Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

19.04.2011 прокурор в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради звернувся в суд із позовом до [PERSON] про витребування майна (земельної ділянки) з незаконного володіння, яку в подальшому 16.05.2012 уточнив та просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2005 року зареєстрований в реєстрі за №7972, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,4 га кадастровий номер 4610166300:06:002:0017, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнати недійсним державний акт на права власності на земельну ділянку видані [PERSON] серії ЯБ№345563 від 10.11.2005 року /том 1 арк.спр.1-4, 89-90/. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що рішеннями Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2010 та 21.12.2009 справи №2-179/10, 2-187/10, 2-184/10, 2-942/10 визнано недійсними та скасовано державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №342805, ЯБ №342809, ЯБ №342801, ЯБ №3428012 кадастровий номер 4610166300:06:002:0008, 4610166300:06:002:0007, 4610166300:06:002:0006, 4610166300:06:002:0005 площею 0,1000га кожна розташовані в [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , видані 26.10.2005 на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно, визнано недійсними договори купівлі-продажу зазначених вище ділянок, укладені 28.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що на підставі зазначених вище договорів купівлі-продажу спірних ділянок, [PERSON] 03.11.2005 року оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610166300:06:002:0017 площею 0,4000 га розташованої в [ADDRESS] . Вказує на те, що 05.11.2005 [PERSON] відчужила земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:06:002:0017 площею 0,4000 га, розташованої в [ADDRESS] [PERSON] , договір купівлі-продажу від 05.11.2005. При прийнятті рішень про підставність позовних вимог прокурора останнім було встановлено, що на момент укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок такі перебували у державній власності, рішення Брюховицької селищної ради про надання спірних ділянок у приватну власність відсутнє, а тому підстав для реєстрації права власності у вищезазначених осіб не було, відповідач набула право власності на земельну ділянку від особи, яка немала права її відчужувати, а тому позов підлягає задоволенню. Наведене є підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом з метою захисту інтересів держави як власника земельної ділянки в особі уповноваженого органу - Брюховицької селищної ради. Ухвалою від 22.04.2011 суд відкрив провадження у справі. Ухвалою від 14.07.2011 попереднього судового засідання призначено справу до судового розгляду. 03.04.2012 [PERSON] подала зустрічну позовну заяву та просить суд визнати її добросовісним набувачем земельної ділянки 4160166300:06:0026:0017, право власності на яку набуто за договором купівлі-продажу від 05.11.2005. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 05.11.2005 вона придбала земельну ділянку, жодних заборон чи обмежень, які б перешкоджали посвідченню договору купівлі-продажу не встановлено та перевірялось нотаріусом. Оскільки, вона на законних підставах набула право власності на земельну ділянку, просить у первісному позові відмовити, а зустрічний задовольнити /том 1 арк.спр.69-70/. 03.04.2012 [PERSON] , представник [PERSON] подав письмові заперечення на позовну заяву, просить відмовити у задоволені позову, 26.04.2012 подала заяву про застосування строків позовної давності /том 1 арк.спр. 72-74, 91/. Ухвалою від 04.02.2013 суд зупинив провадження у справі до вирішення Шевченківським районним судом міста Львова цивільної справи за заявою [PERSON] про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2010 року у справі №2-179/10 у зв`язку з нововиявленими обставинами. Згідно розпорядження від 26.09.20216 № 164 Шевченківського районного суду м.Львова призначено повторний автоматизований розподіл справи № 2-1696/11 провадження № 2/1328/220/13 за позовом Прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах Брюховицької селищної ради до [PERSON] про витребування майна від недобросовісного набувача. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2016 справу передано на розгляд судді Невойту П.С. /том 1 арк.спр. 170,171/. Ухвалою від 22.03.2019 суд поновив провадження у справі. На підставі ч.12 ст.33 ЦПК України 12 суд прийняв рішення про повторне проведення підготовчого провадження. 24.06.2019 заступником керівника Львівської місцевої прокуратури №2 скеровано на адресу суду клопотання про залучення правонаступника у справі в порядку ст.55 ЦПК України. В обґрунтування зазначає, що в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.06.2019, 27.12.2018 право власності (спільна часткова власність) на земельну ділянку кадастровий №46101300:06:002:0017 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 3-2390 від 27.12.2018 набули [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а тому просить залучити їх у справі правонаступниками [PERSON] /том 1 арк.спр. 194-197/. Ухвалою від 07.08.2019 суд залучив до участі в даній справі [PERSON] в її інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] як правонаступника відповідача [PERSON] том 1 арк.спр. 202/. 24.02.2020 представник [PERSON] адвокат Батьков В.В. подав клопотання про застосування строків позовної давності /том 1 арк.спр.216-217/. 24.02.2020 представник [PERSON] адвокат Батьков В.В. подав письмові додаткові пояснення. Просить у задоволенні позову прокурора відмовити, зустрічний позов підтримують, просять задовольнити /том 1 арк.спр.216-217/. Ухвалою від 27.11.2020 суд залучив до розгляду у справі за позовною заявою прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради до [PERSON] в її інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] про витребування майна від недобросовісного набувача та зустрічною позовною заявою [PERSON] в її інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до Брюховицької селищної ради про визнання добросовісним набувачем орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду. 25.02.2021 Львівська міська рада скерувала на адресу суду клопотання про заміну позивача та залучення правонаступника. Клопотання мотивує тим, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року №718-р. на виконання ст. 7-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Львівської області, згідно якого територіальні громади в.т.ч. Брюховицька ввійшла до складу Львівської територіальної громади /том 2 арк.спр.41-43/. Ухвалою від 25.02.2021 суд замінив позивача Брюховицьку селищну раду на Львівську міську раду. В судовому засіданні прокурор Мельник Н.В. позовні вимоги підтримав в повному обємі, під час виступів в дебатах просив долучити письмові пояснення з якими звертався до суду в дебатах. У зустрічному позові просив відмовити /том 2 арк.спр.131-136/. Представники позивача Львівської міської ради Цап П.М., Гордєєва О.В. позовні вимоги підтримали, покликаючись на вказані у позовній заяві обставини, зазначали, що з аналогічних правовідносин були прийняті судові рішення, які набули законної сили, а тому просять позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник відповідача Батьков В.В. у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також просив застосувати строки позовної давності з мотивів, зазначених в клопотанні. Зустрічний позов просив задовольнити. Представник органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Брикса Р.З. будучи в судовому засіданні просив при прийнятті рішення врахувати права неповнолітніх дітей, які отримали спадщину, а тому при вирішення спору має бути врахована співмірність між потребами держави та малолітніх дітей. В останнє судове засідання представник не прибув, подав заяву про проведення судового розгляду у його відсутності /том 2 арк.спр.130/. Вислухавши прокурора, представників позивача, представника відповідача, представника органу опіку, розглянувши пояснення представника органу опіки та піклування, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд приходить такого. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У відповідності до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. А згідно ч.1 ст.126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Судом встановлено такі обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.06.2010 справа №2-179/10 визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №342805 кадастровий номер 4610166300:06:002:0008, площею 0,1000га розташована в [ADDRESS] , виданий 26.10.2005 на ім`я [PERSON] , визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної вище ділянки укладений 28.10.2005 між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07.10.2010 апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду від 22.06.2010 залишено без розгляду /том 2 арк.спр.93-96/. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2010 справа №2-187/10 визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №342809 кадастровий номер 4610166300:06:002:0007, площею 0,1000га розташована в [ADDRESS] , виданий 26.10.2005 на ім`я [PERSON] , визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної вище ділянки укладений 28.10.2005 між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 22.11.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22.06.2010 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено /том 2 арк.спр.117-122/. Постановою Верховного суду від 24.10.2018 рішення апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року скасовано, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 22 червня 2010 року залишено в силі / том 2 арк.спр. 123-126/. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24.12.2012 справа №2-942/09 визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №342812 кадастровий номер 4610166300:06:002:0005, площею 0,1000га розташована в [ADDRESS] , виданий 26.10.2005 на ім`я [PERSON] , визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної вище ділянки укладений 28.10.2005 між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.05.2010 рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24.12.2009 залишено без змін / том 2 арк.спр.112-116/. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2010 справа №2-184/10 визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №342809 кадастровий номер 4610166300:06:002:0006, площею 0,1000га розташована в [ADDRESS] , виданий 26.10.2005 на ім`я [PERSON] , визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної вище ділянки укладений 31.10.2005 між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22.06.2010 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено /том 2 арк.спр.97-108/. Рішення до ВС України в касаційному порядку не оскаржувалося Судом першої інстанції встановлено, що необхідною умовою надання у власність земельної ділянки, яка перебуває у державній чи комунальній власності є наявність рішення відповідного органу, до виключної компетенції якого віднесено такі повноваження, право власності на земельну ділянку виникає з моменту прийняття такого рішення. Такі рішення про передачу зазначених вище ділянок відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішеннями суду, які набрали законної сили встановлено, що 15.12.2008 року прокурор звернувся до суду з цивільним позовом в інтересах органу місцевого самоврядування та просив поновити строк звернення до суду. Такий строк прокурору судовим рішенням поновлено та вирішено питання визнання недійсним договорів купівлі продажу земельних ділянок. Також встановлено, що Брюховицькою селищною радою не приймалося рішення №514 - 16 сесією 24 скликання щодо передачі у приватну власність земельних ділянок площею 0,1000га розташована в [ADDRESS] ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим [PERSON] 03.11.2005 року оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610166300:06:002:0017 площею 0,4000 га розташованої в [ADDRESS] /том 1 арк.спр.33/. 05.11.2005 [PERSON] відчужила земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:06:002:0017 площею 0,4000 га розташованої в [ADDRESS] [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 05.11.2005, про що зазначено в Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №345563 від 10.11.2005 року /том 1 арк.спр.35/. При цьому позивач оспорюючи даний договір купівлі-продажу не надав копії такого. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що згідно з Свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер 3-2386, 3-2388,3-2390, виданого 27.12.2018 року власниками по 1/3 частин кожен земельної ділянки кадастровий номер 4610166300:06:002:0017 площею 0,4000 га є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /том 1 арк.спр.184-186/. Так, відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст.330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Згідно з п. 23 вищевказаної постанови, відповідно до ст.387 ЦК України та ч.3 ст 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Як зазначено Верховним Судом України в постанові №6-140цс 14 від 17.12.2014, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387, 388 ЦК України. Також, Верховним Судом України звернуто увагу на те, що при розгляді спорів щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК України. Також, під час розгляду спорів про витребування майна мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені ст. 387, 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Така ж правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-53цс12. Зважаючи на вищевикладені обставини, прокурор у встановленому порядку звернувся до суду в інтересах держави в особі Львівської міської ради про витребування майна (земельної ділянки) з незаконного володіння, оскільки передача у власність земельних ділянок за кадастровими номерами 4610166300:06:002:0005, 4610166300:06:002:0006; 4610166300:06:002:0007; 4610166300:06:002:0008 не вирішувалося при прийнятті рішення №514 від 29.09.2005 року 16-ї сесії 24 скликання Брюховицькою селищною радою і взагалі відсутнє будь яке рішення з цього питання. Разом з тим слід зазначити наступне. Так, представниками відповідача неодноразово заявлялося клопотання, останнє 24.02.2020 представником [PERSON] - адвокатом Батьковим В.В. подано клопотання про застосування строків позовної давності /том 1 арк.спр.79, 216-217/. В обгрунтування такого зазначає, що прокурор з позовом звернувся до суду 11.04.2011 року, а державний акт на спірну земельну ділянку виданий у листопаді 2005 року. На дані правовідносини поширюються загальні строки позовної давності, а тому просить відмовити в задовленні позвоних вимог. В судовому засіданні з`ясовано, що 24.10.2007 року прокуратурою Шевченківського району м.Львова порушено кримінальну справу №183-0220 стосовно службових осіб Брюховицької селищної ради, які зловживаючи службовим становищем, в період 26-27 жовтня 2005 року на підставі рішення №514, 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради видали акти на право приватної власності на земельні ділянки. Відповідно до протоколу вилучення від 07.12.2007 року, в приміщенні Брюховицької селищної ради вилучено копію рішення №514 від 29.09.2005 року 16-ї сесії 24 скликання без підпису селищного голови Сало І.М. Статтєю 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності згідно з ч.1 ст.261 Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, тому, у даному випадку, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Даний висновок повністю узгоджується із висновками, викладеними у постановах ВП ВС від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц, 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц, 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17. Судом встановлено, що прокурор при зверненні до суду зазначає, що ним пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, однак не зазначає причин поважності пропуску строку на звернення до суду, а лише зазначає, що лише у травні, жовтні 2010 року рішення суду набули законної сили, а до того прокурор був позбавлений подати позов. Такі обгрунтування на думку суду є не переконливими. Як зазначалося вище, в межах порушеної кримінальної справи вже з жовтня 2007 року прокурору було відомо про вилучення земельних ділянок на користь фізичних осіб поза волею органу місцевого самоврядування. На час звернення до суду - грудень 2008 року оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2005 року зареєстрований в реєстрі за №7972, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,4 га кадастровий номер 4610166300:06:002:0017 існував. Земельній ділянці присвоєний кадастровий номер і така була зареєстрована у встановленому законом порядку. Прокурор не надав, а судом не здобуто доказів того, що спірна земельна ділянка не значилася в державному реєстрі та до такого не було доступу. Отже, зазначена земельна ділянка набута за відплатним договором (а в подальшому в порядку спадкування) особою, яка не знала і не могла знати (добросовісний набувач), що продавець не мав права її відчужувати. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Частиною третьою та четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що набуття у власність [PERSON] земельної ділянки відбулося в листопаді 2005 року, прокурор звернувся до суду з позовом 19.04.2011 року, по спливу строку звернення до суду, наведені обставини щодо поновлення строку звернення до суду є не обгрунтованими, тому в задоволенні позовних вимог прокурора слід відмовити. Щодо позовних вимог про визнання добросовісним набувачем, то суд приходить такого. Згідно договору купівлі-продажу від 05.11.2005 [PERSON] відчужила земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:06:002:0017 площею 0,4000 га розташованої в [ADDRESS] [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 27.12.2008 року П`ятою Львівською нотаріальною конторою. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Згідно статті 657 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин) договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Пленум ВС України у Постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. З урахуванням зазначеного у задоволенні зустрічного позову також слід відмовити. Судові витрати залишити за сторонами.

Outcome: dismissed