Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

18 вересня 2020 року, представниця позивача [PERSON] адвокат Бобрешова С.А. звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, зменшити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.03.2019 р. з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі по 2000 грн. на кожну дитину щомісячно з 17.10.2018 р. і до досягненням дітьми повноліття - на 1/3 частину усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття та припинити стягнення аліментів, що стягуються за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.03.2019 р. з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] (до усиновлення [PERSON] ), [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, мотивуючи скрутним, нестабільним матеріальним становищем позивача, який немає стабільного та офіційного заробітку, яке суттєво змінилося після ухвалення вищевказаного рішення Овідіопольським райсудом Одеської області від 21.03.2019 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04.07.2019 р., яка набрала законної сили з дня її прийняття, зокрема, коштовні витрати позивача на оренду свого житла, сплату комунальних платежів та утримання та догляду за своєю матір`ю-пенсіонеркою [PERSON] , [INFO] , яка інвалідом ІІІ-ої групи згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0841566 від 19.10.2016 р. виданої довічно, без чергового переогляду, і яка має ряд хронічних захворювань, потребуючи постійного нагляду згідно довідки Шепетівської ЦРЛ, вказуючи при цьому на те, що згідно відомостей з ДРФОПП ДФС України № 39756 від 25.08.2020 р., позивач не отримував дохід за період з 01.04.2019 р. по 31.03.2020 р., у позивача відсутнє будь-яке нерухоме майно, за рахунок продажу якого, була б можливість сплачувати аліменти у вищевказаному розмірі, встановленого судом у розмірі 2000 грн. щомісячно на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Також, в позові вказується, що позивач всіляко вживає необхідних заходів задля сплати аліментів на дітей, з посиланням на квитанції про сплату аліментів за період з вересня 2019 р. по серпень 2020 р., доданих до позову. Також, представниця позивача зазначає, що для покращення житлових умов сім`ї позивача, його матір`ю [PERSON] , від іменні якої діяв позивач, за власні грошові кошти 04.08.2016 р. за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу (реєстр. № 947) було придбано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 135 кв.м, житловою 24,1 кв.м за адресою : [ADDRESS] , в якому постійно проживає та зареєстрована відповідачка разом з дітьми з червня 2018 р., витрати за комунальні послуги та утримання якого несе позивач та його матір згідно наданих до позову квитанцій. Окремо, в позові вказується, що в процесі усиновлення [PERSON] , [INFO] подружжям [PERSON] за рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 13.06.2018 р., яке набрало законної сили 18.06.2018 р., за нотаріально посвідченим договором дарування від 27.12.2017 р. (реєстр. № 2288), мати позивача [PERSON] - [PERSON] подарувала [PERSON] , [INFO] в особі його опікуна [PERSON] (відповідачки) 1/4 частину своєї квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м, житловою 25,5 кв.м, право власності на яку було у встановленому законом порядку зареєстроване за малолітнім [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109272862 від 27.12.2017 р. (номер запису про право власності : 24189338), що на думку представниці позивача, в порядку ст. 190 СК України, дає право позивачу на припинення стягнення аліментів з нього за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.03.2019 р. на користь відповідачки на користь [PERSON] на утримання [PERSON] (до усиновлення [PERSON] ), [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття. В судове засідання представниця позивача адвокат Бобрешова С.А. не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду заяву, в якій, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, просила суд, залишити без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині припинення стягнення аліментів, що стягуються за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.03.2019 р. з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] (до усиновлення [PERSON] ), [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, задовольнити позов в частині зменшення розміру аліментів, що стягуються за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.03.2019 р. з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі по 2000 грн. на кожну дитину щомісячно з 17.10.2018 р. і до досягненням дітьми повноліття - на 1/3 частину усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, який вона підтримала та проханням про проведення судового засідання по даній справі за її відсутності, не заперечуючи проти ухвалення судом заочного рішення по справі (а.с. 151-152). Представник відповідачки [PERSON] адвокат Нестеренко О.М. (згідно ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1035993) в судові засідання з розгляду по суті справи повторно (тричі) не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, особисто під розписку, а також зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток, не подавши відзиву на позов, надсилаючи на електронну адресу (скриньку) суду численні заяви про відкладення розгляду справи з підстав його участі в інших судових засіданнях Одеського апеляційного суду, а також, за станом здоров`я, без надання суду жодних документальних підтверджень поважності його численних неявок в судові засідання та з причин віднесення Овідіопольського району Одеської області до «червоної» зони карантинних заходів, що судом розцінюється як навмисне, умисне та штучне затягування розгляду даної справи без поважних причин неявок в судові засідання, і свідчить про ознаки зловживання своїми процесуальними правами, що не допускається і є неприпустимим згідно ст. 44 ЦПК України, а також враховуючи, що представник відповідачки [PERSON] адвокат Нестеренко О.М. у відповідності до приписів ст. 212 ЦПК України не позбавлений можливості приймати участь в судових засіданнях в режимі відео-конференції поза межами приміщення суду, однак з його боку відповідні заяви до суду не надходили, а тому суд вважає повторні неявки представника відповідачки не поважні, і дає підстави суду для розгляду справи в заочному порядку, проти чого не заперечувала представниця позивача у своєму електронному листі на адресу суду, враховуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою кожному гарантується право на своєчасний розгляд його справи судом, встановленим законом (а.с. 120,137,139,146,147,149,150). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку в підготовчому судовому засіданні, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст.ст. 191,281 ЦПК України. Ухвалою суду від 06.05.2021 р. на підставі заяви представниці позивача та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині припинення стягнення аліментів, що стягуються за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.03.2019 р. з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] (до усиновлення [PERSON] ), [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття - були залишені без розгляду. Дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові документальні докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, наведеною в параграфі 33 рішення у справі «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», заява №14448/88), параграфі 38 рішення у справі «Анкерль проти Швейцарії» («Ankerl v. Switzerland», заява № 17748/91), принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Як наведено в параграфі 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» («Kress v. France», заява № 39594/98, п. 72); «Кайя проти Австрії» («Kaya v. Austria», заява № 54698/00, п. 28). Згідно п.п. 17,23 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Так, з Постанови ВСУ від 05.02.2014 р. у справі № 6-143цс13 вбачається, що розмір аліментів, визначений рішенням суду - не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, так як стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Крім цього, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2018 р. у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Стаття 185 СК України встановлює, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд встановив, що з 25.09.2004 р., сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 02.11.2018 р. та в якому у них народилися діти : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13.06.2018 р. була задоволена заява подружжя [PERSON] , за участю заінтересованої особи Органу опіки та піклування виконкому Шепетівської міськради про усиновлення дитини, оголошено подружжя [PERSON] усиновлювачами [PERSON] , [INFO] , внесено зміни до актового запису № 436 від 21.08.203 р. про народження [PERSON] , складеного ВДРАЦС РС Шепетівського МУЮ у Хмельницькій області, змінивши його прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », по батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] », місце народження з «м. Хмельницький» на «м. Шепетівка», батьком записано [PERSON] , матір1ю [PERSON] (а.с. 21-24). Рішенням Овідіпольського райсуду Одеської області від 21.03.2019 р., залишеним без змін постановою ОАС від 04.07.2019 р. - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі по 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 17.10.2018 р. і до досягнення кожною дитиною повноліття (а.с. 13-20) Представниця позивача у позові посилається на скрутне, нестабільне матеріальне становища позивача, як платника аліментів, який немає стабільного та офіційного заробітку, і яке суттєво змінилося після ухвалення вищевказаного рішення Овідіопольським райсудом Одеської області від 21.03.2019 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04.07.2019 р., яка набрала законної сили з дня її прийняття, вказуючи на коштовні витрати позивача на оренду свого житла, сплату комунальних платежів та утримання і догляду за своєю матір`ю-пенсіонеркою [PERSON] , [INFO] , яка інвалідом ІІІ-ої групи згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0841566 від 19.10.2016 р. виданої довічно, без чергового переогляду, і яка має ряд хронічних захворювань, хворіє дисциркуляторною енцефалопатією 2 ступеню з вираженим лікворо-гіпертензійним та вестибуло-атактичним синдромом, гіпертонічною хворобою ІІ ст., має виражений астено-невротичний синдром, потребуючи постійного нагляду та спостереження низки лікарів, а також довготривалого прийому коштовних ліків згідно довідки Шепетівської ЦРЛ, а також, згідно відомостей з ДРФОПП ДФС України № 39756 від 25.08.2020 р., позивач не отримував дохід за період з 01.04.2019 р. по 31.03.2020 р., у позивача відсутнє будь-яке нерухоме майно, за рахунок продажу якого, була б можливість сплачувати аліменти у вищевказаному розмірі, встановленого судом у розмірі 2000 грн. щомісячно на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття та зазначається, що позивач всіляко вживає необхідних заходів задля сплати аліментів на дітей, з посиланням на квитанції про сплату аліментів за період з вересня 2019 р. по серпень 2020 р., доданих до позову (а.с. 35,44-60). Крім цього, судом встановлено, що для покращення житлових умов сім`ї позивача, його матір`ю [PERSON] , від іменні якої діяв позивач, за власні грошові кошти 04.08.2016 р. за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу (реєстр. № 947) було придбано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 135 кв.м, житловою 24,1 кв.м за адресою : [ADDRESS] , в якому постійно проживає та зареєстрована відповідачка разом з дітьми з червня 2018 р., витрати за комунальні послуги та утримання якого несе виключно позивач та його матір згідно наданих до позову квитанцій (а.с. 25-30,34,38-43). Також, з матеріалів позову вбачається, що в процесі усиновлення [PERSON] , [INFO] подружжям [PERSON] за рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 13.06.2018 р., яке набрало законної сили 18.06.2018 р., за нотаріально посвідченим договором дарування від 27.12.2017 р. (реєстр. № 2288), мати позивача [PERSON] - [PERSON] подарувала [PERSON] , [INFO] в особі його опікуна [PERSON] (відповідачки) 1/4 частину своєї квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м, житловою 25,5 кв.м, право власності на яку було у встановленому законом порядку зареєстроване за малолітнім [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109272862 від 27.12.2017 р. (номер запису про право власності : 24189338) (а.с. 31-33,36-37). Крім цього, постановою Хмельницького апеляційного суду від 02.04.2021 р., яка набрала законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає, було задоволено апеляційну скаргу захисника Бобрешової С.А. в інтересах [PERSON] та постанову Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.09.2020 р., якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт 120 годин зі стягненням судового збору 420,40 грн. - скасовано та провадження закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП (а.с. 118-119,153). У вказаній постанові суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції не перевірено чи було порушено [PERSON] норми ст. 183-1 КУпАП, що призвело до виникнення заборгованості по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання та становить 124321 грн. і такий висновок суду першої інстанції - не відповідає фактичним обставинам справи. Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів була частково погашена платником [PERSON] відповідно до виписки АТ «Ощадбанк» від 21.01.2020 р. по картковому рахунку в сумі 64369 грн., а сама заборгованість [PERSON] за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП повинна рахуватися з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання з 19.07.2019 р., якщо сукупний розмір її перевищує суму відповідних платежів на 6 місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання, а не з 17.10.2018 р., як вказано у протоколі. Таким чином, суд встановив і це об`єктивно підтверджується матеріалам справи, що з моменту ухвалення рішення Овідіопольським райсудом Одеської області від 21.03.2019 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04.07.2019 р., яка набрала законної сили з дня її прийняття, батько дітей [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання своїх дітей, хоча дійсно, сплата ним аліментів носить нерегулярний характер, що пояснюється мінливим та тимчасовим заробітком позивача з підстав, описаних вище, однак платник аліментів старанно погашає заборгованість по сплаті аліментів. Так, у 2020 році, у зв`язку з поширенням коронавірусної інфекції COVID-19 та загрози пандемії, з 12 березня 2020 на всій території Україні було запроваджено карантин відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», майже всі установи, організації та підприємства були закриті, тимчасово припинили свою підприємницьку діяльність ФОО-підприємці, у зв`язку з чим неофіційні доходи позивача суттєво знизились. Відповідно до положень ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З огляду на вищезазначене, на думку суду, позивач об`єктивно не має змоги сплачувати аліменти у розмірі 2000 грн. щомісячно на кожну дитину. Таким чином, враховуючи документально підтверджені факти, викладені представницею позивача, суд дійшов висновку, що розмір аліментів, які стягуються з нього за рішенням Овідіопольськог райсуду Одеської області від 21.03.2019 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04.07.2019 р. в порядку ст. 192 СК України, можуть бути зменшені з вказаної суми 2000 грн., які щомісячно стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] до 1/3 частину усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Таким чином, беручи до уваги вимоги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, вимог Законів, зокрема ст.ст. 182,183,192 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при визначенні (в даному випадку зменшення) розміру аліментів, враховуючи вищевказані обставини і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2021 року становить 1921 грн., з 1 липня - 2013 грн., з 1 грудня 20121 - 2393 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню, з урахуванням позиції позивача, викладеної у позові, що він ніколи не відмовлявся від утримання своїх доньок, а матір дітей [PERSON] не позбавлена законної можливості в подальшому, згідно ст. 192 СК України звернутися до суду з позовом про зміну (збільшення) розміру аліментів, у випадку документально підтвердженої зміни матеріального становища платника аліментів.

Outcome: approved