Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

18.07.2016р. до Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON]з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона, [PERSON], є власником житлового будинку [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 липня 1991 року державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області за реєстром № 3-2372 і зареєстрованого в Слов'янському бюро технічної інвентаризації 01 серпня 1991 року за реєстраційним номером 69/3-а-164 стор. В даному житловому будинку значаться зареєстрованими, як член сім'ї, відповідачка [PERSON] - її дочка, і [PERSON] - її онук. З червня 2013 року відповідачі не стали проживати в належному їй на праві приватної власності житловому будинку, проте зняття з реєстрації провести в добровільному порядку відмовилися. Дані обставини примушують її звернутися до суду з цим позовом. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Реєстрація відповідачів в належному їй на праві приватної власності житловому будинку перешкоджає їй здійсненню права власності щодо даного житлового приміщення. Вона несе витрати по оплаті комунальних послуг за відповідачів, їй не надається можливим оформити субсидію. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати; охорони перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог частини 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено угодою між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідачі не проживають у зазначеному житловому будинку більше трьох років, вважає, що є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] та зняття їх з реєстрації за вказаною житлового дому. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча була належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, клопотання про розгляд справи у їх відсутність не надали. Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення. У судовому засіданні заслухавши пояснення позивача, свідків: [PERSON], [PERSON], які пояснили, що вони є сусідами позивача - [PERSON], яка мешкає по [ADDRESS]. Також там проживала донька позивача разом з своїм сином - [PERSON], однак з червня 2013 року [PERSON] та [PERSON], виїхали у невідомому напрямку, за даною адресою не проживають, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON], підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що: - у власності [PERSON]знаходиться будинок по [ADDRESS], що підтверджено договором купівлі-продажу від 12 липня 1991року, посвідченого держаним нотаріусом Першої Слов'янської держаної нотаріальної контори Причепа В.Р. (а.с.5); - у вказаному будинку, починаючи з 12 липня 1991 року зареєстрована доньки позивача - [PERSON], онук позивача - повнолітній [PERSON], що документально підтверджується домовою книгою для прописки громадян у буд. [ADDRESS] (а.с.6-7); - відповідно до акта від 15.07.2016 року, складеної керівником мікрорайону Черевківка м. Слов'янська, донька позивача - [PERSON] та її повнолітній син [PERSON], який є онуком позивача, за адресою: [ADDRESS], не проживають з червня 2013 року по теперішній час (а.с.8). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частинами першою та другою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Добровільно відповідачі [PERSON] та [PERSON] не бажають знятися з реєстрації, не несуть витрат по утриманню даного будинку. Судом не було встановлено, що зі сторони [PERSON] вчинено будь-які перешкоди у користуванні будинком з боку [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо останні були відсутні з поважних причин, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка була відсутня понад 6 місяців без поважних причин, у зв'язку з чим за нею не зберігається жиле приміщення. Стаття 72 ЖК України вказує, що визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вище викладені докази, суд приходить до переконання, що [PERSON] довела свої вимоги в частині визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS], а тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved