Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

19.10.2016р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. Позивач у позовній заяві в обґрунтування вимог посилався на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 13.10.2007р. в Красногвардійському відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під актовим записом № 980. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], 30.11.2009р. народження. У позовній заяві позивач вказує, що шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з травня 2016р., коли позивач пішов проживати до батьків. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння, різні погляди на життя, втрата почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. У наданій суду заяві від 18.01.2017р. позивач просив шлюб розірвати, строк для примирення не надавати, та винести рішення в судовому засіданні за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. (а.с. № 25). Відповідачка [PERSON] в судові засідання 13.12.2016р. та 18.01.2017р. двічі поспіль не зявилася, про дату та час розгляду справи кожного разу була повідомлена належним чином за адресою наданою ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 10.11.2016р. (а.с. № 14), проте до суду повертаються конверти з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» або згідно даних пошукової системи сайту «Укрпошта» судову повістку не має можливості вручити ( а.с. № 22, 23). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197, 224-226 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 13.10.2007р. в Красногвардійському відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під актовим записом № 980 (а.с. № 5). Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], 30.11.2009р. народження ( а.с. №6). Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через, різні погляди на життя, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені з травня 2016 р., тобто більше пів року тому і з цього часу більше не відновлювалися, позивач від позову не відмовився, а відповідачка ніяких заперечень не надала, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що позивач не наполягав на стягненні з відповідачки судових витрат, то суд вважає за можливе не стягувати з відповідачки на користь позивача понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с.2) На підставі викладеного,

Outcome: approved