Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

17 січня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Цього ж дня визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано судді, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 17 січня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано заявнику строк на усунення виявлених недоліків, що виконано 30 січня 2018 року шляхом подання позовної заяви у новій редакції /т. І а. с. 79-80, 85-96/. 31 січня 2018 року у справі відкрито провадження /т. І а. с. 140-141/. У своєму позові [PERSON] просила суд: - визнати недійсним договір про надання косметологічних послуг та товарів № МІ 0803 від 13 березня 2017 року, укладеного [PERSON] та ТОВ «Є-Косметолоджи», на підставі смерті споживача; - визнати акцепт пропозиції про укладення угоди про надання споживчого кредиту за № 401755122 від 13 березня 2017 року, укладеного [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк», недійсним на підставі ст. ст. 607, 608 Цивільного Кодексу України; - стягнути з ТОВ «Є-Косметолоджи» на користь позивача компенсацію за моральну шкоду щодо доведення її матері [PERSON] до передчасної смерті у розмірі 50 000, 00 грн. Від відповідача ПАТ «Альфа-Банк» 05 березня 2018 року представником подано відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову, а 03 квітня 2018 року на електронну пошту суду надійшла заява представника про розгляд справи за відсутності представника відповідача /т. І а. с. 155-156, 161/. Представник позивача 03 травня 2018 року до суду подала відповідь на відзив відповідача ПАТ «Альфа-Банк», клопотання про виклик особи для допиту в якості свідка та клопотання про витребування доказів у відповідачів, а також попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи /т. І а. с. 170-179, 180-182, 183-191, 192-193/. У підготовчому судовому засіданні 18 жовтня 2018 року суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу підготовчого судового засідання задовольнив клопотання сторони позивача про витребування у відповідачів письмових доказів, подане до суду 03 травня 2018 року. Ухвалою судді від 18 жовтня 2018 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /т. І а. с. 227-228/. 12 лютого 2019 року допитана як свідок [PERSON] надала суду покази, що взимку 2017 року їй телефонувала адміністратор косметичного салону і пропонувала спробувати ізраїльську косметику, запрошення якої свідок прийняла і прийшла у салон на вул. Терещенківській, де перевірили стан її шкіри та запропонували пройти курс такою косметикою. Потім у салоні заповнили анкету, запитали рівень доходів свідка та запропонували купити косметику. Свідок запропонувала таку косметику і своїм колегам, і своїй сестрі - [PERSON] , яка її придбала, а невдовзі після цього померла. На 9-й день після смерті сестри, свідок знайшла договір, котрий померла підписала з відповідачами. Також свідок зазначила, що у її сестри ішемічна хвороба серця проявилася за 10 років до її смерті /т. ІІ а. с. 74, 75-76/. 26 лютого 2019 року відповідачем АТ «Альфа-Банк» подано заяву щодо позову, у якій позов не визнав, по суті змісту заяви висловлено заперечення проти задоволення позовних вимог /т. ІІ а. с. 79-88/. Представником відповідача АТ «Альфа-Банк» подано заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «ФК «ВЕСТА», посилаючись на те, що 28 січня 2019 року банком та товариством укладено договір факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА, згідно з яким у порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор (ТОВ «ФК «ВЕСТА») зобов`язався передати грошові кошти у розпорядження клієнта (АТ «Альфа-Банк») за плату право вимоги до боржників за договорами, перелік яких містить у додатку № 1-1 до договору, у тому числі і щодо [PERSON] /т. І а. с. 227-228/. Суд ухвалою від 01 жовтня 2019 року залучив як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «ФК «ВЕСТА» /т. ІІ а. с. 111-118, 119, 121-122/. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» направив на електронну пошту суду 16 травня 2019 року заяву про розгляд справи за відсутності представника сторони відповідача, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі /т. ІІ а. с. 105, 106/. Представник позивача 29 січня 2020 року подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та подала до суду письмові дебати з додатками. Від відповідача ТОВ «Є-Косметолоджи» та третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» представники у судове засідання не з`явилися, заяви по суті та з процесуальних питань до суду від їхнього імені не надходили. Суд, врахувавши обґрунтування та заперечення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, повторно виданим 31 березня 1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського району м. Києва серії [NUMBER] /т. І а. с. 22/. У зв`язку із реєстрацією шлюбу 27 вересня 2008 року прізвище [PERSON] позивачем було змінено на [PERSON] /т. І а. с. 21/. [PERSON] - матір`ю позивача 13 березня 2017 року укладеного договір № МІ 0803 з ТОВ «Є-Косметолоджи», відповідно до якого останнє зобов`язувалося надати їй комплекс товарів та послуг по догляду за шкірою обличчя, а [PERSON] - прийняти цей комплекс згідно з актом приймання-передачі та сплатити за нього визначену договором грошову суму (ціну) /т. І а. с. 23, 24/. Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. договору, комплексом по догляду мається на увазі: продаж набору косметики та надання допоміжних супроводжуючих косметологічних послуг, асортимент, кількість, комплектація, перелік складових якого і загальна сума договору визначаються у переліку № 1 (специфікацій), що являється невід`ємною частиною цього договору /т. І а. с. 25, 26, 27/. Пунктом 5.1. договору № МІ 0803 від 13 березня 2017 року визначено загальну вартість комплексу по догляду, яка складає 10 364, 00 грн. Згідно з пунктом 5.2. вказаного договору, клієнту надається можливість сплатити комплекс по догляду двома способами: єдиноразовим платежем на поточних рахунок ТОВ «Є- Косметолоджи» або через оформлення споживчого кредиту. 16 березня 2017 року [PERSON] сплатила перший внесок у розмірі 1 500, 00 грн, що підтверджується товарним чеком № 3830 /т. І а. с. 30/. Також встановлено, ПАТ «Альфа-Банк» і ТОВ «Є-Косметолоджи» укладено типовий договір про надання послуг № СС/16/11877, згідно з яким продавець (ТОВ «Є-Косметолоджи» на умовах й в порядку, що передбачені цим договором, надає банку (ПАТ «Альфа-Банк») послуги, що визначені цим договором та пов`язані із реалізацією надання банком фізичним особам споживчих кредитів для придбання товарів та/або послуг, що реалізуються продавцем у його магазинах чи торгівельних площадках, перелік яких визначається цим договором /т. ІІ а. с. 42-51/. Відтак 13 березня 2017 року [PERSON] підписано акцепт пропозиції про укладення угоди про надання споживчого кредиту № 401755122 з ПАТ «Альфа-Банк». Згідно з умовами підписаного акцепту ПАТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію [PERSON] укласти з банком угоду про надання споживчого кредиту, що укладається згідно з умовами договору про комплексне банківське обслуговування, що укладений між позичальником та банком раніше та надати позичальнику споживчий кредит на умовах продукту Споживчий Стандартний NST кредит у розмірі 9 185, 49 грн, із сплатою 0, 01 % річних за фіксованою ставкою, до 14 березня 2018 року, коли має бути повернений кредит і сплачені нараховані відсотки та комісії /т. І а. с. 31, 32/. Відповідно до пункту 5 кредитного договору, кредит надається позичальнику: а) для оплати товарів згідно з переліком, що вказаний у специфікації № 401755122 від 13 березня 2017 року або листі-гарантії до Угоди про надання споживчого кредиту від 13 березня 2017 року у загальній сумі 8 864, 00 грн, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «Є-Косметолоджи»; б) для оплати страхового платежу згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника № 007.401755122.111 шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у сумі страхового платежу на поточний рахунок; в) для оплати комісійної винагороди банку за надання кредиту у розмірі, що визначається згідно з умовами п. 8 Розділу № 1 цього договору шляхом перерахування відповідної суми грошових коштів на рахунок банку № [NUMBER] . [PERSON] як позичальник підписала договір, чим підтвердила, що отримала всю інформацію про умови кредитування /т. І а. с. 32/. [INFO] настала смерть [PERSON] , про що видано 29 березня 2017 року Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві свідоцтво серії [NUMBER] за актовим записом № 549 /т. І а. с. 42/. Згідно з довідкою про причину смерті, смерть настала від хронічної ішемічної хвороби серця /т. І а. с. 43/. Як вбачається з листа Шостої київської нотаріальної контори від 10 жовтня 2017 pоку, спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] позивач. Відповідач АТ «Альфа-Банк» як кредитор звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою-претензією з вимогами до спадкоємців, у якій також зазначив, що договірні зобов`язання спадкодавця залишилися невиконаними, заборгованість перед банком за кредитним договором № 401755122 від 13 березня 2017 року станом на 31 серпня 2017 року складає 9 185, 53 грн (по відсотках, по комісії, штрафу і пені - 0, 00 грн). 12 квітня 2017 року позивач звернулася до ТОВ «Є-Косметолоджи», ПАТ «Альфа-Банк» із вимогами про розірвання укладених з [PERSON] договорів у зв`язку із смертю останньої, яка настала внаслідок нервового потрясіння від укладених правочинів /т. І а. с. 44-45, 46-48, 49/. У відповідь на заяву [PERSON] відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» направлено роз`яснення щодо прав та обов`язків спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця /т. І а. с. 50, 51/. 31 травня 2017 року позивач звернулася до Печерського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення ТОВ «Є-Косметолоджи» відносно її матері [PERSON] , а саме доведення до смерті через нервове потрясіння, яке викликано серцевим нападом з вини продавців даного товариства /т. І а. с. 73-77/. Подальший рух заяви [PERSON] , чи було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформація про здійснення досудового розслідування суду не повідомлено, будь-які докази щодо цього стороною позивача, яка посилалася на це як на доводи, не надано. Встановлено, що 28 січня 2019 року АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» укладено договір факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА, згідно з яким у порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор (ТОВ «ФК «ВЕСТА») зобов`язався передати грошові кошти у розпорядження клієнта (АТ «Альфа-Банк») за плату право вимоги до боржників за договорами, перелік яких містить у додатку № 1-1 до договору, у тому числі і щодо [PERSON] /т. ІІ а. с. 111-118, 119/. Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої - третьої ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). В свою чергу, під час розгляду даної справи, відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування обставин, що стали підставою для позову. Тобто, відповідачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами, що позивача було звільнено на законних підставах. Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частині шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно з абзацом другим частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст принципу свободи договору включає також вільний вияв волі особи на вступ у договорені відносини, право сторін за своєю угодою змінювати, розривати або продовжувати чинність укладеного ними договору, визначати спосіб забезпечення виконання договірних зобов`язань, а також форми (види) відповідальності за порушення договірних зобов`язань та порядок врегулювання спорів за договором тощо. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди Стаття 1054 Цивільного кодексу України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснює, що суди при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільного кодексу (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до частини першої ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язанні з його недійсністю. Таким чином, підпис позичальника під договором свідчить про те, що вона була ознайомлена з усіма його умовами, отримала повну, достовірну та вичерпну інформацію, про особу банку та місцезнаходження банку, про всі умови отримання, користування, повернення кредиту та отримання всіх необхідних роз`яснень, зокрема, витрати по кредиту. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст.ст. 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. Згідно із ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) За змістом ст. 1218, частини третьої ст. 1231 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була нарахована за життя спадкодавця, тобто на дату смерті. Відповідно до положень ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Статтею 1282 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Відповідно до ст. 608 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. В даному випадку договірні зобов`язання не є нерозривно пов`язаними з особою позичальника, оскільки можуть бути виконані спадкоємцями. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статті 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач просив суд стягнути з ТОВ «Є-Косметолоджи» відшкодування за моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн, якої вона зазнала, як стверджує, у зв`язку із смертю [PERSON] через інфаркт, яка настала передчасно через хвилювання та нервове потрясіння. Також позивач зазначає, що якщо б відповідач ТОВ «Є-Косметолоджи» задовольнило вимоги споживача, то даної ситуації можна було би уникнути, остання не хвилювалася, мала можливість повернути товар і це зберегло б її життя. Але [PERSON] перенесла моральні страждання, відчувала занепокоєння з приводу отриманого нав`язаного відповідачем ТОВ «Є-Косметолоджи» споживчого кредиту, якого насправді не мала наміру оформлювати. Моральна травма призвела до нервового потрясіння, з чим вона не змогла справитися, що і призвело до передчасної смерті. З цих підстав позивач вважає, що своєю байдужістю, бездіяльністю ТОВ «Є-Косметолоджи» довів до смерті [PERSON] та оцінює моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн. Будь-яких доказів в обґрунтування своєї позиції в суді, які б відповідали вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України та були достатніми для встановлення підставі для задоволення позову, сторона позивача суду не надала. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановив, що позивачем залишилося не доказаними факти введення позичальника в оману, здійснення відносно неї нечесної підприємницької діяльності або ненадання позичальнику інформації щодо кредитного продукту, а грошові зобов`язання позичальника перед кредитором входять до спадщини, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними договору про надання косметологічних послуг та товарів № МІ 0803 від 13 березня 2017 року, укладеного [PERSON] та ТОВ «Є-Косметолоджи», на підставі смерті споживача, та визнати акцепт пропозиції про укладення угоди про надання споживчого кредиту за № 401755122 від 13 березня 2017 року, укладеного [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк», недійсним на підставі ст. ст. 607, 608 Цивільного Кодексу України. Оскільки основні вимоги позову про визнання недійсними договору про надання косметологічних послуг та товарів й акцепт пропозиції про укладення угоди про надання споживчого кредиту судом залишаються без задоволення, похідна вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди також судом відхиляється. На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати позивача, понесені у зв`язку із розглядом справи, а саме судовий збір, не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними у залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed