Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

19 квітня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» уклало з [PERSON] кредитний договір № R53700418252В, яким надало кредит на споживчі потреби сім'ї в сумі 100000 грн. на строк по 19 квітня 2015 року із щомісячною сплатою 24% річних, а також комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 1,69% щомісячно від початкової суми кредиту. За прострочення позичальницею зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати інших платежів вона повинна платити банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого зобов'язання за кожен день прострочення. Посилаючись на те, що позичальниця не виконує договір, ПАТ «ВТБ Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом, яку, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за порушення зобов'язання, станом на 25 липня 2014 року визначило у 60220 грн. 13 коп. за тілом кредиту, 5278 грн. 99 коп. за процентами, 8713 грн. 66 коп. за комісією за обслуговування кредиту. Позивач просив стягнути з відповідачки також 7090 грн. 39 коп. пені. [PERSON] подала зустрічний позов, в якому стверджує, що встановлений договором розмір пені у 0,5% за кожен день прострочення зобов'язання є несправедливим. Крім того, в договорі визначено недостатню кількість обов'язків банку щодо позичальника, а порядок зміни процентної ставки з ініціативи банку є дискримінаційним. У зв'язку з цим [PERSON] просила визнати кредитний договір недійсним та застосувати реституцію: зобов'язати банк з урахуванням сплачених нею коштів повернути їй 13588 грн. 96 коп. В судовому засіданні представник банку підтримав позов повністю і просив відмовити в зустрічному позові як безпідставному. [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Її представник просив відмовити в первинному позові, а зустрічний позов підтримав повністю; пояснив, що в кредитному договорі абсолютне значення подорожчання кредиту не враховує суми винагороди за управління кредитом. Суд вважає, що обидва позови належить задоволити частково з таких підстав. У відповідності з п.п. 1, 3 кредитного договору № R53700418252В від 19 квітня 2013 року, ПАТ «ВТБ Банк» зобов'язалось в порядку і на умовах, визначених договором та Правилами споживчого кредитування, надати [PERSON] кредит на споживчі потреби сім'ї в сумі 100000 грн. на строк по 19 квітня 2015 року із щомісячною сплатою 24% річних. На підставі п.п. 4.2, 4.3 договору [PERSON] повинна була щомісячними платежами до 19 числа кожного місяця відповідно до графіку гасити кредит та сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту. Згідно з п. 5.1 договору, у разі прострочення зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору [PERSON] зобов'язана сплачувати на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Як вбачається з меморіального ордеру № 66301 від 19 квітня 2013 року, банк перерахував на рахунок відповідачки 100000 грн. кредиту у відповідності з договором № R53700418252В від 19 квітня 2013 року. У відповідності з наданим банком розрахунком, [PERSON] станом на 25 липня 2014 року має поточну заборгованість за кредитом в сумі 42721 грн. 30 коп., заборгованість за простроченим кредитом - 16871 грн. 24 коп., у зв'язку з чим їй нараховано 534 грн. 18 коп. індексування інфляції, а також 3% річним за час затримки розрахунку на суму 93 грн. 41 коп. На цю ж дату банком нараховано [PERSON] 5077 грн. 71 коп. заборгованості за відсотками, 171 грн. 98 коп. інфляційних витрат і 3% річних на суму 29 грн. 30 коп. Їй також нараховано 8450 грн. простроченої заборгованості за комісією, 224 грн. 77 коп. інфляційних витрат і 3% річних на суму 38 грн. 89 коп. В розрахунку відсутні відомості про зарахування пені в цю суму (а.с. 20). Пеня за несвоєчасну сплату процентів, комісії та кредиту в розмірі 0,5% за кожен день прострочення виведена в окрему суму (а.с. 20, 113). [PERSON] в наданих суду письмових поясненнях не заперечувала правильності нарахування банком зазначених сум. Не заперечував правильності розрахунку цих позовних вимог і представник відповідачки [PERSON] Ні [PERSON], ні її представник не надали суду доказів того, що суми заборгованості за кредитним договором менші, ніж зазначено позивачем. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено: якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку з наведеним вимоги про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк» кредиту, відсотків та комісії підлягають до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Пунктом 5 частини 3 цієї статті визначено, що несправедливим є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Суд погоджується з твердженням [PERSON], що вимоги п. 5.1 кредитного договору є несправедливими, оскільки за умови нарахування пені за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язання річний розмір пені становить 183%. Це значно перевищує розмір процентів за кредитом. На підставі ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» наведений пункт договору належить визнати недійсним, у вимогах про стягнення пені відмовити. Згідно з ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. [PERSON] не зазначила, які її права обмежено кредитним договором, які саме обов'язки на неї покладено з порушенням принципу добросовісності. Суд вважає, що суб'єктивне враження позивачки про дисбаланс прав і обов'язків сторін за договором не може бути підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. На підставі п. 4.10 кредитного договору банк має право ініціювати перегляд та зміну розміру процентної ставки протягом строку дії цього договору. Про необхідність перегляду та зміну розміру процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення проекту договору про внесення змін до цього договору та відповідного листа. Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з'явитись до банку та підписати наданий банком договір про внесення змін. У разі не укладення договору про внесення змін щодо зміни розміру процентної ставки, незважаючи на інші умови цього договору, через 60 днів з дати відправлення листа з проектом договору строк повернення кредиту вважається таким, що настав. Суд вважає, що пункт 4.10 договору встановлює дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, оскільки на противагу праву банку збільшувати її розмір не надає позичальнику права вимагати зменшення відсоткової ставки. Крім того, незгода зі збільшенням відсоткової ставки покладає на споживача обов'язок негайно повернути кредит. Оскільки п. 4.10 договору несправедливий, його належить визнати недійсним. Однак визнання недійсними пунктів 4.10 і 5.1 не тягне за собою визнання недійсним всього договору. Пунктом 4.10 банк не скористався, оскільки не змінював процентної ставки. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Однак [PERSON] стверджує, що на виконання кредитного договору вона не сплачувала пені і не просить здійснити реституцію щодо пені (абз. 6 на а.с. 58). Суд не враховує письмові пояснення представника [PERSON] щодо абсолютного подорожчання суми кредиту (а.с. 97, 98), оскільки наведені в поясненнях обставини не є підставою зустрічного позову. На підставі наведеного і ст.ст. 526, 625, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: approved