Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

19.05.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, де просить визнати за ним, як спадкоємцем за заповітом, після померлого батька - [PERSON], право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що [INFO] помер його батько - [PERSON], який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Після смерті батька відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі на вищевказану квартиру. Він є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті померлого батька, інших спадкоємців за законом або за заповітом немає. При житті батько залишив заповіт на його ім'я, який 08.08.2012 року посвідчений приватним нотаріусом Олександрійської міської нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1194. У встановлений строк він подав до нотаріуса заяву на прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса [PERSON] №130/02-31 від 06.05.2014 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що надане ним свідоцтво про право власності на житло, видане виконкомом Олександрійської міської ради народних депутатів 05.03.1993 року за №139 на ім'я спадкодавця згідно архівної довідки №390, виданої Олександрійським КМБТІ 22.04.2014 року, не зареєстроване у встановленому законодавством порядку. Зазначає, що на підставі вищевказаного свідоцтва про право власності на житло №139, виданого виконкомом Олександрійської міської ради 05.03.1993 року, батько позивача - [PERSON] та матір - [PERSON], набули на праві приватної спільної власності квартиру [ADDRESS]. [INFO] померла його матір - [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина, яку батько фактично прийняв після смерті дружини, але за життя не встиг переоформити на себе необхідні документи. В свідоцтві про право власності на житло, відсутня реєстрація його у відповідних органах, що і перешкоджає йому отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріальній конторі. Посилається на ст., ст. 15-16, 328, 392, 331, 1216-1218, 1261, 1297 ЦК України та просить позовні вимоги задовольнити. На розгляд справи сторони не явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримують, а представник відповідача вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд ухвалив, провести розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити рішення на підставі наявних матеріалів справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на той час - наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Згідно ч. 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в ред. 1992 р.) передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, з доплатою, безоплатно чи з компенсацією, оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Олександрійської міської ради народних депутатів 05.03.1993 року - квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та члену його сім'ї - [PERSON], згідно з розпорядженням від 03.03.1993 року №139, а також зазначено, що зареєстроване відділом по приватизації житла та записано у реєстрову книгу за № 139 (а.с.17). Його державну реєстрацію в органах БТІ не провели. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ЦК УРСР (в ред.1963 р.) і Закон України «Про власність» (в ред.1993 р.), що діяли на час приватизації квартири, не пов'язували момент виникнення права власності з реєстрацією цього права в органах БТІ чи інших реєструючи органах. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Так, в ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону вказано, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та обтяжень Отже, право на спірну квартиру до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час її приватизації, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на неї в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8), ця дата є днем відкриття спадщини. Після її смерті відкрилась спадщина в тому числі і на ? частку спірної квартири. Спадкоємцем першої черги за законом: чоловік померлої - [PERSON] та їх син - [PERSON]. У визначений законом строк, вони не звернулися до нотаріальної контори із заявою щодо прийняття спадщини, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.52). Згідно довідки з КП «Житлогосп» від 07.04.2014 року - на момент смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з нею проживав та був зареєстрованим [PERSON], чоловік (а.с.47, на звороті). Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. Уразі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Установивши, що мати позивача померла в 1998 році, суд, вирішуючи даний спір, застосовує до спірних правовідносин положення ст., ст. 548, 549 ЦК УРСР. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З врахуванням того, що чоловік померлої [PERSON], постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом строку, встановленого законом, він не заявив про відмову від неї. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що до чоловіка померлої, тобто спадкоємця [PERSON], який прийняв спадщину після смерті своєї дружини, а тому у разі не проведення державної реєстрації свідоцтва про право власності на житло від 05.03.1993 року, до нього переходять права та обов'язки спадкодавця. 08.08.2012 року [PERSON] склав заповіт, що на випадок його смерті - усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, заповів [PERSON], який нотаріально посвідчений (а.с.12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7). Після його смерті відкрилась спадщина на спірну квартиру. Позивач, як спадкоємець за заповітом, 31.03.2014 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 06.05.2014 року нотаріус надала позивачу письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, посилаючись на те, що квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Олександрійської міської ради народних депутатів 05.03.1993 року, згідно з розпорядженням від 03.03.1993 року № 139, на праві спільної сумісної власності спадкодавцю та його дружині - [PERSON], яка померла [INFO] і після смерті якої, [PERSON] спадщину прийняв фактично, але не встиг оформити спадкові права на належну померлій частку. Свої права на квартиру власники за життя не зареєстрували належним чином. Згідно підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Зареєструвати право власності на квартиру на померлого у відповідних реєструючи органах не можливо, що і унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, з наданих позивачем документів, нотаріусом було з'ясовано, що право власності на квартиру спадкодавцем не було зареєстровано у відповідних реєструючи органах, що унеможливлює видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 19). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті і спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Таким чином, лише відсутність факту державної реєстрації нерухомого майна в МБТІ м.Олександрії і відповідного витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, перешкоджає позивачу оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі. Оскільки спадкодавець [PERSON] мав всі права та обов'язки на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS], то це право не припинилось після його смерті та входить до спадкової маси. Таким чином, позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, захистити своє порушене право не може та з врахуванням того, що відповідач визнає позов, суд відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, вбачає підстави для задоволення позовних вимог та визнає за позивачем право власності на вищезазначену квартиру в порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved