Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

19.06.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.04.1991р. сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка є вже повнолітньою. 03.09.2008 р. шлюб був розірваний. За час шлюбу ними був придбаний житловий будинок в [ADDRESS], з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці, площею 1203 м.кв. по фактичному користуванню. Договір купівлі-продажу був вчинений відповідачем за їхні спільні кошти. Після розірвання шлюбу вони продовжують мешкати разом однією сім'єю та вести спільне господарство. Відповідач виїздить на заробітки до Росії. Він привозить додому зарплату та пересилає їй кошти по пошті. В будинку вона мешкає з донькою та з онукою, на підставі чого просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS], в порядку розподілу майна, набутого нею за час шлюбу з відповідачем. В судове засідання позивачка з'явилася, позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Надалі надала суду заяву якій просила розглянути справу без її участі (а.с.32). Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, в зв'язку з чим справа розглядається в порядку заочного розгляду на підставі Ухвали від 19 січня 2015 року. Представник комунального підприємства «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації» суду пояснив, що відповідно до матеріалів інвентарної справи житловий будинок в [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 11.02.1994р. Будь-яких відомостей щодо зміни зазначеного власника в матеріалах інвентарної справи не міститься. Також не міститься відомостей щодо здійснення інвентаризації об'єкту для подальшого відчуження. Суд, заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що 20.04.1991 року між сторонами був укладений шлюб, який Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 03 вересня 2008 року, розірвано, що підтверджується копією Рішення Верхньодніпровського районного суду від 03 вересня 2008р. по цивільній справі №2-207/2008р. за позовом [PERSON] до [PERSON], про розірвання шлюбу (а.с. 15). 11.02.1994р. між Хоменко Валентиною Олександрівною, яка діяла від імені к-пу ім.. Горького (продавець) та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS], з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці, площею 1203 м.кв. по фактичному користуванню, посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровського державної нотаріальної контори Комаровою І.В., зареєстрований в реєстрі за №1-239 (а.с. 7-8). Договір купівлі-продажу зареєстровано 22.02.1994р. в КП «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації» (зворотна сторінка а.с. 8). Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно п. 1 та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (ред. 2003р.), цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (ред. 2002р.), цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Згідно ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Отже на спірні правовідносини розповсюджуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (ред. 1969р.) в частині виникнення права власності подружжя, а також положення Цивільного кодексу України (ред. 2003 р.) та Сімейного кодексу України (ред. 2002р.) в частині правовідносин, які продовжують існувати з 1 січня 2004 року (після набрання чинності ЦК України та СК України). Відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС України (закон, що діяв на момент укладання договору купівлі-продажу будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Оскільки, спірний будинок був придбаний в період шлюбу, то в силу ст.ст. 22, КпШС України є спільною власністю подружжя в рівних частках. Відповідно до ст.ст. 63, 68 СК України (ред. 2002р.) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що спірний будинок придбаний в період перебування сторін в шлюбі, є спільною власністю сторін, в договорі купівлі-продажу покупцем зазначений відповідач та право власності за відомостями БТІ зареєстровано за відповідачем, тобто за публічними відомостями відповідач є єдиним власником спірної квартири, то позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ст. 88 ЦПК України , стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Outcome: approved