Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

19.02.2021 представник позивача, адвокат Шевчук Юрій Іванович, звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що 23 липня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу, а саме 28 травня 2001 року, на підставі договору на участь в частковому будівництві 42-х квартирного житлового будинку по [ADDRESS] , відповідач [PERSON] здійснив оплату пайового внеску вартості 3-х кімнатної квартири №30 на 5-му поверсі цього будинку площею 89,71 м. кв. вартістю 22427,5 грн. Як вбачається із додатку №1 до акту державної приймальної комісії, спорудження будинку здійснювалось за кошти громадян-пайовиків з частковим залученням коштів місцевого бюджету. Кошти були внесені на рахунок БП «Екобуд» промислово-будівельного концерну «ЕКО». Даний факт підтверджується копією Договору та списком №1 громадян і організацій що приймали участь у спорудженні будинку. Під порядковим номером 20 у цьому списку значиться [PERSON] , квартира №30 . На час придбання квартири у сторін був спільний бюджет, який складався із заробітної плати викладача англійської мови Білоцерківської гімназії №1 [PERSON] , позивача у справі, та із заробітної плати [PERSON] , відповідача у справі, який працював директором «Злагоди». Квартира, як об`єкт нерухомості була зареєстрована у Білоцерківському МБТІ на ім`я відповідача за реєстровим №13469 в книзі №123. Даний факт підтверджується довідкою КП КОР «Південне БТІ» №314 від 10.02.2021 року. 05 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду. На початку серпня 2020 року позивач - [PERSON] дізналась про існування заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду по справі №357/14165/18, про визнання її такою особою, що втратила право користування спірною квартирою. Однак, в подальшому ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 29 жовтня 2020 року заочне рішення було скасовано. Таким чином, в серпні 2020 року позивачу стало відомо, що відповідач не визнає її право на спільну квартиру та намагався без її згоди зняти з реєстраційного обліку. Позивач - [PERSON] має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Тому, просив суд поділити між позивачем і відповідачем майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання за позивачем - [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 18.03.2021 судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26.04.2021 представник відповідача, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, подав відзив, в якому зазначив, що15.04.2021 відповідачем було отримано позовну заяву, з якою він погодитись не може з наступних підстав. В позовній заяві позивач повідомила, що спірна квартира придбана за спільні кошти, однак, це не відповідає дійсності. Насправді квартира була придбана за особисті кошти відповідача від продажу попередньої квартири, яка йому належала на праві власності від 23 грудня 2002 року по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу з доплатою, які йому особисто були подаровані його матір`ю [PERSON] , яка в свою чергу взяла їх в борг у Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», що підтверджується договором кредиту №11 від 16.05.2001, та договором застави від 16 травня 2016 року (під час отримання коштів ним була написана розписка про отримання коштів, яка перебуває у матері). Отже, в даному випадку, вважає, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача. Весною 2001 року, [PERSON] вирішив придбати нову квартиру, а саме укласти договір на участь у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] . Однак, позивач, не повідомила суду про вище зазначенні обставини, та вважає, що квартира є спільним майном подружжя, але сама не приймала участі для її придбання. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тому, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 27.04.2021 представник позивача, адвокат Шевчук Юрій Іванович, подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що у відзиві відсутня конкретизація, яку саме суму коштів було використано на придбання спірної квартири за рахунок особистих коштів від продажу квартири [ADDRESS] , також, відсутня конкретизація, яка саме сума була подарована відповідачу його матір`ю [PERSON] з посиланням на належні і допустимі докази. Безпідставним є також посилання відповідача на ст. 57, 60 СК України в редакції 2004 року. Спірна квартира № 30 була придбана 28 травня 2001 року на підставі договору на участь в частковому будівництві 42-х квартирного житлового будинку по [ADDRESS] , шляхом здійснення оплати пайового внеску 3-ма платежами (п.3.2 та п.3.3 Договору): а) при підписанні договору - 11300 грн. б) послідуючі внески 7700 грн. та 310,70 грн. п. 3.3 Договору -кінцевий термін внесків до 30.07. Станом на 28.05.2001 були чинними і діяли норми КпШС України в редакції від 20 червня 1969 року та ЦК УРСР в редакції від 18 липня 1963 року. Так, 25 травня 2001 року відповідач [PERSON] згідно договору купівлі-продажу продав належну йому квартиру [ADDRESS] за суму 13 750 грн. Однак, відповідач не надав суду докази того, що він зазначену суму в повному обсязі використав на придбання спірної квартири [ADDRESS] , адже в договорі на участь в частковому будівництві 42-х квартирного житлового будинку від 28 травня 2001 року зазначено перший транш, що оплачувався під час підписання договору, на суму 11300 грн. Відповідач - [PERSON] кошти отримані від продажу особистої квартири [ADDRESS] частково використав на власний розсуд, а саме: на матеріальне забезпечення сина від першого шлюбу [PERSON] , 1989 року народження, а також на лікування дочки [PERSON] , 1995 року народження, яка протягом 2001-2002 років систематично перебувала на лікуванні в медичному закладі. Не заслуговують на увагу твердження відповідача, що частина коштів (сума не зазначена у відзиві на позов) була йому подарована його матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст.244 ЦК УРСР в ред. 1963 року, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Однак, нотаріально посвідчений договір на підтвердження дарування коштів (валютних цінностей) між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] суду не надано. З огляду на викладене, підстави для відмови у задоволенні позову [PERSON] щодо поділу спірної квартири [ADDRESS] - відсутні, а тому просив позов задовольнити. 06.08.2021 представник відповідача, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, подав клопотання про застосування строків позовної давності, в якому зазначив, що в позовних вимогах позивач зазначає, що про порушене право позивач дізналася в серпні 2020 року, оскільки відповідач визнав її такою, що вона втратила право на проживання в квартирі, в якій вона фактично і не проживає. Натомість відповідні обставини щодо порушеного права в серпні 2020 року не відповідають дійсності, так як з позивачем питання про поділ майна було вирішено ще у 2014 році. Позивач усвідомлювала, що спірна квартира придбана виключно за його кошти від реалізації попередньої квартири по [ADDRESS] та коштів, які надала йому його мати. Під час розірвання шлюбу позивач так і прописала в позовній заяві «Спору про поділ майна, що є нашою спільною власністю, немає». Отже вважає, що позивач свідомо зазначала, що спору щодо спільного майна не має, вона була обізнана і про майно і про наслідки такої заяви. До моменту подання позовної заяви до суду про розірвання шлюбу вже було порушено її право на володіння користування спірним майном, але остання свою позицію виклала в позовній заяві - де зазначила, що спір відсутній про поділ у справі №357/11964/14-ц. Вважає, що відповідні правовідносини підпадають під застосування п.2 ст. 72 СК України, яка в свою чергу визначає «п 2. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.». Строк позовної давності слід відраховувати від 19 серпня 2014 року. Тому, просив застосувати наслідки спливу позовної давності у відповідності до ч. 2 ст. 72 СК України та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та пояснила, що з моменту одруження із відповідачем вони проживали у квартирі [ADDRESS] , на момент придбання спірної кватири вони з відповідачем були вже 7 років у шлюбі та мали спільну дитину - дочку [PERSON] . У 2001 році вони з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] за спільні кошти, отримані з її заробітної плати викладача англійської мови Білоцерківської гімназії №1 [PERSON] та із заробітної плати [PERSON] , який працював директором «Злагоди», також, їм допомагали її батьки, які давали кошти на харчування. В грудні 2003 року вони переїхали до квартири, народився син - [PERSON] , і вони сім`єю прожили у квартирі 10 років, а 05 вересня 2014 року вони з відповідачем вимушені були розлучитися. Після розлучення вона із дітьми переїхала до Франції. Вона щороку приїздила до України та проживала в цей період у квартирі [ADDRESS] , а у 2019 році не мала змоги зупинитися у вказаному житлі, адже відповідач там проживав вже з іншою жінкою. Також, у 2019 році вона довідалася, що її знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою за рішенням суду, вона приїхала до України щоб голосувати на виборах та не змогла здійснити своє волевиявлення, адже не мала зареєстрованого місця проживання у м. Біла Церква. До цього моменту вона відносилася до вказаної квартири, як до власного житла, адже вона була придбана за кошти, які вони із відповідачем збирали декілька років і дана квартира є їх спільним майном подружжя. Вона приймала участь у продажі квартири [ADDRESS] , розвішувала оголошення щодо її продажу, показувала її покупцям. Квартиру продали за 20000,00 грн., частину коштів з її продажу витратили на сплату комунальних боргів по даному житлу, а також кошти пішли на сплату за зобов`язаннями перед дітьми. Оформленням продажу квартири займався відповідач, адже вона була на нього оформлена. На перший транш з придбання спірної квартири пішли кошти з сімейного бюджету, які вони з відповідачем збирали, а також кошти, які залишилися від продажу квартири по вул. Славіна , а решту коштів виплачували поступово зі спільних коштів від отриманої заробітної плати. Квартира була на стадії розбудови, тому засилилися до неї у 2003 році, в цей період вони чекали на другу дитину, проживали у її батьків по вул. Леваневського , жили за рахунок батьків, а отримані кошти скеровували на ремонт квартири. Після розірвання шлюбу вона мала можливість користуватися квартирою, відповідач не чинив перешкод, у неї були свої ключі. В січні - лютому 2015 року вона виїхала до Франції, але більшість особистих речей залишилися у квартирі [ADDRESS] . На період 2014 року спору про право на вказану квартиру не було, тому так і вказано у позовній заяві про розірвання шлюбу. Представник позивача, адвокат Шевчук Юрій Іванович, у судовому засіданні позовні вимоги та обставини справи, викладені у заявах по суті справи ( позовна заява, відповідь на відзив), підтримав у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову та пояснив, що йому належала на праві особистої власності квартира [ADDRESS] , яку він отримав шляхом приватизації у 1996 році та продав її за 13750,00 грн., а вказані кошти скерував на придбання квартири [ADDRESS] , перший внесок за яку складав - 11300,00 грн., а другий внесок: 7700,00 грн.+310,00 грн. На початку 2000 років у нього була така мала заробітна плата, що неможливо було відкладати кошти на придбання майна. Позивач працювала викладачем у школі, займалася репетиторством, але у них із позивачем не було накопичених спільних коштів на придбання квартири. Кожен із них отримував заробітну плату і витрачав її по мірі необхідності. Комунальних боргів по квартирі не було, зобов`язання по аліментних зобов`язаннях також не було. Його мати отримала кредит у розмірі 7700,00 грн., з яких 7000,00 грн. передала йому в дар для внесення платежу за спірну квартиру. Нотаріальний договір дарування вони з матір`ю не укладали, адже він отримав кошти від рідної людини. Квартира [ADDRESS] була придбана не реконструйована, тому в ній певний час ще проводилися ремонтні роботи, після завершення яких вони сім`єю переїхали на проживання. У 2014 році вони з позивачем розлучилися, він повідомив їй, що квартира є його особистою власністю, тому позивач забрала свої особисті речі та виїхала з квартири та України за кордон. Позивач приїздила щороку до України і ставила питання щодо продажу квартири, однак він щоразу їй повідомляв, що квартира є його особистою власністю. У 2017 році позивач приїхала до України разом із сином, дочка попросила, щоб вони проживали у спірній квартирі, на що він погодився. Також, у 2017 році позивач забрала із квартири речі, які вважала за потрібне, і вивезла їх до своєї матері, на що він ніяких претензій не заявляв. У 2019 році позивач приїздила до м. Біла Церква, пішла голосувати на вибори, вони розмовляли по телефону, однак ніяких здивувань з її боку не було. Представник відповідача, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, в судовому засіданні позов не визнав, підтримав викладені у відзиві та заяві про застосування строків позовної давності обставини. Суд заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 23 липня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом РАГС Білоцерківського міськвиконкому, актовий запис №946 (а.с. 4) та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 16.09.2014, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 357/11964/14-ц, яка була оглянута в судовому засіданні. З матеріалів справи (а.с. 7-10) вбачається, що 28 травня 2001 року між Будівельним підприємством «ЕКОБУД» промислово - будівельного концерну «ЕКО» та [PERSON] було укладено Договір на участь у частковому будівництві 42 - квартирного житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: щодо 3-х кімнатної квартири № 30 на 5-му поверсі цього будинку площею 89,71 м. кв. вартістю 22427,50 грн. Згідно п. 3.2 якого покупець вносить грошові кошти: 2) при підписанні договору - 11300,00 грн. та б) послідуючі внески - 7700,50 грн. + 310,70 грн. = 8011,20 грн. Як вбачається із додатку №1 до акту державної приймальної комісії, спорудження будинку здійснювалось за кошти громадян-пайовиків з частковим залученням коштів місцевого бюджету, кошти вносилися на рахунок БП «Екобуд» промислово-будівельного концерну «ЕКО». Даний факт підтверджується копією Договору та списком №1 громадян і організацій що приймали участь у спорудженні будинку, під порядковим номером 20 у цьому списку значиться [PERSON] , квартира №30 . Згідно рішення від 29.10.2002 за № 347 було затверджено акт Державної приймальної комісії від 22.01.2002 про прийняття в експлуатацію 42 - квартирного житлового будинку по [ADDRESS] . Також, встановлено, що 24 грудня 2002 року за відповідачем - [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 23.12.2002, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства, яке зареєстроване в Білоцерківському МБТІ за реєстровим №13469 в книзі №123 (а.с.6), що також підтверджується довідкою КП КОР «Південне БТІ» №314 від 10.02.2021 ( а.с.5). Однак, відомості щодо зареєстрованого права власності на вказане майно до Держанвого реєстру речових прав на нерухоме майно не внесені, що вбачається з інформаційної довідки від 04.02.2021 ( а.с.11). Згідно звіту про оцінку майна: квартири [ADDRESS] від 08 лютого 2021 року ( а.с.12), ринкова вартість вказаної квартири становить 827000,00 грн. З довідки про місце проживання та склад сім`ї Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 23.11.2018 (а.с. 13), вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 28.01.2003 - [PERSON] , [INFO] , з 02.12.2003 - [PERSON] , [INFO] , та з 02.12.2003 - [PERSON] , [INFO] . При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС , якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Так, відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що квартира [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки придбана ним за власні кошти, отримані від продажу квартири, яку він набув у власність шляхом приватизації, та за подаровані його матір`ю кошти. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Як встановлено судом відповідач - [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого Білоцерківським міськвиконкомом 07 березня 1996 року за № [NUMBER] , зареєстрованого в інвентар бюро 25 березня 1996 року за реєстровим номером №12319, став власником однокімнатної квартири [ADDRESS] . Суд погоджується з доводами відповідача, що на момент придбання квартири [ADDRESS] та оформлення права власності, закон не відносив приватизовану квартиру до роздільної (особистої) власності подружжя, проте оскільки безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, то і майно набуте шляхом безоплатної приватизації не може вважатись спільним майном подружжя. Таким чином, набута відповідачем квартира [ADDRESS] належала йому на праві особистої приватної власності. Згідно Договору купівлі - продажу квартири від 05 травня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Вишняк О.А., зареєстрованого у реєстрі за № 5-1710 (а.с.55), [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 13750,00 грн. Свідок [PERSON] (мати відповідача) у судовому засіданні пояснила, що позивач і відповідач після одруження проживали у квартирі [ADDRESS] , яку її син отримав після звільнення з військової служби. Потім, коли у подружжя мала народитися друга дитина, відповідач вирішив придбати більшу квартиру, адже для двох дітей різного полу потрібна була більша площа для проживання. Син продав квартиру по вул. Славіна , але йому не вистачало коштів на нову квартиру, тому він звернувся до неї за допомогою. Вона отримала кредит у банку та подарувала відповідачу 7000,00 грн. на придбання квартири [ADDRESS] , про отримання коштів син написав їй розписку 16.05.2001. Потім син із сім`єю переїхав жити до нової квартири. У п. 1.2 Договору кредиту № 11 від 16 травня 2001 року вказано, що кредит надається для проведення розрахунків згідно із договором, тобто для купівлі сином квартири у « ЕКОБУД ». Після розірвання шлюбу позивач приїздила до квартири у 2017 році разом із сином, де вони проживали три тижні, потім позивач вивезла з квартири речі, які вважала за потрібне, відповідач погодився на це і сказав, що [PERSON] була у квартирі останній раз. У 2018 році позивач приїздила до м. Біла Церква, однак проживала у своїх батьків по вул. Леваневського , а до спірної квартири не з`являлася. Відповідач був одружений до шлюбу з позивачем та має від першого шлюбу сина [PERSON] . Після розлучення з першою дружиною у сина не було ніяких спорів щодо майна та щодо аліментів, в тому числі станом на 2001 рік. Діти сторін: [PERSON] та [PERSON] в період 2001 - 2002 років, були здорові, а коли хворіли, як усі діти, то відповідач приймав участь у їх лікуванні. Свідок [PERSON] (брат відповідача) у судовому засіданні пояснив, що відповідач мав на праві власності однокімнатну квартиру по вул. Славіна , яку продав для придбання більшої квартири. Також, на прохання відповідача, оскільки йому не вистачало коштів на купівлю майна, їх мати брала кредит у Банку і дала гроші брату, у його присутності, для придбання спірної квартири. Відповідач інших зобов`язань майнового характеру станом на 2001 - 2002 роки не мав. Позивача останній раз він бачив влітку 2017 року, вона приїздила до м. Біла Церква, брат дозволив їй проживати у спірній квартирі, а вона вивезла з житла усі речі, залишивши лише меблі. Станом на 2001 рік позивач працювала вчителем у школі, брат також працював, але які вони мали заробітки йому невідомо. Чи приїздила позивач у 2018 році до м. Біла Церква йому невідомо, він її не бачив. З матеріалів справи (а.с.58-60) вбачається, що 16 травня 2001 року між Акціонерним - комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено Договору кредиту № 11, відповідно до умов якого, кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 7000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 01 грудня 2003 року. Згідно п.1.3 Договору кредиту, у якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань за кредитним договором між кредитором і позичальником укладено Договір застави № 11 від 16 травня 2001 року (а.с.61), з якого вбачається, що у заставу передано квартиру [ADDRESS] , яка належить заставодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради 19 липня 2000 року і зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ за № 13330, книга № 121. Отже, [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 7000,00 грн. на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності строком до 01 грудня 2003 року, однак згідно цільового характеру використання даних коштів у п. 1.2 Договору кредиту зазначено, що кредит наданий позичальнику для проведення розрахунків згідно з договором, укладеним з юридичною особою за законодавством. Таким чином, суд критично оцінює доводи відповідача, що кредитні кошти були отримані [PERSON] для здійснення ним розрахунків згідно Договору на участь у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] , який укладений 28 травня 2001 року. Крім того, згідно із ст. 244 ЦК УРСР в ред. 1963 року, договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен був бути нотаріально посвідчений, однак, між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] нотаріально посвідчений договір на підтвердження дарування коштів у розмірі 7000,00 грн. не укладався. Як зазначено вище у рішенні вартість квартири [ADDRESS] згідно Договору від 28 травня 2001 року становила 19311,20 грн., з яких, 11300,00 грн. - перший внесок було сплачено відповідачем за рахунок отриманих від продажу квартири [ADDRESS] , що узгоджується з поясненнями сторін, показаннями свідків та матеріалами справи, а другий внесок згідно п.3.3 вказаного Договору мав бути сплачений до 30 липня 2002 року, однак, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності дали змогу суду дійти висновку, що остаточний розрахунок за спірну квартиру ним був сплачений за особисті кошти. Таким чином, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, встановивши, що квартира [ADDRESS] , яка належала на праві особистої власності відповідача та продана ним в період шлюбу з позивачем, суд дійшов висновку, що 60/100 частини вартості квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки сума коштів - 11300,00 грн. сплачена ним, як перший внесок за придбавання спірної квартири, отримана від реалізації квартири [ADDRESS] , а отже інші 40/100 частини спірної квартири є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі, і частка кожного з них становить 20/100, тобто по 1/5 частині. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Щодо клопотання про застосування строків позовної давності у даній справі слід зазначити наступне. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 постанова Верховного Суду у справі № 203/304/17 від 06 листопада 2019 року). З матеріалів справи (а.с.14-16) вбачається, що 20 лютого 2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено заочне рішення у справі № 357/14165/18, яким визнано [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року вказане заочне рішення було скасовано, а згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень 15 червня 2021 року судом ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено та станом на час розгляду даної справи відсутні відомості щодо набрання вказаним рішенням законної сили. Суд критично оцінює твердження відповідача, що позивач при пред`явленні позову про розірвання шлюбу вказала про відсутність спору про поділ майна, що є їх особистою власністю, оскільки позивач тривалий час користувалася спірною квартирою без здійснення перешкод з боку відповідача, а дізналася про порушення її прав на вказане майно із заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 20 лютого 2019 року, яке скасоване судом 29 жовтня 2020 року, та подала позов про поділ майна подружжя - 19 лютого 2021 року, в межах трирічного строку. Відповідач в обґрунтування клопотання посилається також на показання свідків, однак даних доказів не достатньо для встановлення судом обставин щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду за захистом порушеного права. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатила при подачі позову та подачі заяви про забезпечення позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 1835 грн. 60 коп.

Outcome: partial