Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

17 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 40612 грн. 74 коп. та судовий збір. В позовній заяві зазначав, що 17 лютого 2006 року відповідач відповідно до договору кредиту отримав кредит в розмірі 15800 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Посилаючись на те, що відповідач не виконав умови договору та станом на 30 листопада 2014 року за ним рахується заборгованість в сумі 40612 грн. 74 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 7989 грн. 23 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 30213 грн. 38 коп., штрафу, який складається з фіксованої частини в розмірі 500 грн. та процентної складової в розмірі 1910 грн. 13 коп., просив стягнути з нього на свою користь дану заборгованість та понесені судові витрати. Разом з тим, згідно заяви представника позивача, що надійшла до суду 07 липня 2015 року, були уточнені позовні вимоги, відповідно до яких позивач просив стягнути заборгованість по відсоткам за період з 06 липня 2007 року по 31 травня 2015 року в розмірі 17750 грн. 12 коп., оскільки 31 травня 2011 року відповідачем була погашена заборгованість станом на 06 липня 2007 року за судовим рішенням №2-359 від 21 квітня 2008 року. Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та дату слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Від представника позивача неодноразово надходили заяви про розгляд справи у його відсутність за наявними у справі доказами. Відповідач в наданих суду заявах просив розглянути справу у його відсутність та застосувати строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом було встановлено, що 17 лютого 2006 року між банком та відповідачем був укладений в письмовій формі договір без номеру у вигляді заяви [PERSON] на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки (далі - Договір), в якому вони узгодили всі умови цього Договору. Відповідно до договору банк надав відповідачу кредит у в сумі 8000 грн. шляхом перерахування коштів на платіжну картку.За користування кредитом позичальник зобов'язався сплачувати позивачу проценти в сумі 3 % в місяць на залишок заборгованості (а.с.10). Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Із заяви [PERSON] вбачається, що банк надав відповідачу кредит в розмірі 15800 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначеною заявою відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві. Пунктом 5.12 Умов, які були затверджені наказом Приватбанк ТОВ МКБ Москомбанк № С-120 від 20 липня 2005 року, встановлено строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за цим договором упродовж п'яти років. Однак, вказані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не містять підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невідємності від заяви позичальника. У заяві не зазначено, що неврегульовані у ній питання регулюються відповідно до Умов (а.с.69-72). Матеріали цивільної справи не містять доказів того, що підписуючи заяву, відповідач розумів вказані Умови, у т.ч. щодо погодження сторонами терміну позовної давності тривалістю пять років, що є порушенням вимог ст.259 ЦК України, що передбачає необхідність укладення договору про збільшення строку позовної давності у письмовій формі. Відповідно до ст.526, ч.1 ст.430 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки (ст.611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Законодавство відрізняє такі поняття як строк дії договору та строк (термін) виконання зобов'язання (ст.ст.530, 631 ЦК України). Поряд із встановленням строку дії договору встановлюються і строки виконання окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникає на основі договору. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). На підставі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, у відповідності до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тощо. За правилами ст.259 ЦК України сторони можуть укласти письмовий договір про збільшення позовної давності. Відповідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з ч.3 ст.254 ЦК України строк виконання щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місця строку. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів (Постанова Верховного суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13, Постанова Верховного суду України від 19 березня 2014 року). Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання свого боргу. З матеріалів справи вбачається, що банк повністю виконав взяті на себе зобов'язання, а позичальник навпаки, порушив умови договору в частині вчасного повернення кредиту, процентів, в зв'язку з чим рішенням №2-359/2008 Ленінського районного суду м.Миколаєві від 21 квітня 2008 року з [PERSON] було стягнено на користь банка заборгованість за кредитним договором №SAMDN20000005831432 від 26 лютого 2006 року за кредитом в сумі 7984 грн. 87 коп. та по відсоткам за користування кредитом в сумі 3186 грн. 36 коп. (станом на 06 липня 2007 року) (а.с.32). Згідно постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби від 18 травня 2011 року було закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-359, виданого 07 травня 2008 року (а.с.33), оскільки боржником [PERSON] було сплачено борг по судовому рішенню в розмірі 12441 грн. 23 коп. до Ленінського відділу державної виконавчої служби, що підтверджується квитанцією №ПН113 від 18 травня 2011 року (а.с.34). Виплата зазначеної суми підтверджується також даними розрахунку заборгованості, доданого до позову, та заявою позивача про уточнення позовних вимог. За розрахунком заборгованості станом на 31 травня 2015 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість за процентами в розмірі 17750 грн. 12 коп. (а.с.94-100). На підставі виписки з особового рахунку остання проплата була здійснена відповідачем [PERSON] 31 травня 2011 року в рахунок виконання рішення суду. Разом з тим, в ньому містяться відомості про надходження коштів за рахунок реалізації заставного майна 30 червня 2011 року та 03 серпня 2012 року, втім, докази передачі такого майна позивачу та його реалізації не надано, більш того, в заяві представника позивача від 08 вересня 2015 року повідомлено про відсутність інших доказів (а.с.116). Враховуючи, що в змісті позовної заяви та рішенні суду №2-359/2008 Ленінського районного суду м.Миколаєві від 21 квітня 2008 року містяться невідповідності щодо номеру кредитного договору, а згідно заяви про зменшення позовних вимог представник позивача визнав, що [PERSON] сплатив заборгованість по спірному кредитному договору, яка була стягнена на підставі рішенням суду, та відповідні дані містяться в розрахунку заборгованості, суд приходить до висновку про те, що в позовній заяві та рішенні Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21 квітня 2008 року йдеться про заборгованість за одним й тим же договором. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем була здійснена остання проплата за кредитним договором 18 травня 2011 року, яка документально підтверджена, в зв'язку з чим було закрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа №2-359, виданого 07 травня 2008 року на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21 квітня 2008 року, але позивач звернувся із даним позовом про стягнення заборгованості лише 17 грудня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Оскільки відповідно до ст.60 ЦПК Україниобовязок з надання суду доказів покладається на сторони, а представник позивача не надав доказів передачі заставного майна позивачу та його реалізації, що перериває строки позовної давності, та/або достовірних доказів поважності причини пропущення позовної давності, збільшення встановленої законом позовної давності до 5 років за домовленістю з відповідачем. Як передбачає ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи, що відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. На підставі ст.88 ЦПК України у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються відповідачем.

Outcome: dismissed