де він працює по теперішній час. При обстеженні [PERSON] в клініці ДП «Харківський науково- дослідний інститут гігієни праці та професійних захворювань» Харківського Національного медичного університету з 12 січня 2009 року по 16 лютого 2009 року лікарсько-експертною комісією (далі -ЛЕК) від 11 лютого 2009 року було прийнято рішення про наявність у нього професійного захворювання (вібраційна хвороба). 2 квітня 2009 року до ДУ «Інститут медицини праці Національної Академії медичних наук України» звернувся начальник електровозного депо «Жовтень» у зв'язку з незгодою з рішенням ЛЕК ДП «Харківський науково- дослідний інститут гігієни праці та професійних захворювань» Харківського Національного медичного університету стосовно гр. [PERSON] з проханням винести остаточне рішення щодо етіології наявних у нього захворювань. [PERSON] було обстежено в умовах стаціонару клініки профзахворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» з 24 липня 2009 року по 7 серпня 2009 року. Рішенням Центральної ЛЕК профзахворювань «Інститут медицини праці НАМН України» №40/1552 від 27 жовтня 2009 року було встановлено остаточний діагноз. Захворювання не пов'язано з умовами праці, враховуючи їх клінічні прояви, а також їх розвиток через п'ять років після припинення роботи в небезпечних умовах праці. [PERSON] оскаржив рішення Центральної ЛЕК в судовому порядку, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.10.2012 року визнано недійсним висновок Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці Академії медичних наук України» № 40/1552 від 27 жовтня 2009 року стосовно [PERSON]. Вказане рішення в цій частині залишено без змін рішенням апеляційного суду Харківської області. (а.с. 12- 14, 15-20) Згідно з медичною документацією [PERSON] вперше був оглянутий Харківською обласною МСЕК №1 у присутності представника обласної дирекції Фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України. Зважаючи на помірно виражені функціональні порушення, ЛЕК встановила хворому 25% втрати працездатності, інвалідом не визнала. У зв'язку з незгодою з таким рішенням [PERSON] був направлений на обстеження і консультацію до Українського державного НДІ медико- соціальних проблем інвалідності. Згідно з висновком інституту виявлена у хворого патологія нервової системи, яка не дає підстав для встановлення групи інвалідності. Враховуючи рекомендації інституту, обласна МСЕК №1 прийняла остаточне рішення про встановлення 25% втрати працездатності. 15 березня 2013 року було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання на підприємстві - Відокремлений підрозділ «електровозне депо Харків - «Жовтень» державного підприємства «Південна залізниця», затверджений Головним державним санітарним лікарем Південної залізниці. Професійне захворювання - захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Перелік професійних захворювань затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662. Як виняток, страховим випадком може бути визнано захворювання, не внесене до зазначеного переліку, якщо на момент прийняття рішення медична наука має нові відомості, які дають підстави вважати це захворювання професійним. Професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах із підприємством, під час роботи на якому він захворів. У разі настання страхового випадку Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, страхові виплати, передбачені ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» . Право на отримання потерпілим одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до статей 30 і 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я, а страхові виплати здійснюються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком, і цей строк встановлюється МСЕК. У зв'язку з цим право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а не з дня встановлення професійного захворювання лікарською комісією (постанови Верховного Суду України від 21 листопада 2011 р. у справі № 6-59цс11; від 19 грудня 2011 р. у справі № 6-74цс11). Після встановлення 15 березня 2013 року позивачу професійного захворювання на підприємстві та визначення 25% втрати працездатності 15 травня 2013 року, 16 вересня 2013 року відділенням дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові була призначена та виплачувалася йому щомісячна страхова виплата з 07 травня 2013 року по 31.05.2014 року, що не заперечується сторонами. Вирішуючи спори про відшкодування шкоди з підстави втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, суди повинні мати на увазі, що перелік таких захворювань затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. N 1662 ( 1662-2000-п ). Як виняток, страховим випадком може бути визнано захворювання, не внесене до зазначеного переліку, якщо на момент прийняття рішення медична наука має нові відомості, які дають підстави вважати це захворювання професійним. Професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах із підприємством, під час роботи на якому він захворів. (Пункт 14 в редакції Постанови Верховного Суду України N 9 ( 0009700-03 ) від 24.10.2003) Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20.05.2014 року по цивільній справі № 639/300/14-ц було встановлено, що згідно наявних у матеріалах справи доказів та на періодичному медогляді в 2004 році [PERSON] за загальним захворюванням був визнаний не придатний в своїй професії не міг продовжувати виконання трудових обов'язків за посадою помічника машиніста і тому за його заявою він був переведений з на посаду слюсаря на підставі наказу №79 від 27 грудня 2004 року Вважати, що підставою для видання наказу №79 від 27 грудня 2004 року про переведення позивача з посади помічника машиніста на посаду слюсаря було професійне захворювання наявність якого було прихована роботодавцем - відповідачем у справі не має. Відповідно відсутні підстави визначені законом для задоволення вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди з відповідача, яка складається із різниці заробітку позивача за посадами помічника машиніста та слюсаря. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, враховуючи те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20.05.2014 року було встановлено, що відсутні підстави визначені законом для задоволення вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди з відповідача, яка складається із різниці заробітку позивача за посадами помічника машиніста та слюсаря, то суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо зобов'язання відповідача виплатити позивачу різницю заробітної плати між спеціальностями помічник машиніста електровозу Електровозного депо Харків - «Жовтень» та слюсар з ремонту рухомого складу за період з грудня 2004 року (час відсторонення його від роботи за станом здоров'я) по липень 2013 року (час визнання відповідачем професійного захворювання) в сумі 803 400, 00 грн. слід відмовити. Стосовно позовних вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в сумі 100 000, 00 грн. суд зазначає наступне. Згідно ст. 173 КЗпП України, шкода заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я , пов'язаними з виконанням трудових обов'язків , відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником, або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі статей 1, 5 та ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страхова виплата за моральну шкоду провадиться потерпілому незалежно від втрати ним професійної працездатності. Порядок і розміри виплат, передбачені ч. 3 ст. 34 цього Закону, застосовуються лише при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, які не спричинили втрати потерпілим професійної працездатності. Враховуючи те, що рішенням Жовтневого районного суду від 08 квітня 2014 року по цивільній справі № 639/300/14-ц було стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн., і вказане рішення у цій частині було залишене без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2014 року, то суд приходить до висновку, що у задоволенні цієї частини позовних вимог також слід відмовити. Враховуючи те, що у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved