Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

18 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить розірвати шлюб із відповідачем зареєстрований 02 червня 2007 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №565 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмір 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON], з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що з 02 червня 2007 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя із відповідачем не склалося. Ведення між ними спільного господарства припинено та подальше збереження сімейних відносин є неможливим. Відповідач проживає окремо, син проживає разом з нею. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, хоча за законом зобов»язаний його утримувати. Враховуючи що [PERSON] офіційно працевлаштований та має можливість надавати допомогу на утримання дитини, а досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач просить про задоволення позову. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Просила розірвати шлюб із відповідачем та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ним повноліття. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав. Додатково пояснив, що позивач перешкоджає йому у спілкуванні із сином, чим чинить йому перешкоди у виконанні своїх як батьківських обов»язків так і прав. Крім того, підтвердив, що на день розгляду справи він офіційно працевлаштований, отримує стабільний дохід, за своїм станом здоров»я та матеріальним становищем може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Інших непрацездатних осіб, які б перебували на його утриманні не має. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони 02 червня 2007 року зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №565 та видано свідоцтво про шлюб. (а.с. 9). Від даного шлюбу позивач і відповідач мають спільного сина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданого 05 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с. 8). Між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач і відповідач впевнені, що сім?я їх розпалася і її збереження та примирення неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім?ї сторін є неможливим і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача і відповідача, а тому їх шлюб підлягає розірванню. Як встановлено у судовому засіданні спільна дитина сторін зареєстрована та проживає разом із матір'ю - позивачем [PERSON], що підтверджується довідкою Форма 3 виданою КК «Центр комунального сервісу №97» від 20.02.2016 року №441 (а.с. 7) та визнається сторонами. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, виходячи із положень закону, який регулює спірні правовідносини, у всіх інших випадках, ніж передбачено ст. 184 СК України, визначення розміру аліментів провадиться у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини (ст. 183 СК України). Враховуючи, що відповідач офіційно працевлаштований та має постійний заробіток, підстав для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі судом не встановлено. Відповідно до ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як зазначено у п.п. 16 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року за №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], суд виходить з того, що [PERSON] офіційно працевлаштований, має регулярний щомісячний дохід та може надавати матеріальну допомогу. Крім спільної дитини із позивачем, інших дітей, а також не працездатних осіб, які б перебували на його утриманні відповідача не має. Визнання [PERSON] позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. А відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини доходу [PERSON], але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 серпня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів в розмірі 551,20 грн. Крім того з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. за позовною вимогою про розірвання.

Outcome: approved