Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

18.03.2016 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. На даній площі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Відповідачі не є членами сімї позивачки. Реєстрація та проживання відповідачів в квартирі заважає роспоряджатися квартирою на свій розсуд. Посилаючись на викладене, позивач просила усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з неї [PERSON], [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог. 15.04.2016 року до суду з зустрічною позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог - [PERSON], [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідачі вчинили фіктивний договір та він не був учасником договору і про договір дарування йому було невідомо. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним та фіктивним договір дарування квартири [ADDRESS] від 14 лютого 2011 року та визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 10 лютого 2015 року. В судовому засіданні представник позивача по зустрічному позову підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідачів та [PERSON], заперечував проти задоволення позовних вимог. Третьої особи надали суду заяви про слухання справи за їх відсутністю. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Та відповідно до ч. 1ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Позивач є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10 лютого 2015 року. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі не є членами сім'ї позивачки [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що правові підстави для користування спірною квартирою відповідачами відсутні, подальше їх перебування у квартирі перешкоджає користуванню позивачкою належною їй квартирою. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» (п.24) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Вбачається, що на виконання договору дарування від 14.02.2012 року спірне нерухоме майно було передано відповідачу у власність, а відтак оспорений договір не може бути кваліфікований як фіктивний. За приписами ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Доказів умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину матеріали справи не містять. Крім того позивачем по зустрічному позову [PERSON] було надано згоду на укладання договору дарування дружині [PERSON] квартири [ADDRESS] - [PERSON]. Оскільки, судом відмовлено у позовних вимогах щодо визнання недійсним договору дарування від 14 лютого 2011 року, то не підлягають задоволенню вимоги про визнати недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 10 лютого 2015 року, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення первинного позову, та відмові у задоволенні зустрічного позову. Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved