Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

19.11.2018 [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та внесення змін до Державного земельного кадастру. Мотивуючи позовні вимоги, тим що 28 вересня 2001 року між позивачами з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір дарування будинку і землі за адресою: [ADDRESS] Договір посвідчений 28.09.2001 року державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори Наконечною Н. П. [PERSON] К. Я. подарувала їм жилий будинок з надвірними побудовами і земельну ділянку розміром 0,48 га, надану для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться в [ADDRESS] . 10.10.2001 року право власності на житловий будинок було зареєстроване у Лубенському МБТІ, про що зроблено відмітку на договорі дарування. 16 жовтня 2001 року Великосорочинською сільською радою [PERSON] виданий Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] , який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № [NUMBER] , на земельну ділянку площею 0,24 га. 16 жовтня 2001 року [PERSON] виданий Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] , який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 267, на земельну ділянку площею 0,24 га. Вони були переконані в тому, що мають необхідні документи, які підтверджують право власності на житловий будинок і земельну ділянку. Дізнавшись про те, що отримані ними у 2001 році державні акти не містять актуальну на даний час інформацію про земельні ділянки, і їхні ділянки не включені до Державного земельного кадастру, вони вирішили виготовити нову технічну документацію на землю, здійснити державну реєстрацію земельних ділянок та зареєструвати своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На їхнє замовлення виготовлена технічна документація по встановленню (відновленню) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з врахуванням рішення 16 сесії Великосорочинської сільської ради 21 скликання від 05 квітня 1994 року «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок в с. Великі Сорочинці». Згідно цього рішення [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,48 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,33 га. 21.08.2018 \~ \~ \~ \~року дві земельні ділянки, як об`єкти права спільної сумісної власності подружжя, зареєстровані у Державному земельному кадастрі: \~ \~ \~ \~для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,1500 га; \~ \~ \~ \~для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,3300 га. 14 вересня 2018 року вони звернулися до відділу державної реєстрації речових прав виконавчого комітету Миргородської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності. 20 вересня 2018 року їм відмовлено у державній реєстрації права власності. Підставою для відмови вказано, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно через численні помилки у державних актах та наявні виправлення. На заяву щодо пояснення розбіжності у площах земельних ділянок, які вказані у державних актах та у витягах із ДЗК, відділом у Миргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області 24.09.2018 року надано відповідь, що вірною є інформація, викладена у витягах з державного земельного кадастру про земельні ділянки НВ-5307741002018 та НВ-5307741082018 від 21.08.2018 року. Державні акти, які були видані 16.10.2001 року, містять технічні та орфографічні помилки. На момент укладення договору дарування будинку і землі вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Помилково вказана у виданих державних актах площа земельних ділянок 0,24 га суперечить тому, що згідно договору дарування вони отримали у спільну сумісну власність ділянку площею 0,48 га. У державному акті на право приватної власності на землю [NUMBER] , виданому [PERSON] в графі «Прізвище, ім`я, по батькові» виявлено необумовлене виправлення по батькові власника земельної ділянки. У Державному акті на право приватної власності на землю [NUMBER] , виданому [PERSON] в графі «Прізвище, ім`я, по батькові» записано ім`я власника « [PERSON] ». Інструкцією про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, яка діяла на момент видачі нам вищезазначених державних актів, встановлено, що виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку державного акту не допускається. П. 4.4 Інструкції передбачав, що у разі виявлення у виданому державному акті орфографічних або технічних помилок землевласнику видається новий державний акт замість зіпсованого. З 01.01.2013 року державні акти про право власності на земельні ділянки не видаються, отже вони не можуть отримати нові державні акти, тому змушені звернутися до суду із позовною заявою про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та внесення змін до Державного земельного кадастру. Відповідно до ухвали судді від 23 листопада 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , [PERSON] в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 25 лютого 2019 року у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та в несення змін до Державного земельного кадастру залучити в якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області. Ухвалою суду від 19 березня 2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви, просили їх задовольнити. Представник відповідача Великосорочинської сільської ради Миргородського району в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с. 86). Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду пояснення, в яких просив розглядати справу без участі представника, при вирішенні спору покладається на розсуд суду, та пояснив, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області не розпоряджається землями, які знаходяться у приватній власності (а.с. 70). Заслухавши позивачів, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного Судом встановлено, 28 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір дарування будинку і землі, посвідченого 28.09.2001 року державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори Наконечною Н. П. За Договором дарування [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] жилий будинок з надвірними побудовами і земельну ділянку розміром 0,48 га, надану для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 17). 10.10.2001 року право власності на житловий будинок було зареєстроване у Лубенському МБТІ, про що зроблено відмітку на договорі дарування. 16 жовтня 2001 року Великосорочинською сільською радою [PERSON] виданий Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] , який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 268, на земельну ділянку площею 0,24 га (а.с. 19). 16 жовтня 2001 року [PERSON] виданий Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] , який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 267, на земельну ділянку площею 0,24 га (а.с. 18). 21.08.2018 \~ \~ \~ \~року земельні ділянки, зареєстровані у Державному земельному кадастрі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,1500 га; \~ \~ \~ \~для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,3300 га (а.с. 21-32). 20 вересня 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на земельні ділянки у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно через численні помилки у державних актах та наявні виправлення (а.с. 33,34). 24 вересня 2018 року відділом у Миргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області надано відповідь щодо розбіжностей у площах земельних ділянок, які вказані у державних актах та у витягах із ДЗК, де вказано, що вірною є інформація, викладена у витягах з державного земельного кадастру про земельні ділянки НВ-5307741002018 та НВ-5307741082018 від 21.08.2018 року (а.с. 35). Згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Положеннями ч. 1 ст. 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно зі ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У постанові Верховного Суду України у справі № 6-46цс14 від 04.06.2014 року висловлена наступна правова позиція: «Відповідно до статті 126 ( в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 Земельного кодексу України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.» Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги позивачів не суперечить закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. В зв`язку з тим, що позивачі не заявляють вимоги про стягнення з відповідачів на їх користь судових витрат, суд,

Outcome: approved