Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

17 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві зазначено, що 23 січня 2017 року [PERSON] дав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 43 700 грн. 00 коп. Відповідач зобов`язалась повернути кошти до 06 лютого 2017 року. Однак до теперішнього часу [PERSON] не повернула борг в повному обсязі. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем надана розписка, з якої випливає, що остання взяла у позивача в борг 43 700 грн. 00 коп. із зобов`язанням повернути вказану суму до 06 лютого 2017 року. Відповідачем було повернуто частину коштів згідно розписки, а саме: з 18 листопада 2019 року по 07 лютого 2020 року позивачу було перераховано на картку Монобанк грошові кошти в розмірі 2 811 грн. 22 коп. Таким чином, несплачена сума за договором позики становить 43 700 грн. 00 коп. - 2 811 грн. 22 коп. = 40 888 грн. 78 коп. Незважаючи на досягнуту домовленість відповідач по сьогоднішній день взяті на себе зобов`язання не виконала. З огляду на вищевикладене, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що вимоги позову підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує щодо ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як було встановлено судом, що 23 січня 2017 року між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до умов якого, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 43 700 грн. 00 коп., як зобов`язалась повернути 06 лютого 2017 року. На підтвердження укладення вищезазначеного договору позики та його умов відповідачем [PERSON] 23 січня 2017 року було надано власноручно написану розписку (а.с. 4). Відповідачем було повернуто частину коштів згідно розписки, а саме: грошові кошти в розмірі 2 811 грн. 22 коп. шляхом перерахування на картку Монобанк (а.с. 11-14). На момент розгляду цивільної справи борг за договором позики від 23 січня 2017 року становить 40 888 грн. 78 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи наведене вище, позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу. Відповідач, як позичальник, в порушення взятих на себе зобов`язань, позику у розмірі 40 888 грн. 78 коп. за договорами позики від 23 січня 2017 року, не повертає, тому, зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved