Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

18 жовтня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що в Центральному відділі державної виконавчої служби міста Маріуполя він дізнався про наявність виконавчого напису Приватного нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] від 22.12.2017 року про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості у розмірі 115 823,94 доларів США за кредитним договором від 12.10.2007 року. 22 березня 2018 року на підставі вказаного виконавчого провадження відкрито виконавче провадження. Як вбачається з виконавчого напису, строк, за який проведено стягнення - з 12.10.2007 року по 07.08.2017 року. Вважає, що виконавчий напис не відповідає вимогам ст.88 ЗУ «Про нотаріат», оскільки відсутня умова безспірності заборгованості за кредитним договором. Між сторонами існував судовий спір та рішенням Господарського суду Донецької області від 20.09.2011р. з нього, як підприємці, було стягнуто достроково заборгованість за цим же договором, таким чином, вчинення виконавчого напису призвело до подвійного стягнення грошових коштів. Також, нотаріусом не були враховані положенні ст.2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». На підставі викладеного просить суд визнати виконавчий напис, виданий Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] від 22 грудня 2017 року за реєстровим № 15037 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості у розмірі 115 823,94 доларів США, що за курсом 25,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.08.2017 року складає 2\~992 890,61 гривень, з урахуванням: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 29 688,05 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 69 183,46 доларів США, заборгованість за комісією у розмірі 1952,43 доларів США, заборгованість з пені у розмірі 15 000 доларів США, а також витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1800 гривень, - таким, що не підлягає виконанню. Також просить стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати з оплати судового збору за подачу позову у розмірі 704, 80 гривень, з оплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 352,40 гривень, з оплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 352,40 гривень та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 гривень, а всього 4409,60 гривень. 09 квітня 2019 року до суду наданий відзив на позовну заяву відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в особі представника [PERSON], в якому зазначено, що виконавчий напис був вчинений з суворим дотриманням ст..ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1, 3.2, г. 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на підставі наданих банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Боржнику направлялася вимога про необхідність виконання зобовязань, та було надано можливість висловити свої заперечення щодо безспірності грошових вимог, але боржник не висловив своєї вимоги. Нотаріус не повинен перевіряти безспірність заборгованості. Стосовно проживання позивача на території зони АТО зазначила, що оскільки договір оформлений у 2011 році, у Банка була відсутня достовірна інформація про адресу, за якою на час початку проведення антитерористичної операції проживав позивач. На сьогоднішній день боржник до Банку з метою списання штрафних санкцій не звертався. Після отримання достовірної інформації про адресу реєстрації (проживання), Банком буде виконано вимоги передбачені ст.. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Разом із позовною заявою позивачем подана заява про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом, виданим Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] від 22 грудня 2017 року за реєстровим № 15037. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 23 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі. Також ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року заява про забезпечення позову [PERSON] задоволена. Зупинено стягнення за виконавчим написом, виданим Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] від 22 грудня 2017 року за реєстровим № 15037 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ ПриватБанк суми заборгованості. Позивач та його представник [PERSON], діюча на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру, надали заяву з проханням розглянути справу в їх відсутності на підставі наданих письмових доказів. Просили позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], діюча на підставі довіреності, надала клопотання про розгляд справи в її відсутності з урахуванням письмових заперечень. Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] надіслав заяви з проханням розглядати справу в його відсутності. Зясувавши позиції сторін, викладені у позові та запереченнях, та дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22 грудня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» грошових коштів у сумі 115 823,94 доларів США, що за курсом 25,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.08.2017 року складає 2\~992 890 гривень 61 копійок, які є його боргом за кредитним договором № 75-Д/07 від 12.10.2007 року, укладеним між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк» та складаються із: 1) заборгованості за тілом кредитом у розмірі 29 688,05 доларів США; 2) заборгованості за відсотками у розмірі 69 183,46 доларів США; 3) заборгованості з комісії у розмірі 1952,43 доларів США; 4) заборгованості з пені у розмірі 15 000 доларів США, витрат за вчинення виконавчого напису у розмірі 1800 гривень. Строк за який проводиться стягнення - з 12 жовтня 2007 року по 07 серпня 2017 року. Виконавчий напис було зареєстровано у реєстрі за №15037, та він набрав чинності з дня його вчинення (а.с. 12). Також з матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис було вчинено на підставі наступних документів: 1) заяві Банку від 18 серпня 2017 року про вчинення виконавчого напису; 2) кредитного договору, укладеного 12 жовтня 2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON]; 3) розрахунку заборгованості за кредитним договором; 4) письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором за № 75-Д/17 від 12.10.2007 року на адресу [PERSON] з інформацією про її відправлення; 5) опису до цінного листа на адресу [PERSON]; 5) виписки з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ КБ «Приватбанк»; 6) довіреності представника Банку від 30.01.2017 року; 7) інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів №125784564 від 22.12.2017 року; 8) скороченого витягу з Єдиного реєстру довіреностей №35536403 від 22.12.2017 року (а.с. 51-79). В подальшому, на підставі вказаного виконавчого напису, 22 березня 2018 року державним виконавцем Центрального ВДВС ГТУ юстиції у Донецькій області було відкрито виконавче провадження ВП №56042459 про стягнення з [PERSON] 2\~994 690,61 гривень (а.с. 13). Також судом встановлено, що рішенням від 20 вересня 2011 року Господарського суду Донецької області з ФОП [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 75-Д/17 від 12.10.2007 року в сумі 29\~688,05 доларів США, заборгованість за процентами в сумі 9785,23 дол. США, заборгованість з комісії в сумі 28\~756,56 грн. пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 26\~748,75 грн., а також судові витрати (а.с. 19-21). За загальним правилом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється главою 14 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5(далі - Порядок). Згідно з ч.1 ст.1 Закону України від 02.09.1993 року №3425-XII «Про нотаріат» (надалі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис,законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п.п.1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з пп.2.1 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (пп.2.2 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому, ст.50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. На підставі викладеного, суд робить наступні висновки. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів . Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений пп.2.3 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Так зокрема, з позовних вимог вбачається, що з [PERSON], як ФОП, була стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором рішенням Господарського суду Донецької області від 20.07.2011р., що призвело до подвійного стягнення грошових коштів. Крім того, [PERSON] посилається на той факт, що вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк», зазначені в заяві про вчинення виконавчого напису є неправомірними, оскільки містять нараховану суму пені за користування кредитом, яка зазначена у виконавчому написі нотаріуса, як безспірна заборгованість. При цьому, той факт, що [PERSON] проживає у м. Маріуполі з боку ПАТ «КБ «Приватбанк» не заперечується. Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до вказаного розпорядження м. Маріуполь було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги Банку, включені до заяви про видачу виконавчого напису на суму 15 000 доларів США (пеня) є необґрунтованими та такими, що суперечать Закону, оскільки на [PERSON], як особу, що проживає у м. Маріуполі, розповсюджуються положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в частині заборони нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості до зобов'язань за кредитними договорами, а отже вимоги Банку в цій частині не можна вважати безспірними. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно з ч.2 цієї статті, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Відповідача на користь [PERSON] суми сплаченого ним судового збору у повному розмірі, а саме по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 704,80 гривень, за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 352,40 гривень та з оплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 352,40 гривень. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, понесених [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] 01 березня 2019 року укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого клієнт зобовязується оплатити працю адвоката у розмірі 3000 гривень. Також позивачем надана квитанція про оплату 3000 гривень адвокату [PERSON] на виконання умов договору про надання правової допомоги, а також акт приймання-передачі наданих послуг до договору, який містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт, а тому ці витрати також підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved