Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

17 квітня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) звернулося із вказаним вище позовом до [PERSON] (далі-відповідач), мотивуючи тим, що 21.07.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого позивач надає відповідачеві кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач вказані зобов'язання виконав, відповідач скористався кредитом, але станом на 31.01.2015 року не виконує належним чином свої зобов'язання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 17387,09 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 7985,20 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 7387,49 грн., заборгованості за пенею та комісією 710,25 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг»: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 804, 15 грн. - штраф (процентна складова). З огляду на вказане, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судовий збір у розмірі 243, 60 грн. Представник позивача та представник відповідача надіслали суду заяви в яких просили розглядати справу без їх участі. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у заяві від 10.11.2015 року вказує, що позовні вимоги вони із довірителем не визнають, оскільки кредитний договір був укладений 21.07.2010 р. на 55 днів /а.с. 10/, згідно умов вказаного договору у відповідача заборгованості не має, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором за відповідний період 55 днів. В подальшому відповідач договір не продовжував та не укладав, умови та правила надання банківських послуг відповідач не підписував, і таким чином їх не можна вважати підтвердженням укладення договору. Крім того, відповідач у заяві від 29.05.2015 року вказував, що позовні вимоги не визнає, оскільки позивач згідно листа провідного спеціаліста з розробки технологій ГО ПАТ КБ «Приватбанк» від 27.08.2013 р. визнав, що з картки відповідача шахрайським способом були переведенні кошти /а.с. 50/. З'ясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 21.07.2010 р. відповідач звернувся із заявою до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про отримання кредитної картки «УНІВЕРСАЛЬНА» із встановленням кредитного ліміту 1000 грн. /а.с. 7/. Як вбачається із довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» на 55 днів пільгового періоду, що підписана відповідачем, відповідачу було надано кредит у гривнях із базовою відсотковою ставкою 2,5 % із розміром щомісячних платежів 7 % із внесенням до 25 числа місяця, наступного за звітним /а.с. 8/. Таким чином, судом встановлено, що позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір на вищевикладених умовах на 55 днів, що підтверджується і самим відповідачем /заява від 10.11.2015 року/. При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості за договором б/н від 21.07.2010 укладеного між сторонами, що доданий позивачем до позовної заяви, відповідач умови вказаного договору виконав належним чином, оскільки за відповідний період заборгованість відсутня /а.с. 5/. Подальше існування договірних відносин між сторонами відповідач заперечує. Водночас, представник позивач на підтвердження існування таких відносин у позовній заяві посилається на те, що відповідач підписав заяву 21.07.2010 року, що він ознайомився з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, та, таким чином, дав згоду, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, Пам'яткою клієнта становить між ним та банком договір про надання банківських послуг /а.с. 7/. Однак таке твердження є необґрунтованим. Оскільки відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. В силу ч. 1 ст. 1056 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. ВСУ у своїй постанові від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, сформував правову позицію, згідно якої Умови споживчого кредиту… не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки відповідачем вони не підписувалися. У постанові ВСУ від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 міститься висновок про те, що Умови, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін. При цьому у цій же постанові ВСУ висловив правову позицію, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Адже законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Таким чином, позивач не надав жодного доказу того, що кредитний договір від 21.07.2015 року був укладений більш ніж на 55 днів або його дія була продовжена, а також те, що відповідачу було передано кредитні кошти у розмірі 8 000,00 грн. та наявність заборгованості за кредитним договором від 21.07.2010 року на загальну суму 17 387,09 грн., як зазначає представник позивача у позовній заяві. Оскільки, з огляду на вищевикладене, підписання відповідачем заяви про згоду, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами разом із Пам'яткою клієнта становить між ним та банком договір про надання банківських послуг /а.с. 7/ не може слугувати підтвердження того, що вказане є складовою частиною укладеного 21.07.2010 року між сторонами кредитного договору, враховуючи, що вони не підписувалися відповідачем, а Памятка клієнту а Тарифи взагалі суду не були надані позивачем. Не довів позивач і отримання відповідачем кредитних коштів після закінчення дії кредитного договору від 21.07.2010 року. Крім того, відповідач у заяві від 29.05.2015 року посилається на те, що позовні вимоги не визнає, оскільки із його банківської картки шахрайським способом були переведенні кошти /а.с. 50/. Як вбачається із відповіді на запит слідчого СВ Гребінківського РВ УМВС України в Полтавській області № 3708 від 04.06.2015 року у провадженні слідчого перебувають матеріали кримінального провадження № 12015170150000261 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за заявою [PERSON] про те, що в серпні місяці 2013 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами в сумі 5 000 грн., які знаходились на банківській карті ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] зареєстрованій на [PERSON] /а.с. 62/. Однак вказане твердження відповідача у заяві від 29.05.2015 року суд не приймає до уваги, оскільки сторони не надали доказів того, що відповідна банківська карта стосується предмету даного спору. В той же час, суд своєю ухвалою від 02.06.2015 року визнавав явку представника позивача та відповідача обов'язковою для надання особистих пояснень. Однак представник позивача та відповідач 16.06.2015 року у судове засідання не з'явились. Ухвалою суду 16.07.2015 року знову явка представника позивача визнавалась обов'язковою, однак 13.08.2015 року представник позивача все одно не з'явився в судове засідання. 02.11.2015 року повторно надав клопотання про розгляд справи у його відсутність. За таких обставин, виходячи із принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішуючи справу на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вищезазначеного, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову, та з урахуванням положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для присудження судових витрат з відповідача на користь позивача. З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 207, 526, 629, 1054, 1056 ЦК України, враховуючи правові позиції ВСУ, викладені у постановах від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14, від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13,

Outcome: dismissed