overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

19.07.2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем. Позивач звернулась до суду з заявою про слухання справи за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримує та просить задовольнити, фактично шлюбно- сімейні відносини між ними припинені з липня 2017 року, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «[PERSON]», від позовних вимог про залишення дитини на її утримання та про покладення грошових витрат щодо утримання дитини на позивача відмовилась. Відповідач звернувся до суду з заявою з проханням слухати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.05.2006 року Від шлюбу у сторін народилась дитина [PERSON], [INFO]. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з липня 2017 року у зв'язку з тим, що сторони не досягли порозуміння щодо сімейних стосунків, сім'я існує формально, позивач з відповідачем спільне господарство не ведуть. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Як вбачається з матеріалів справи у сторін не склались подальші шлюбні відносини, у зв'язку з чим збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

19.07.2017 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем, зареєстрований 10 вересня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 1395. В обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві, зазначає про те, що внаслідок втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя не склалося, у зв'язку із чим сторони у справі протягом тривалого часу не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила суд позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 10 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 1395, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 10.09.2011 року. Від шлюбу сторони у справі мають сина - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв'язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові та поваги одне до одного. Протягом тривалого строку сторони у справі не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному конкретному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

19.07.2017 року позивач звернулась до Любашівського районного суду Одеської області з зазначеним позовом, вказавши, що 19 серпня 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного проживання в шлюбі вони мають одну неповнолітню дитину. За час шлюбу між ними склалися стійкі неприязні відносини, виникали сварки, скандали, непорозуміння. Оскільки примирення між нею та відповідачем неможливе ні за яких умов, то вона просила суд розірвати їх шлюб. Позивач в судове засідання не зявилась, але надала до суду заяву про можливість розгляду справи в її відсутність, свої позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про можливість розгляду справи в його відсутність, позовні вимоги визнає повністю на розлучення згоден. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Як видно з позовної заяви позивача, в сім'ї склались ненормальні стосунки. За час шлюбу виникали сварки, скандали, непорозуміння, разом вони не проживають. Примирення між ними неможливе ні за яких умов. Із свідоцтва про укладення шлюбу видно, що сторони дійсно уклали шлюб між собою 19 серпня 2014 року в Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Любашівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 61 (а.с. 4). Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Спору щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя у сторін, на момент звернення до суду, немає. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання \~шлюбу, \~якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сімї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, \~позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

19.07.2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1050,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, усі обов'язки щодо утримання та виховання дитини позивач виконує самостійно. Сторони в судове засідання не зявились. Позивач до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій одночасно зазначила про те, що позов підтримує повністю. Відповідач до суду подав заяву згідно якої позов визнає повністю, просить розглядати справу за його відсутності. На підставі статей 158, 169 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту ЦПК України) суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд задовольняє позов в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

19.07.2017 року позивач звернулася в суд з позовом, в якому просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини; стягувати з відповідача на свою користь аліменти на її утримання в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно до досягнення дочкою [PERSON], [INFO], трьох років, тобто до [INFO]. В обгрунтування позову послалася на те, що 08/11/2014 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. Вказує, щ на даний час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримує лише допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Вказує, що відповідач працює на ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» та отримує заробітну плату, тобто має постійний дохід. На даний час вказує, що усі витрати по утриманню дитини несе сама. Сторони у судове засідання не з'явилися, подали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Відповідач зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, на сплату аліментів у визначеному позивачем розмірі, погоджується. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Також відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищенаведене та згоду відповідача на сплату на користь позивача аліментів у визначеному нею розмірі на утримання дочки [PERSON] та коштів на її утримання, суд,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

19.07.2017 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS], з підстав, встановлених статтями 71, 72 Житлового кодексу Української РСР. Позов мотивує тим, що відповідач не проживає у вказаній кімнаті без поважних причин з січня 2014 року. У судовому засіданні позивач пред'явлений позов підтримала і наполягала на задоволенні; відповідач не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином. За згодою позивача, 08.08.2017 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є наймачем кімнати [ADDRESS] в якій фактично проживає з січня 2010 року. За вказаною адресою зареєстровано і місце постійного проживання відповідача (а. с. 6, 8). Відповідно до статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - Кодекс) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як убачається з показань позивача, яку допитано судом в якості свідка, в січні 2011 року відповідач виїхав на заробітки в Російську Федерацію, де згодом створив іншу сім'ю. Після цього, відповідач на попереднє постійне місце проживання не повернувся. З січня 2014 року відповідач жодного разу не з'являвся в кімнаті [NUMBER] Гуртожитку, при цьому він не бере участі в утриманні цього жилого приміщення та оплаті житлово-комунальних послуг. Вказане свідчить про те, що відповідач у січні 2014 року добровільно покинув кімнату [NUMBER] Гуртожитку і з цього часу постійно не проживає в ній без поважних причин, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування цією кімнатою. Таким чином, пред'явлений позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

19.07.2017 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, вказавши, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 04.04.2014 р., від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] Так як відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, уточнивши позов просила стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивачка та відповідач надали заяви про слухання справи у їх відсутність, позивачка підтримала заявлені вимоги, відповідач визнав позов. Вивчивши матеріали справ суд встановив наступні обставини. Позивач і відповідач перебувають у шлюбі з 04 квітня 2014 року, від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], який проживає з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Відповідач добровільної допомоги на утримання дитини не надає, що порушує права позивачки передбачені ст. 180 Сімейного кодексу України відповідно до якої батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, тому позов про стягнення аліментів необхідно задовольнити та стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь держави судові витрати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

19.07.2017 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,0973 га., кадастровий номер 7422255100:01:001:0576, яка розташована за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер 26.10.2013 року. В обґрунтування позову зазначила, що не може отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно (земельні ділянки), оскільки у витягу з Державного кадастру про земельну ділянку НВ-7403766712016 вказано місце розташування земельної ділянки без зазначення номера квартири. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач надіслав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Проти задоволення позову не заперечують. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області надіслав заяву про розгляд справи без участі представника. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. 26 жовтня 2013 року помер чоловік позивачки [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (серія 1-ЕЛ № 218949). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 774269, виданого 01 липня 2008 року на підставі рішення Коропської селищної ради № 40 від 31 березня 1997 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0973 га., кадастровий номер 7422255100:01:001:0576, яка розташована за адресою [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). За повідомленням нотаріальної контори спадкоємцем майна померлого [PERSON] за законом є його дочка [PERSON], яка відмовилася від прийняття спадщини та дружина [PERSON], яка прийняла спадщину подачею заяви до нотаріальної контори.. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 червня 2017 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у витягу з Державного кадастру про земельну ділянку НВ-7403766712016 вказано місце розташування земельної ділянки без зазначення номера квартири. Згідно п «г» ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

19.07.2017 року представник ПАТ Миколаївобленерго менеджер із збуту електроенергії [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на користь ПАТ Миколаївобленерго заборгованість за договором реструктуризації в сумі 7816,65 грн. та судовий збір, мотивуючи тим, що 16.03.2017 року між ПАТ Миколаївобленерго та відповідачкою укладено договір реструктуризації № 4191045Р заборгованості побутового споживача за електроенергію. Відповідачкою порушено вимоги даного договору. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій позовну заяву підтримала , просила її задовольнити. Також просила справу слухати без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як видно при огляді договору реструктуризації № 4191045Р заборгованості побутового споживача за електроенергію, копія (а.с.4) 16.03.2017 року між ПАТ Миколаївобленерго та відповідачкою укладено даний договір, згідно вимог якого боржник сплачує кредитору заборгованість за спожиту електроенергію по Договору про користування електричною енергією № 4191045 01.04.2010 року в сумі 7844 гривень, у порядку та на умовах, визначених даним договором. Пунктом 2.1 договору передбачено, що позивач надає відповідачу розстрочку у погашенні заборгованості на суму 7844 гривень строком на 6 місяців. Перший платіж відповідач здійснила 16.03.2017 року в сумі 27,35 гривень, в подальшому оплат від відповідача за договором реструктуризації не надходило. Статтями 525, 526, 527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватись належним чином, належними сторонами, відповідно до умов договору та норм цивільного законодавства України. Згідно вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на суму 1600 гривень.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

19.07.2017 року представник ТОВ Служба миттєвого кредитування директор [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ Служба миттєвого кредитування заборгованість за кредитом в сумі 2583,43 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач умови Договору належним чином не виконує. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі та просив справу слухати без участі представника позивача, проти винесення заочного рішення в разі неявки відповідача не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення, яке відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 30.12.2015 року між ТОВ Служба миттєвого кредитування та [PERSON] був укладений кредитний договір №151230-133433 та отримав кредит в розмірі 700 гривень. Відповідно до п.3.1 Договору відповідач зобов'язаний повернути отримані грошові кошти в розмірі 700 гривень, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 420 гривень у строк до 28.01.2016 року. Відповідач умов кредитного договору не виконав, оскільки станом на 04 липня 2017 року має прострочену заборгованість, загальна сума якої, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №151230-133433 від 30.12.2015 року, становить 2583 гривні 43 копійки, з яких: 161,27 гривень основний борг; 164,40 гривень проценти за договором; 2257,76 гривень пеня за договором. Таким чином встановлено, що боржник порушив зобовязання за кредитним договором. Згідно частини 1 статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені письмовими доказами в сумі 1600 гривень.

Outcome: approved