Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

18.07.2016 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє Мезін В. В., звернувся в суд із позовом до [PERSON] «Про визнання\~права власності\~в порядку\~спадкування»(вхідний № 3663/16-вх), на обґрунтування якого зазначив, що він є рідним сином [PERSON] , померлого [INFO] . Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 120,9 м2, житловою площею 68,2 м2, допоміжною площею 52,7 м2, з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: [ADDRESS] ,- а саме: на 1/4 частину житлового будинку (літера «А-1»); тамбуру (літера «а»); тамбуру (літера «а2»); сараю (літера «Б»); погребу (літера «Г»); вбиральні (літера «В»); гаражу (літера «М»); сараю (літера «Д»); літнього душу (літера «Ж»); воріт з хвірткою (літера «N»); огорожі (літера «N1»); огорожі (літера «N2»); хвіртки (літера «N3»),- що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності. Позивач прийняв спадщину, так як, мешкаючи в вищевказаному будинку, фактично вступив в управління спадковим майном, але у зв`язку з тим, що оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно був втрачений за невідомих обставин, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану частку житлового будинку, що належала померлому [PERSON] . Інформація про втрату вищевказаного правовстановлюючого документу була розміщена в засобах масової інформації. Крім нього спадкоємцем на спадщину після смерті [PERSON] також є його мати [PERSON] , яка теж має право на 1/4 частину спадкового майна. Окрім того, спадкоємцем є і його племінник, але він не вчинив жодної з дій, передбачених статтею 549 Цивільного кодексу Української РСР, що свідчили б про прийняття ним спадщини, і тому вважається таким, що відмовився від неї. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті його рідного батька [PERSON] . Просив визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 120,9 м2, житловою площею 68,2 м2, допоміжною площею 52,7 м2, з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: [ADDRESS] ,- а саме на 1/4 частину житлового будинку (літера «А-1»); тамбуру (літера «а»); тамбуру (літера «а2»); сараю (літера «Б»); погребу (літера «Г»); вбиральні (літера «В»); гаражу (літера «М»); сараю (літера «Д»); літнього душу (літера «Ж»); воріт з хвірткою (літера «N»); огорожі (літера «N1»); огорожі (літера «N2»); хвіртки (літера «N3») (а. с. 3 4). Розпорядженням керівника апарату суду № 411 від 22.08.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно з відповідним протоколом справу передано до розгляду головуючому судді Мащенко С. В. (а. с. 50, 51). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, проте скористався правом, визначеним частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за нотаріально посвідченою довіреністю Мезіна В. В. (а. с. 15, 16, 81). Представник позивача\~Мезін В.\~В.,\~що діє\~на підставі\~нотаріально посвідченої\~довіреності (бланк\~серії НВС\~№ 026798)\~у судове\~засідання також\~не з`явився,\~про дату,\~час і\~місце засідання\~повідомлявся належним\~чином відповідно\~до приписів\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~про причини\~своєї неявки\~не повідомив,\~однак надав\~заяву,\~зареєстровану за\~вхідним №\~2330/18-вх\~від 11.05.2018\~року,\~з проханням\~справу розглянути\~за відсутності\~сторони позивача,\~зазначивши,\~що не\~заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 80, 81). Відповідач [PERSON] у судове засідання теж не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала. Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного вище кодифікованого акту України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторони позивача свідчить відповідна заява представника, долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання позивачем та його представником особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, і від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечували позивач та його представник. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебуває на розгляді належного суду. Крім того, згідно пункту 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), повторно виданого 05.05.2016 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] помер [INFO] у віці 31 року у селищі міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, про що 06.06.1979 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області складено відповідний актовий запис № 104 (а. с. 7). Згідно з копією Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок (домоволодіння) від 16.01.1991 року, виданого виконкомом Нововодолазької селищної Ради народних депутатів, домоволодіння за адресом: [ADDRESS] ,- належить на праві особистої власності [PERSON] . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Нововодолазької районної Ради народних депутатів від 10.01.1991 року, замість договору купівлі-продажу укладеного 01.03.1977 року, у зв`язку із перебудовою житлового будинку. Житловий будинок зареєстрований Валківським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] та записаний 18.01.1991 року в реєстрову книгу під № 29, за реєстровим № 3484 (а. с. 8). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 09.06.2016 року, виготовленого КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частки кожному. Схематичний план земельної ділянки: житловий будинок (літера «А-1»); тамбур (літера «а»); тамбур (літера «а2»); сарай (літера «Б»); погреб (літера «Г»); вбиральня (літера «В»); гараж (літера «М»); сарай (літера «Д»); літній душ (літера «Ж»); ворота з хвірткою (літера «N»); огорожа (літера «N1»); огорожа (літера «N2»); хвіртка (літера «N3») (а. с. 9 12). Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданого 22.05.1975 року Нововодолазьким районним відділом ЗАГС Харківської області, [PERSON] народився [INFO] у селі Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про народження 22.05.1975 року зроблено запис за № 97, та його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). Згідно з повідомленням КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» від 23.01.2018 року № 44, станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] Ѕ частка на підставі свідоцтва про право власності від 16.01.1991 року та [PERSON] - Ѕ частка на підставі договору дарування (бланк серії ВАК № 795122) від 31.05.2003 року (а. с. 73). Відповідно до Ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 липня 1993 року [PERSON] продовжено строк для прийняття спадщини та визнано за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресом: [ADDRESS] , в тому числі і як за опікуном над їх із померлим дітьми (а. с. 77 78). З договору дарування від 31.05.2003 року (бланк серії ВАК № 795122), посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1294, вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частику житлового будинку за адресом: [ADDRESS] (а. с. 75). Згідно з Витягом Нововодолажського малого комунального підприємства технічної інвентаризації № 1076589 від 24.07.2003 року (бланк серії ВАА № 927881), власником Ѕ частки домоволодіння за адресом: [ADDRESS] ,- є [PERSON] на підставі договору дарування від 31.05.2003 року (а. с. 76). У газеті «Водолазький кур`єр» № 26 (1221) від 25.06.2016 року опубліковане оголошення про втрату оригіналу свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок (домоволодіння) від 16.01.1991 року № 3484 (а. с. 13). Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 49689871, виданою 01.11.2017 року о 12 годині 35 хвилин Нововодолазькою державною нотаріальною конторою за параметрами запиту « [PERSON] » у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а. с. 63). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 49689911, виданої 01.11.2017 року о 12 годині 36 хвилин Нововодолазькою державною нотаріальною конторою за параметрами запиту « [PERSON] , дата смерті [INFO] » у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а. с. 63 зворот). Постановою завідувача Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвської Т. М. від 06.07.2016 року (вихідний № 503) [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, який розташований за адресом: [ADDRESS] ,- у зв`язку із тим, що він не надав оригінал правовстановлюючого документу, який пройшов державну реєстрацію на частку житлового будинку за зазначеною адресою, виданого на ім`я [PERSON] , померлого [INFO] (а. с. 14). Як убачається із копії паспорту громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 27.02.2001 року на ім`я [PERSON] , останній з 22.10.1998 року зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а. с. 5). Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями) та Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями). Отже, відносини, пов`язані із спадкуванням майна померлої особи є цивільно-правовими та підлягають регулюванню нормами цивільного законодавства України. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України зазначений кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень цивільного кодифікованого закону України передбачено, що він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Змістом пункту 5 цих же Положень обумовлено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з правилами частин 1 та 2 статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. У відповідності із приписом статті 525 Цивільного кодексу Української РСР часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Таким чином, оскільки [PERSON] помер [INFO] , тому прийняття спадщини та відповідні спадкові відносини повинні регулюватись положеннями розділу VІІ Цивільного кодексу Української РСР. Аналогічної думки є й Пленуму Верховного Суду України, який у абзаці 2 та 3 пункту 1 своєї Постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснює, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 524 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємство здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місце тоді, коли воно не змінено заповітом. Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 49689871, виданою 01.11.2017 року о 12 годині 35 хвилин Нововодолазькою державною нотаріальною конторою за параметрами запиту « [PERSON] » у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а. с. 63). Отже, оскільки у судовому засіданні чітко встановлено, що [PERSON] за життя заповітів чи спадкових договорів не залишав, то спадкування майна після його смерті повинно було здійснюватися за законом, регламентованим розділом VІІ Цивільного кодексу Української РСР. На підставі вимог статті 527 вказаного кодексу спадкоємцями можуть бути особи, що були живі на момент смерті спадкодавця. Положення статті 529 цивільного кодифікованого закону Української РСР роз`яснюють, що при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Онуки є спадкоємцями спадкодавця за законом, якщо на час відкриття спадщини нема в живих того з батьків, який був би спадкоємцем. Оскільки позивач [PERSON] є рідним сином, що за законом мав право на спадкування майна [PERSON] , й наявність судового рішення у виді ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області від 07.07.1993 року доводить існування в нього ще й дружини [PERSON] як спадкоємця першої черги, що діяла від свого імені та як опікун дитини, суд вважає, що спадкоємцями за законом першої черги померлого [INFO] [PERSON] є його син позивач у справі [PERSON] та дружина відповідач у справі - [PERSON] . З огляду на положення статті 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. При цьому, дії, що свідчать про прийняття спадщини, визначаються у статті 549 вказаного кодифікованого нормативно-правового акту. Так, вважається, що спадкоємиць прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у керування або володіння спадковим майном або якщо він надав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Ці дії повинні бути виконані впродовж шести місяців з дня відкриття спадщини. Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), повторно виданого 05.05.2016 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] помер [INFO] у віці 31 року у селищі міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, про що 06.06.1979 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області складено відповідний актовий запис № 104 (а. с. 7). Тому місцем відкриття спадщини у цьому випадку є селище міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області й спадкоємці померлого повинні були впродовж шести місяців з 04.06.1979 року, тобто до 04.01.1980 року, звернутись із заявою про прийняття спадщини до відповідної державної нотаріальної контори або в той же строк фактично вступити у володіння належного померлому майна. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 49689911, виданої 01.11.2017 року о 12 годині 36 хвилин Нововодолазькою державною нотаріальною конторою за параметрами запиту « [PERSON] , дата смерті [INFO] » у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а. с. 63 зворот). З цього суд робить висновок про те, що відомостей про існування спадкових справ, заведених у зв`язку із прийняттям спадщини після смерті [PERSON] , не має, й ані сторони у цій справі, ані будь-яка інша людина із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті того, до нотаріуса не зверталась. Проте, відповідач у 1993 році зверталась до Нововодолазького районного суду Харківської області, який прийняв ухвалу 07.07.1993 року, та [PERSON] було продовжено строк для прийняття спадщини й визнано за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресом: [ADDRESS] , в тому числі і як за опікуном над їх із померлим дітьми (а. с. 77 78). Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу Української РСР визначено, що здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. За неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, як обумовлює частина 1 статті 14 цього ж кодифікованого акту, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікуни. Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданого 22.05.1975 року Нововодолазьким районним відділом ЗАГСу Харківської області, та паспортом громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 27.02.2001 року, [PERSON] народився [INFO] у селі Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, а отже на час смерті його батька [PERSON] [INFO] , він не досяг повноліття та йому не було п`ятнадцяти років. Як читко приписує імперативна норма статті 17 наведеного вище кодексу, місцем проживання визнається місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відтак, спадкоємиць, вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо довів, що він вступив у володіння спадщиною. Фактом прийняття спадщини є також сумісне мешкання спадкоємця із померлим безпосередньо на час його смерті й після. Доказом постійного проживання спадкоємця [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] є факт походження першого від другого й недосягнення ним п`ятнадцятирічного віку на час смерті того, а тому суд вважає доведеним факт прийняття позивачем спадщини, що відкрилась після смерті його батька, але юридично від його імені право на спадщину оформила мати, звернувшись до суду та отримавши 07.07.1993 відповідну ухвалу. Оскільки право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а підстав для усунення спадкоємця [PERSON] від спадщини [PERSON] , що передбачені статтею 528 Цивільного кодексу Української РСР, судом не встановлено, суд вважає доведеним, що позивач є спадкоємцем померлого як його рідний син, який був живий на час відкриття спадщини та прийняв її, так як постійно мешкав зі спадкодавцем, проте юридично він цього на час розгляду справи у суді не оформив. У судовому засіданні встановлено, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] входить тільки Ѕ частина домоволодіння, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- яку прийняли він та його матір дружина померлого відповідач у справі, тому з часу відкриття спадщини позивач став власником ј його частки. Спадкоємці, що прийняли спадщину, після того, як сплине шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, можуть отримати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (частина 1 статті 560 та частина 1 статті 561 Цивільного кодексу Української РСР). Відповідно до\~роз`яснень,\~викладених у\~пункті 4\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 24.06.1983\~року «Про\~практику розгляду\~судами України\~справ про\~спадкування» (із\~змінами та\~доповненнями),\~передбачений статтею\~549\~Цивільного кодексу\~Української РСР\~шестимісячний термін\~для прийняття\~спадщини може\~бути продовжений\~судом за\~заявою зацікавленої\~особи,\~за доведеністю\~поважності його\~пропуску.\~Якщо у\~встановлений термін\~позивач вступив\~в управління\~чи володіння\~спадковим майном\~або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно, а не про продовження строку прийняття спадщини. Таким чином, проаналізував всі наявні докази у їх сукупності, наведені та встановлені у судовому засіданні факти та відповідні ним правовідносини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення його позову повністю шляхом визнання за ним в прядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] права власності на ј частини житлового будинку загальною площею 120,9 м2, житловою площею 68,2 м2, допоміжною площею 52,7 м2, з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме на 1/4 частину житлового будинку (літера «А-1»); тамбуру (літера «а»); тамбуру (літера «а2»); сараю (літера «Б»); погребу (літера «Г»); вбиральні (літера «В»); гаражу (літера «М»); сараю (літера «Д»); літнього душу (літера «Ж»); воріт з хвірткою (літера «N»); огорожі (літера «N1»); огорожі (літера «N2»); хвіртки (літера «N3»),- так як іншим шляхом, окрім судового, оформити це право не уявляється за можливе. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved