Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-02 00:00:00

18.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом і просив захистити його права споживача шляхом стягнення з відповідача пені в сумі 1561 грн 53 коп., за період неповернення авансового платежу з 25 січня по 03 серпня 2016 року. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу двох планшетів на загальну суму 7600 грн він сплатив відповідачу авансовий внесок в сумі 7600 грн. В звязку з тим, що відповідач не виконав умови договору і не поставив оплачений ним товар, рішенням суду з відповідача стягнуто повну суму авансового платежу і штраф в сумі 380 грн. Посилаючись на те, що термін поставки придбаного товару закінчився 24.01.2016 року, а фактичне повернення авансу, стягнутого за рішенням суду, відбулося тільки 03.08.2016 року, позивач просив стягнути з відповідача за вказаний період прострочення пеню в сумі 1561 грн 53 коп., що передбачено пунктом 5.1.4 договору купівлі-продажу. Сторони в судову засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Позивач надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності; відповідач про причини неявки свого представника не повідомив. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Як встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.03.2016 року, яке вступило в законну силу 05.04.2016 року (а. с. 5-7), 05.12.2015 року сторони уклали Договір купівлі продажу № 05121503, відповідно до якого відповідач зобовязався поставити позивачеві два комплекти планшетів Asus Transformer Book T100ТАМ 64 Gb (Т100ТАМ-DK0028) загальною вартістю 7600 грн (далі Договір). На виконання пункту 4.2 Договору позивач сплатив відповідачу аванс, що дорівнює вартості товару. Пунктом 5.1.4 Договору передбачено повернення суми авансу в разі не поставки товару протягом 50 днів з моменту укладення Договору, а також сплата відповідачем пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення та штрафу в розмірі 5% від суми заборгованості (а. с. 5-7). В звязку з невиконанням умов Договору, вказаним вище рішенням суду з відповідача стягнуто на користь позивача суму авансового платежу в розмірі 7600 грн і штраф в розмірі 380 грн, а всього 7980 грн. Посилаючись на те, що з моменту закінчення строку поставки товару (24.01.2016 р.) і до фактичного отримання суми авансового платежу (03.08.2016 р.) пройшов значний час, позивач просить суд стягнути з відповідача за вказаний період прострочення пеню в розмірі 1561 грн 53 коп. Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного: 1. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В якості підстави стягнення пені позивач посилається на пункт 5.1.4 Договору. Водночас він не надав суду копію Договору, що унеможливлює перевірку судом наявності договірних підстав для стягнення з відповідача суми пені, при цьому вказане питання не було предметом дослідження Деснянського районного суду м. Чернігова, який ухвалив рішення від 25.03.2016 року. Таким чином, предявлені позивачем вимоги є недоведеними. 2. За змістом положень статті 549 ЦК України (далі Кодекс) пеня є різновидом неустойки, що нараховується у разі порушення боржником зобовязання. Неустойка регулюється главою 49 Кодексу, яка визначає основні положення забезпечення виконання зобовязання. Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача суми авансового платежу, позивач фактично відмовився від Договору, що передбачено пунктом 1 частини першої статті 611 Кодексу і тягне за собою автоматичне припинення зобовязання. За таких обставин, відсутні законодавчі підстави для стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені. 3. Виходячи з мотивів, викладений в пунктах 1, 2 мотивувальної частини цього рішення суду, предявлений позов не підлягає задоволенню, що передбачає стягнення з позивача на користь держави судового збору в сумі 551 грн 20 коп. Висновок суду про необхідність стягнення з позивача судових витрат за предявлення позову про захист прав споживача повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, сформульованою в постанові від 30.11.2016 року (справа № 6-1121цс16), яка за приписом статті 3607 ЦПК України підлягає врахуванню усіма судами загальної юрисдикції.

Outcome: approved