Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

18.06.2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, на обґрунтування якого вказав, що з 01.12.2003 року відповідач працював на посаді голови правління гаражного кооперативу «Заря» та згідно наказу від 05.01.2004 року № 4 у період тимчасової непрацездатності бухгалтера-касира [PERSON] він збирав гроші по членських внесках. 17.05.2013 року ревізійною комісією гаражного кооперативу «Заря» внаслідок перевірки розрахункових книжок членів кооперативу було виявлено, що за період з березня по травень 2013 року відповідач, прийнявши від членів кооперативу плату по членських внесках в сумі 2463,00 грн., грошові кошти в касу кооперативу та на рахунок в банку не здав, а витратив на власні потреби, про що складено акт від 17.05.2013 року. У заяві від 03.07.2013 року відповідач визнав факт невнесення в касу зазначеної суми коштів та зобов'язався повернути їх до жовтня 2013 року, але кошти не повернув. Наказом від 24.05.2013 року № 4 його звільнено із займаної посади. Тому позивач просить стягнути з нього на свою користь 2463,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, обґрунтовуючи його викладеними в позовній заяві обставинами, пояснивши, що відповідач неодноразово брав кошти з членських внесків кооперативу, які ним були повернуті, а сума, яку просить стягнути з нього позивач, є залишком неповернутих коштів. З відповідачем не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність та, отримуючи членські внески від членів кооперативу в період тимчасової непрацездатності бухгалтера-касира на підставі наказу від 05.01.2004 року № 4, він не діяв за разовою довіреністю. Причиною того, що позов було подано лише у червні 2014 року було те, що він як керівник кооперативу повірив обіцянкам відповідача повернути кооперативу невнесені в касу кошти. Відповідач та його представник позов не визнали та пояснили, що акт перевірки контрольно-ревізійної комісії кооперативу є неправомочним, так як складений неуповноваженими особами та не затверджений загальними зборами кооперативу, зборами уповноважених відповідно до статуту кооперативу. Членські внески приймав постійно від членів кооперативу у період відсутності бухгалтера, але всі віддав касиру. На час звільнення з роботи до нього не було ніяких претензій з приводу недостачі коштів. Представник відповідача вказала на те, що відповідач не переслідувався у кримінальному провадженні за вчинення крадіжки, через що його вини не доведено. І оскільки акт перевірки складено 17.05.2013 року, а позов подано до суду 18.06.2014 року, тому річний строк для звернення до суду з позовом було пропущено. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовне підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.\- Статтею 130 КЗпП України визначені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Так, згідно ч. 1 цієї статті працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. А згідно ч. 2 при покладеннi матерiальної вiдповiдальностi права i законнi iнтереси працiвникiв гарантуються шляхом встановлення вiдповiдальностi тiльки за пряму дiйсну шкоду, лише в межах i порядку, передбачених законодавством, i за умови, коли така шкода заподiяна пiдприємству, установi, органiзацiї винними протиправними дiями (бездiяльнiстю) працiвника. Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 133 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Випадки повної матеріальної відповідальності передбачені ст. 134 КЗпП України. Стаття 138 КЗпП України передбачає, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Судом встановлено, що 01.12.2003 року відповідача було обрано головою правління гаражного кооперативу «Заря» та зараховано до штату кооперативу, що підтверджується наказом № 3 від 01.12.2003 року (а.с. 12). Відповідно до п. 1.3.1, п. 2.1 статуту гаражного кооперативу «Заря» він є міською організацією, що об'єднує громадян, які є членами кооперативу, з метою використання ними гаражів, збудованих на території кооперативу, для зберігання в цих гаражах їх власних транспортних засобів. Метою його діяльності є забезпечення членів кооперативу гаражами, а також надання допомоги їм по захисту соціальних і економічних та пов'язаних з ними майнових і немайнових прав та інтересів членів кооперативу під час використання ними як їх власних гаражів, так і об'єктів, споруд та місць загального користування, що належать кооперативу. Пунктом 4.2.4 статуту передбачено, що член кооперативу зобов'язаний з моменту вступу в члени кооперативу своєчасно вносити періодичні членські внески на утримання кооперативу і проводити інші платежі у визначені строки та в розмірах, встановлених правлінням кооперативу з урахуванням реальних і необхідних витрат, незалежно від умов фактичного використання власного гаражу. За положеннями п. 6.1 статуту кооператив може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності. Кооператив набуває права власності на кошти та інше майно, передане йому державою, членами кооперативу, набуте від вступних і членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом. Згідно виписки з наказу № 4 по гаражному кооперативу «Заря» від 05.01.2004 року гроші по членських внесках повинні бути внесені в касу бухгалтеру-касиру, а при її відсутності голові правління (а.с. 18). 17.05.2013 року комісією гаражного кооперативу «Заря» складено акт перевірки прийому уплати членських внесків членами гаражного кооперативу «Заря» голові правління [PERSON] (а.с. 28), згідно якого він по травень 2013 року приймав плату по членських внесках від членів кооперативу ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].) з відміткою в розрахункових книжках, але кошти в касу кооперативу і на рахунок банку здавав не всі, а частину використав на власні потреби, а саме на суму 2463,00 грн., що йому необхідно повернути в касу кооперативу. Акт було підписано головою ревізійної комісії Пархомчук В.Т., бухгалтером [PERSON] та членами правління Демченко Т.І., Кирилюк А.Т. Зазначений акт був затверджений загальними зборами (зборами уповноважених) гаражного кооперативу «Заря» 24.05.2014 року, про що вказано в протоколі № 1 (а.с. 53-55). Як убачається з акта перевірки фінансової діяльності гаражного кооперативу «Заря» від 19, 20 травня 2014 року, складеного комісією в складі голови та членів ревізійної комісії, заборгованість по членським внескам, не зданих в касу відповідачем, складає 2463,00 грн. (а.с. 63, 64). У письмовій заяві голові правління гаражного кооперативу «Заря» від імені відповідача, датованої 03.07.2013 року, повідомлено про те, що він гарантує повністю розрахуватися на суму, якої не вистачає, до жовтня 2013 року, починаючи з 15.07.2013 року (а.с. 27). У судовому засіданні відповідач не заперечував проти того, що ця заява була написана ним, але він не знає з приводу чого він її написав. Наказом від 24.05.2013 року № 4 по гаражному кооперативу «Заря» відповідача звільнено з посади голови правління з 24.05.2013 року за недовірою на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України згідно рішення правління гаражного кооперативу (постанови № 7 від 18.05.2013 року) (а.с. 19). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала показання про те, що протягом часу її тимчасової непрацездатності, зокрема у квітні та травні 2013 року, коли була відсутня на роботі, відповідач самостійно збирав членські внески від членів кооперативу. Внаслідок того, що не всі кошти за березень та травень 2013 року були здані ним в касу кооперативу та на внесені на рахунок банку, у травні 2013 року було виявлено недостачу в сумі 2463,00 грн. Показання свідка узгоджується з іншими письмовими доказами, через що судом вони приймаються до уваги як достовірні. Таким чином, факт заподіяння збитків позивачу відповідачем на суму 2463,00 грн. було підтверджено дослідженими судом зазначеними доказами, які суд вважає належними та допустимими. І за наведених обставин відповідач є особою, на яку мала бути покладена обмежена матеріальна відповідальність у розмірі заподіяної позивачу шкоди, але не більше його середнього місячного заробітку. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року роз'яснено, що, судам необхiдно перевiряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП рiчний строк з дня виявлення заподiяної працiвником шкоди для звернення в суд з позовом про її вiдшкодування. Цей строк застосовується i при зверненнi iз заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слiд вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало вiдомо про наявнiсть шкоди, заподiяної працiвником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результатi iнвентаризацiї матерiальних цiнностей, при ревiзiї або перевiрцi фiнансово-господарської дiяльностi пiдприємства, установи, органiзацiї, слiд вважати день пiдписання вiдповiдного акта або висновку. За захистом своїх прав з метою стягнення з відповідача коштів на відшкодування матеріальної шкоди позивач звернувся з позовом 18.06.2014 року, але при цьому акт перевірки прийому уплати членських внесків членами гаражного кооперативу «Заря» голові правління [PERSON] був складений комісією гаражного кооперативу «Заря» 17.05.2013 року, а отже, днем виявлення шкоди є дата підписання цього акта, а саме 17.05.2013 року. У зв'язку з наведеними обставинами, на переконання суду, річний строк, визначений ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, завданої роботодавцю, на час подання позову до суду скінчився, і поряд з цим представник позивача не навів та не надав переконливих і достатніх доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку, що унеможливлює покладення на відповідача відповідальності за завдану шкоду. Тому суд відмовляє в задоволенні позову до відповідача у зв'язку зі спливом річного строку звернення до суду з даним позовом. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed