Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

18.06.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за борговою розпискою. Позовні вимоги мотивовано тим, що 01.04.2014 року відповідач позичив у позивача грошові кошти в розмірі 26276,00 доларів США, що станом на час звернення позивача із позовом до суду складає 563620,00 грн. за офіційним курсом НБУ - 21,45. Кошти були позичені строком на 12 місяців, тож кінцева дата повернення коштів 01.04.2015 року. Також змістом розписки були передбачені проценти за користування позикою у розмірі 3% щомісячно, тому позивач здійснив нарахування відсотків за користування позикою за 12 місяців та заявляє до стягнення по процентам 22545,00 грн. Позивач зазначає, що починаючи з 01.04.2015 року відповідач ухиляється від взятого на себе зобов'язання та не дивлячись на нагадування позивача не має бажання повернути кошти. Оскільки у строк визначений в розписці відповідач суми позики та процентів за користування нею позивачу не повернув, останній звернувся до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 01.04.2014 року укладеним у вигляді боргової розписки в загальному розмірі 586165,00 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати. До початку судового розгляду представники позивача звернулись до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяв про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії розписки датованої 01.04.2014 року відповідач надав позивачу розписку в тому, що отримав від позивача грошові кошти в сумі 26276,00 доларів США строком на 12 місяців під три проценти щомісячно (а.с. 8). Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики позивачем надана боргова розписка. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як вбачається із позовної заяви і не спростовано відповідачем, зобов'язання за договором відповідачем не виконані. Крім того, наявність у позивача розписки вказує на відсутність виконання умов договору. Будь-яких доказів на спростування вимог позивача відповідач суду не надав, як і відсутні докази належного виконання відповідачем умов договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки відповідач порушив зобов'язання, встановлені договором, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів переданих за розпискою, як договором позики. При цьому, відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи зміст викладених норм чинного законодавства України, а також умови укладеного між сторонами договору позики у вигляді боргової розписки, суд вважає законними вимоги позивача про стягнення боргу за офіційним курсом НБУ станом на час звернення з відповідною позовною заявою до суду, оскільки станом на час прийняття рішення курс НБУ становить - 22,28, що не порушує прав відповідача, адже курс НБУ станом на час подання позовної заяви був меншим ніж на час ухвалення рішення по справі. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума основного боргу в розмірі 563620,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як вбачається зі змісту боргової розписки, сторонами договору позики був встановлений розмір процентів на рівні 3% щомісячно. За таких умов вимоги позивача про стягнення 3% за 12 місяців користування позикою є законними та підлягають до задоволення в межах заявлених позовних вимог з урахуванням положень ст. 11 ЦПК України. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума процентів за користування позикою в розмірі 22545,00 грн., що визначена позивачем. За наведених обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі у розмірі 586165,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved