Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

19.11.2019 року позивач [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що він і його дочка є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований син померлої дружини позивача [PERSON] , проте в будинку не проживає з березня 2015 року. Позивач вказує, що реєстрація відповідача у належному йому будинку порушує його право вільно розпоряджатися своїм майном Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав, підтвердив, що в належному позивачеві будинку він не проживає. Відповідно до ч.4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму\~Верховного\~Суду\~України від\~12\~червня\~2009\~року\~N\~2\~«Про\~застосування\~норм цивільного\~процесуального\~законодавства\~при розгляді\~справ\~у\~суді першої\~інстанції» судам роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить житловий будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки виданої Веприцькою сільською радою 11.11.2019 року в будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , але понад три роки по місцю реєстрації не проживає. Згідно акта обстеження від 27.02.2017 року за підписом депутата Веприцької сільської ради, [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] не проживає. Згідно пояснень позивача, [PERSON] син його покійної дружини [PERSON] зареєстрований в будинку з 02.09.2006 року, але фактично не проживає в будинку з березня 2015 року. В судовому засіданні відповідач також підтвердив, що в будинку більше трьох років не проживає, власником будинку не являється. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15\~постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved