Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

19 листопада 2020 року [PERSON] (далі позивачка-1) та [PERSON] (далі позивачка-2) звернулись до суду із позовом до відповідача Зарічненської селищної ради Рівненської області про визнання права власності на будинок, що за адресою [ADDRESS] (далі будинок) за набувальною давністю на 1/6 його частину кожній. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що з 1975 року проживала у фактичному шлюбі з [PERSON] у будинку по [ADDRESS] . Разом з ними проживала донька [PERSON] - [PERSON] , 1974 р. н. У листопаді 1993 року [PERSON] та позивачками будинок було приватизовано, як спільну сумісну власність по 1/3 частині кожному. [PERSON] помер [INFO] . З цього часу позивачі добросовісно заволоділи 1/3 часткою, яка належала померлому та до цього часу продовжують відкрито, добросовісно, безперервно володіти цим будинком в цілому. Після укладення шлюбу донька позивачки-1 змінила прізвище на [PERSON] . За наведених обставин, покликаючись на відсутність спадкоємців, після смерті [PERSON] , важаючи на неможливість оформити право власності на його частину в порядку спадкування, позивачі просять визнати за ними право власності за набувальною давністю по 1/6 частині будинку для кожної. Ухвалою судді Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, витребувано у Зарічненській районній державній нотаріальній конторі довідку про наявність спадкоємців та прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав клопотання від 29 грудня 2020 року №879 про розгляд справи за його відсутності (а. с. 39), відзиву на позовну заяву не подав. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення позивачів, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що на підставі рішення Зарічненської селищної ради Рівненської області, видано свідоцтво про право власності на житло від 17 листопада 1993 року (а. с. 17) за яким будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28 квітня 1997 року (а. с. 15). Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 26 червня 1997 року (а. с. 8) [PERSON] відповідачка-2, після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Згідно рішення Зарічненської селищної ради народних депутатів Рівненської області №29 від 22 вересня 1992 року Про перейменування вулиць (а. с. 36), вулицю [ADDRESS] . З інформації у технічному паспорті на будинок (а. с. 22-27) вбачається, що співвласниками будинку вказані позивачки та [PERSON] в рівних частках по 1/3 на кожного. Матеріали справи також підтверджують, що особовий рахунок для сплати за електроенергію оформлений на [PERSON] (а/с 33-35). Таким чином судом встановлено, що будинок належить на праві співвласності [PERSON] , який помер [INFO] та позивачкам в рівних частинах по 1/3 кожному. Довідкою державного нотаріуса Зарічненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області № 1-16/832 від 16 грудня 2020 року (а. с. 33) підтверджено, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину за законом чи заповітом не видавалось, що також підтверджено інформаційними довідками зі спадкового реєстру № 62910427, 62910442 (а. с. 34, 35). Позивачі стверджують про те, що будинок, в тому числі 1/3 частина, яка належала [PERSON] перебуває у їх добросовісному користуванні понад 10 років, а відтак, може бути набута ними за набувальною давністю. Свідки [PERSON] та [PERSON] сусіди позивачок у судовому засіданні показали, що особисто знають, як позивачок та [PERSON] . Засвідчили, що позивачки проживали у цьому будинку постійно, безперервно, після смерті [PERSON] . Показали, що позивачки добросовісно, відкрито та безперервно упродовж більш як 10 років користувались цим будинком. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду, що передбачено ч. 4 ст. 344 ЦК України. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не ґрунтується на будь-якій законній підставі володіння чужим майном. Тобто, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень ч. 1 ст. 344 ЦК України. Враховуючи положення ст. ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень ч. 1 ст. 344 ЦК України. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У судовому засіданні знайшли своє підтвердження всі ознаки тривалого більш ніж 10-ти річного з 26 квітня 1997 року володіння будинком позивачками, добросовісного, відкритого та безперервного володіння будинком, як своїм власним, а тому, з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що позивачі відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України набули право власності на це майно, а саме: кожна по 1/6 частині житлового будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивачка [PERSON] у позовній заяві просить не стягувати судовий збір з відповідача, тому питання судових витрат судом не вирішується. З огляду на викладене,

Outcome: approved