Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

17 жовтня 2019 року з Дніпровського апеляційного суду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом для продовження розгляду. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року [PERSON] у задоволенні заяви про витребування доказів відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року було витребувано у Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області та Другої дніпровської держнотконтори копії спадкових справ. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року у задоволенні заяви про скасування ухвали суду від 13 грудня 2019 року про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року підготовче провадження по справі було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові та у ході судового розгляду, посилався на те, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/8 частини домоволодіння [ADDRESS] , яку він отримав в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] . Станом на прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , із заявою до нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину він не звернувся, а лише володів і користувався ј частиною житлового будинку, у тому числі і частино. [PERSON] , яка спадщину не приймала взагалі. Судовим рішенням № 2-1259 від 08 серпня 1988 року житловий будинок [ADDRESS] було поділено в натурі. На підставі зазначеного рішення були проведені відповідні будівельні роботи і батько позивача користувався виділеною йому частиною будинку. 25 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на житловий будинок, проте йому було відмовлено. Відмова реєстратора означає, що нотаріус також відмовить у реєстрації права власності за [PERSON] права власності на ј частину домоволодіння. Просив визнати за собою право власності на 1/8 частину домоволодіння [ADDRESS] , а саме: Ѕ частину кімнат 2-6, 2-7, 2-8, коридору 2-9, коридору 2-1, кухні 2-2, ґанку а-1, забору № 1, частини забору № 3, частини мощення № 1, водоколонки № 8. Відповідач Дніпровської міська рада у своєму відзиві, а представник у ході судового розгляду, проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельні ділянки, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. До спадкоємців переходить лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Тобто, спірна частина домоволодіння не увійшла до складу спадщини, тому визнання права власності на неї в порядку спадкування за позивачем неможливе. Рішенням державного реєстратора відмовлено у державній реєстрації права власності за батьком позивача на спірне домоволодіння, при цьому позивачем не зазначається підстав відмови у реєстрації права власності, зокрема, чому [PERSON] звертався із заявою про реєстрацію права власності на домоволодіння в цілому, адже, право власності на частки спірного домоволодіння зареєстровано також за іншими співвласниками. Також представник Дніпровської міської ради вказувала, що позивач жодним чином не зазначив, у чому полягає порушення, невизнання чи оспорювання його права саме Дніпровською міською радою. Окремо зауважила, що постанову нотаріуса про відмову у вчинення нотаріальної дії, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачем не надано, яка і має бути підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності, тому позов подано передчасно. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судовому засідання пояснила, що ј частина спірного майна належала її батькові і діду. У 2017 році за життя її дядько - [PERSON] , подарував своєму синові, позивачеві, [PERSON] належну йому частину домоволодіння. На момент смерті у [PERSON] не було належного йому майна. Фактично даний позовні вимоги не про визнання права власності в порядку спадкування, а про розподіл домоволодіння. Також зазначила, що на теперішній час домоволодіння [ADDRESS] складається не лише із житлового будинку, як про це зазначає позивач, а має інші будівлі та споруди. Проти задоволення позовних вимог заперечувала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 1949 року, посвідченого Першою міською нотаріальною конторою м. Дніпропетровська і зареєстрованого в реєстрі за № 4594, [PERSON] була власником Ѕ частини будинку [ADDRESS] ) (а.с. 115-116). 06 жовтня 1951 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 92). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 86), після її смерті відкрилася спадщина. За життя померла [PERSON] залишила заповіт від [INFO] , яким належну їй частину будинку [ADDRESS] ) заповіла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах кожному (а.с. 91). [PERSON] є сином [PERSON] (а.с. 78). Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися [PERSON] та [PERSON] (а.с. 88 оберт-89). 24 січня 1986 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] та [PERSON] на 2/8 частин житлового будинку [ADDRESS] ) та 24 січня 1986 року свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 94, 95). Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на інші 2/8 частини житлового будинку не видавалися. Відповідно до акту від 05 квітня 1985 року у домоволодінні [ADDRESS] ) було перерозподілено ідеальні частки та визначено, що [PERSON] належить 35/100 частин, [PERSON] - 25/100 частин, [PERSON] і [PERSON] - 40/100 (а.с. 124-125). Рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 08 серпня 1988 року домоволодіння № 92, кв. 1 , було розподілено в натурі (а.с. 15). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 1994 року право власності на 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] ) визнано за [PERSON] (а.с. 117-119). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 1998 року за [PERSON] було визнано право власності на 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] ) (а.с. 120). Відповідно до договору дарування від 02 липня 1998 року, [PERSON] подарувала належні їй 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) [PERSON] (а.с. 121). Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» станом на 31 грудня 2012 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано: 20/100 частин за [PERSON] , 20/100 частин за [PERSON] , 1/4 частина за [PERSON] та 35/100 за [PERSON] (а.с. 111). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 75 оберт), після його смерті відкрилася спадщина. 08 червня 2019 року [PERSON] звернувся до Другої дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 74 оберт). 13 листопада 2019 року [PERSON] засобами поштового зв`язку направила приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Новіковій Н.А. заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 81, 82), яка надійшла до нотаріуса 14 листопада 2019 року (а.с. 14), та яку направлено за місцем відкриття спадщини до Другої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с. 80 оберт). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року за [PERSON] визнано право власності на ј частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 142 оберт-143). 25 лютого 2020 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 144). За таких обставин, всупереч тверджень сторони позивача про відсутність інших спадкоємців після смерті [PERSON] , крім [PERSON] , під час судового розгляду справи було встановлено наявність ще одного спадкоємця [PERSON] , яка своєю заявою від 14 листопада 2019 року прийняла у спадщину все майно, належне померлому (а.с. 81). Таким чином, за наявності іншого спадкоємця саме ця особа має бути відповідачем по цій справі, а не Дніпровська міська рада. Під час судового розгляду справи стороною позивача заява про заміну неналежного відповідача до суду не подавалася, а самостійно в силу ст. 51 ЦПК України суд позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем. Крім того, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірного домоволодіння нотаріусом не видавалася, що свідчить про передчасне подання позову до суду. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Вказана правова позиція зазначена в постанові ВС № 2-6322/04 від 24 липня 2019 року. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України. З урахуванням зазначених обставин, у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити у зв`язку із пред`явленням позову не до тієї особи, яка повинна за ним відповідати, та передчасним його поданням до суду. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивачеві у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судовий збір у розмірі 768 гривень 40 коп., який ним було сплачено при поданні позову до суду, підлягає віднесенню за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed