Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

19 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила вселити її до квартири [ADDRESS] та зобовязати відповідача не чинити перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05 жовтня 2001 року по 14 червня 2012 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання сторони придбали квартиру за адресою: м. Кривий Ріг вул. Тухачевського, 21/6, яка належить по ? частині кожному з сторін. Після розірвання шлюбу відповідач вигнав позивача з квартири, хоча вона в ній зареєстрована, і є співвласником. Відповідач заборонив спілкуватися з сином. Крім того, відповідач перешкоджає користуватися квартирою, не дозволяє забрати особисті речі і взагалі не дозволяє проживати в ній, в звязку з цим позивач вимушена проживати у сторонніх людей. Вважає, що з вини відповідача вона не може вселитися до квартири, співвласником якої вона являється. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити, суду пояснила, що відповідач перешкоджає позивачу користуватися квартирою, змінив замки на двері, забороняє спілкуватися з сином. Зазначила, що справи на розгляді в суді, а також заяви на розгляді інших органів щодо питання про визначення участі у вихованні та спілкуванні з дитиною відсутні. До органів поліції позивач не зверталася, будь-які акти щодо неможливості потрапити до квартири не складалися. Позивач зверталася до відповідача для вирішення питання поза судом ще до подачі позовної заяви, а після цього надавала представнику відповідача та відповідачу мирову угоду, на затвердження якої останні не погодилися. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки вони не доведені жодними доказами, суду пояснив, що відповідач жодним чином не чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, ? якої належить позивачу і цей факт стороною відповідача визнається, щодо зміни замків на вхідних дверях йому нічого не відомо. Зауважив, що позивач, як йому відомо, знаходиться за межами країни, і жодного разу не приходила до відповідача вирішити питання поза судом. Посилання представника позивача на відсутність згоди відповідача на затвердження мирової угоди як на доказ у справі вважає необґрунтованими, оскільки викладене в угоді покликається з позовними вимогами викладеними у позовній заяві, не враховуючи позицію відповідача. З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою [INFO] (а.с. 4-5). Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2001 року по 24 червня 2012 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 6-7). Позивачу належить ? частина квартири [ADDRESS] (а.с. 10), і це стороною відповідача було визнано в судовому засіданні, в звязку з цим Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України дана обставина, не підлягає доказуванню. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі урегульовані нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Співвласникам належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники обєкта права спільної часткової власності відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України мають здійснювати за взаємною згодою. Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники наперед можуть встановлювати порядок володіння та користування спільним майном, який може бути розрахований на тривалий період і стосуватися цілого комплексу вчинюваних співвласниками дій. В суді представник відповідача пояснив, що відповідач жодним чином не перешкоджав і не перешкоджають позивачу користуватися спірною квартирою і зазначив, що вони не заперечують проти її вселення, або\~\~ сплатити відповідну матеріальну компенсацію. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивачем такого позову може бути власник або титульний володілець речі і щодо якої відповідач ускладнює повноваження користування або розпорядження. Відповідачем виступає лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою такого позову являються посилання позивача, в тому числі на факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним певних правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним свого права, в даному випадку користування. Право власності, як абсолютне право, має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. В суді представник позивача зазначила, що [PERSON] перешкоджає позивачу користуватися квартирою, зокрема поміняв замки на вхідних дверях, у квартиру позивача не впускає. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача покладено обов'язок з доведення факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися належним йому майном, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб. В даному випадку позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, на які вона посилається в обґрунтування своєї позиції. Крім того, слід зазначити, що ні позивачем в позові, ні представником позивача в суді взагалі не зазначено у який спосіб та з якого часу відповідач [PERSON] позбавляє позивача можливості вільно користуватися належною їй власністю. Аналіз викладених обставин у сукупністю з нормами, як матеріального, так і процесуального права, дозволяють суду дійти висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених вимог, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed