Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

18 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості за договорами позики. В обгрунтування позову зазначив, що 23 лютого 2017 року надав відповідачу грошові кошти в сумі 100000 грн. до 20 жовтня 2017 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 5% щомісячно, що підтверджується розпискою відповідача від 23 лютого 2017 року. Крім того, 24 квітня 2017 року надав відповідачу грошові кошти в сумі 55000 грн. до 24 жовтня 2017 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 5% щомісячно, що підтверджується розпискою відповідача від 24 квітня 2017 року. У визначений строк відповідач кошти не повернув та не сплатив відсотки за користування коштами, чим порушив взяті на себе зобов`язання, а тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за розпискою від 23 лютого 2017 року в розмірі 284004,81 грн., з яких: 100000 грн. основного боргу; 160000 грн. п`ять відсотків місячних за користування грошовими коштами за період з лютого 2017 року по жовтень 2019 року; 6082 грн. три проценти річних від простроченої суми станом на 31 жовтня 2019 року; 17922,81 грн. індекс інфляції станом на 31 жовтня 2019 року, а також заборгованість за розпискою від 24 квітня 2017 року в розмірі 434689,06 грн., з яких: 55000 грн. - основного боргу; 82500 грн. - п`ять відсотків місячних за користування грошовими коштами за період з квітня 2017 року по жовтень 2019 року; 3327 грн. - три проценти річних від простроченої суми станом на 31 жовтня 2019 року; 9857,55 грн. індексу інфляції станом на 31 жовтня 2019 року. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.21-22). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.43-44). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме заперечив проти задоволення позову в частині нарахування 5% за період після 20.10.2017 року (день повернення коштів) за розпискою від 23 лютого 2017 року та в частині нарахування 5% за період після 24.10.2017 року (день повернення коштів) за розпискою від 24 квітня 2017 року, оскільки права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Інші вимоги стороною відповідача визнаються, укладення договорів позики не оспорюється. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Частина перша та друга статті 207 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно правової позиції, викладеної Верховним судом України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не пише факту укладення договору, але й факту передачі грошової сумі позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежне від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 23 лютого 2017 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 100000 грн. під п`ять процентів щомісяця, які зобов`язувався повернути разом з процентами до 20.10.2017 року. На підтвердження факту укладення договору позики та його умов, [PERSON] видав [PERSON] письмову розписку від 23.02.2017 року, яка посвідчує факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 100000 грн. від позивача, що підтверджується її копією (а.с.10). Крім того, 24 квітня 2017 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 55000 грн. під п`ять процентів щомісяця, які зобов`язувався повернути разом з відсотками до 24.10.2017 року. На підтвердження факту укладення договору позики та його умов, [PERSON] видав [PERSON] письмову розписку від 24.04.2017 року, яка посвідчує факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 55000 грн. від позивача, що підтверджується її копією (а.с.11). Виходячи із таких положень чинного законодавства і встановлених фактичних обставин, суд має достатні підстави вважати, що наявність у позивача оригіналів складених відповідачем розписок свідчить про факт укладення між сторонами договорів позики і підтверджує існування зобов`язання відповідача повернути отримані від позивача у борг кошти у визначені розписками строки. Як вбачається з матеріалів справи, строк повернення боргу за розпискою від 23.02. 2017 року наступив 20.10.2017 року та за розпискою від 24.04.2017 року 24.10.2017 року, однак відповідач взяте на себе грошове зобов`язання в передбачені розписками строки не виконав, тим самим порушив умови договорів та вимоги вище наведених норм закону. Враховуючи ту обставину, що позивач як позикодавець має право вимагати повернення боргу, а відповідач як позичальник позику в установлені розписками строки не повернув, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в примусовому порядку сума основного боргу 100000 грн. за розпискою від 23.02.2017 року та сума основного боргу 55000 грн. за розпискою від 24.04.2017 року. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Укладаючи договори\~позики сторони\~погодили 5% місячної відсоткової ставки за користування позикою, яка надана до 20.10.2017 року за розпискою від 23.02.2017 року та до 24.10.2017 року за розпискою від 24.04.2017 року. В той же час, розглядаючи вимогу про стягнення заборгованості за відсотками за користування грошовими коштами у сумі яка нарахована по жовтень 2019 року суд дійшов висновку, що стягненню підлягають лише відсотки нараховані в межах строку дії договорів позики. При цьому, суд застосовує правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 згідно якої: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто в даному випадку після закінчення строку дії договорів позики. Враховуючи наведене суд дійшов до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню лише в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування грошовими коштами за розпискою від 23.02.2017 року в розмірі 39287,67 грн. за період з 24.02.2017 року по 20.10.2017 рік, виходячи з розрахунку (100000 (сума боргу) х 60% : 365 х 239 (кількість днів прострочення) = 39287,67 грн.) та за розпискою від 24.04.2017 року в розмірі 16545,21 грн. за період з 25.04.2017 року по 24.10.2017 року, виходячи з розрахунку (55000 (сума боргу) х 60% : 365 х 183 (кількість днів прострочення) = 16545,21 грн.). У стягненні заборгованості за нарахованими відсотками за договором позики від 23 лютого 2017 року в розмірі 120712,33 грн. та за договором позики від 24 квітня 2017 року в розмірі 65954,79 грн. слід відмовити, оскільки заявлена після закінчення строку дії договорів позики. Також, враховуючи те, що сума позики відповідачем не повернута в строки встановлені договорами, тому в силу ст.ст. 625, 1050 ЦК України позивач має право вимагати від відповідача сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох відсотків річних від простроченої суми. Так, за договором позики від 23 лютого 2017 року три проценти річних від простроченої суми за період з 21.10.2017 року по 31.10.2019 року становить 6082 грн., індекс інфляції за період з 21.10.2017 року по 31.10.2019 року становить 17922,81 грн., що підтверджуються розрахунком сторін. За договором позики від 24 квітня 2017 року три проценти річних від простроченої суми за період з 25.10.2017 року по 31.10.2019 року становить 3327 грн., індекс інфляції за період з 25.10.2017 року по 31.10.2019 року становить 9857,55 грн., що підтверджуються розрахунком сторін. Враховуючи наведене, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом часткового задоволення позову, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики від 23 лютого 2017 року в загальному розмірі 163292 грн. 48 коп. та за договором позики від 24 квітня 2017 року в загальному розмірі 84729 грн. 76 коп. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2477 грн. 73 коп.

Outcome: partial