Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

18 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» (далі ТОВ) з позовом, в якому вказує, що 07 жовтня 2014 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №00132 (далі Договір) про придбання транспортного засобу вартістю 42600 грн. За умовами договору, транспортний засіб мав бути переданий [PERSON] протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок ТОВ завдатку, оплати по Договору та комісії. Такі платежі позивачем було здійснено 07 жовтня 2014 року 8520 грн. та 16 жовтня 2014 року 34080 грн., а всього 42600 грн. ТОВ повинно було передати позивачу транспортний засіб у строк не пізніше 26 лютого 2015 року, але свого обовязку не виконало. На неодноразові спроби розірвати договір, відповідач не реагував. Позивач також встановив, що ТОВ здійснює свою діяльність без відповідного дозволу Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг. Просить визнати договір фінансового лізингу №00132 недійсним та стягнути з ТОВ сплачені грошові кошти в сумі 42600 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримує. Представник відповідача, який, згідно з поштовими повідомленнями, за місцем реєстрації повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув. Відповідно до ст.74 ЦПК України, вважається повідомленим належним чином. Суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши доводи позивача, дослідивши надані докази, суд вважає що позов підлягає до задоволення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач 07 жовтня 2014 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №00132 про придбання транспортного засобу вартістю 42600 грн. За умовами договору, транспортний засіб трактор - мав бути переданий [PERSON] протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок ТОВ визначених договором платежів. Такі платежі позивачем було здійснено 07 жовтня 2014 року 8520 грн. та 16 жовтня 2014 року 34080 грн., а всього 42600 грн. ТОВ зобовязане було передати позивачу транспортний засіб у строк не пізніше 26 лютого 2015 року, але свого обовязку не виконало. На неодноразові спроби розірвати договір добровільно відповідач не реагував. ТОВ здійснює свою діяльність без відповідного дозволу Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг. Дані обставини встановлені з пояснень позивача, із письмових доказів договору фінансового лізингу № 00132 від 07 жовтня 2014 року, додатку №1 до договору, листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг про те, що інформація про ТОВ до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, не внесена. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Згідно ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобовязана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову. Відповідно до п.4.1 Договору лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій поточний рахунок відповідно до умов Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Згідно з п.4 ст. 5 Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно- правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Положення «Про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», затверджене Нацкомфінпослуг 22 січня 2004 року № 21 встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг право надавати послугу з фінансового лізингу. Пункт 2.1. вказаного Положення встановлює, що юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг зфінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів),які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг ; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням замісцезнаходженням юридичної особи. Станом на 07 жовтня 2014 року частина 2 статті 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначала, що надання фінансових послуг здійснюється відповідно до закону, що регулює відносини у цих сферах. Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга це операції з фінансовими активами , що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках , передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Станом на 07 жовтня 2014 року п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачав, що в підприємства або підприємця на діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, повинна бути ліцензія. З огляду на зазначені правові положення та встановлені судом обставини суд вважає, що за Договором від 07 жовтня 2014 року ТОВ залучало фінансові активи кошти [PERSON] - для придбання у визначеному договором порядку останнім потрібного йому товару, тобто надало [PERSON] фінансові послуги. [PERSON] виконав вимоги договору і вніс платежі, що дає йому право на отримання товару у передбачений Договором строк. ТОВ не виконало умов договору і не надало позивачу товар. ТОВ не мало права укладати такий договір, тому що не мало передбаченого законом дозволу у виді ліцензії. Під час укладання договору відповідач не повідомив [PERSON] про те, що в нього немає ліцензії і, відповідно, ТОВ не має права надавати фінансові послуги. Промовчання відповідачем про відсутність у нього права укладати угоду суд розцінює як введення [PERSON] в оману щодо свого права укладати угоди про надання фінансових послуг. Тому за таких обставин договір необхідно визнати недійсним, стягнути з ТОВ отриману від [PERSON] суму за договором. Судовий збір за два види позовних вимог майнового та немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача в розмірі, що був чинним на момент звернення позивача з позовом до суду.

Outcome: approved