Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

18.10.2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 27.02.2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інноваційним банком (надалі - АКПІБ) та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кошти у сумі 50 000 грн. зі сплатою 19 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 10.02.2026 року. Кредитне зобов'язання позичальника було забезпечено договорами поруки, укладеними 27.02.2006 року між АКПІБ і [PERSON] та [PERSON] 17.12.2012 року між АКПІБ і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за договором про надання кредиту від 27.02.2006 року перейшло до позивача. Станом на 24.05.2017 року сума заборгованості перед новим кредитором - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» становить 52 515 грн. 68 коп., а саме: 00 грн. 00 коп. - за кредитом, 35 259 грн. 97 коп. по відсотках та 17 255 грн. 71 коп. пені за рік, яку просив стягнути (а.с.2-5 т.1). 26.10.2017 року відкрито провадження у справі (а.с.59 т.1). 27.12.2017 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про застосування позовної давності (а.с.82 т.1). 04.04.2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні позивача залучено ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (а.с.148 т.1). 30.05.2018 року справа прийнята до свого провадження, постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні, призначено перше судове засідання (а.с.231 т.1). 26.06.2018 року заяву-заперечення відповідача [PERSON] проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження задоволено. Постановлено ухвалу про розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі (а.с.250-251 т.1). 16.10.2018 року позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, у якій просив ухвалити рішення суду, яким стягнути у солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заборгованість, визначену станом на 24.05.2017 року, у розмірі 110 963 грн. 51 коп., а саме: 46 208 грн. 15 коп. - 25 % річних на суму заборгованості по кредиту, згідно ст. 625 ЦК України; 35 113 грн. 21 коп. - інфляційних витрат на суму заборгованості по кредиту; 27 623 грн. 14 коп. - процентів у розмірі облікової ставки НБУ, згідно ст. 1048 ЦК України та 2 010 грн. 01 коп. - 25 % річних, згідно ст. 625 ЦК України, на заборгованість по процентам, згідно ст. 1048 ЦК України (а.с.70-71 т.2). 29.11.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на уточнену позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що до даних правовідносин підлягають застосуванню наслідки спливу строку позовної давності. Вказує на те, що позивач не направляв в адресу боржника за кредитним договором письмового повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні (а.с.112-119 т.2). 27.06.2018 року подано до суду відповідь на відзив (а.с.1-6 т.2). 11.12.2018 року завершено підготовче судове засідання, справа призначена до судового розгляду (а.с.151 т.2). Під час судового розгляду справи у судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви підтримує у повному обсязі. Відповідачі по справі та представник третьої особи у судове засідання також не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, заяв-клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подали. Разом з тим, у судове засідання з'явилася представник відповідача [PERSON], яка заявлені вимоги до відповідача [PERSON] не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Заяву про застосування строків позовної давності підтримала. Заслухавши представника відповідача, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Встановлено, що 27.02.2006 року АКПІБ укладено договір кредиту, відповідно до умов якого позичальник [PERSON] отримав кошти у розмірі 50 000 грн. зі сплатою 19 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 10.02.2026 року (а.с.6-12 т.1). Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені договорами поруки від 27.02.2006 року, укладеними між АКПІБ та [PERSON] і [PERSON] (а.с.13,14 т.1). 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (надалі - ПАТ «АКПІБ») та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором від 27.02.2006 року перейшло до позивача (а.с.31-42 т.1). Встановлено також, що заочним рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.12.2011 року у справі № 2-1680/11 стягнуто у солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «АКПІБ» заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 60 181 грн. 62 коп. (а.с.83-85 т.1). Як вбачається із заочного рішення, банк стягнув з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (тіло кредиту, нараховані проценти та неустойку). Відповідно до постанови головного державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 29.03.2017 року та квитанції вищевказане рішення суду виконано, борг сплачено у повному обсязі (а.с.86-88 т.1). Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто при зверненні з позовом про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відтак, відповідачем [PERSON] доведено погашення нею боргу за кредитним договором. Разом з тим, кредитор знову нарахував відповідачам заборгованість станом на 24.05.2017 року, яку шляхом подачі уточної позовної заяви, збільшив до розміру 110 963 грн. 51 коп., а саме: 46 208 грн. 15 коп. - 25 % річних на суму заборгованості по кредиту, згідно ст. 625 ЦК України; 35 113 грн. 21 коп. - інфляційних витрат на суму заборгованості по кредиту; 27 623 грн. 14 коп. - процентів у розмірі облікової ставки НБУ, згідно ст. 1048 ЦК України та 2 010 грн. 01 коп. - 25 % річних, згідно ст. 625 ЦК України, на заборгованість по процентам, згідно ст. 1048 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, якщо за рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. За таких обставин відсутні підстави для покладення на відповідачів солідарного обов'язку сплатити на користь позивача відсотки за користування кредитними коштами, інфляційних витрат на суму заборгованості по кредиту та 25 % річних на заборгованість по процентам. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц та від 26.09.2018 року у справі № 639/31565/16. Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідачів у солідарному порядку 46 208 грн. 15 коп. - 25 % річних на суму заборгованості по кредиту, згідно ст. 625 ЦК України, то суд рахує за необхідне дані вимоги задовольнити частково, при цьому, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області у справі № 2-1680/11 від 22.12.2011 року набрало законної сили 25.09.2012 року та виконане 28.03.2017 року. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини , а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Саме до такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 року у справі № 686/12962/15-ц та у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказавши, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Що стосується строків позовної давності, то позивачем під час звернення до суду з цим позовом 27.06.2018 року останні за вимогою, у порядку ст. 625 ЦК України, не пропущений, а тому суд не рахує за можливе за заявою відповідача [PERSON] їх застосувати до даної вимоги. Разом з тим, до моменту повного виконання рішення суду відповідачі мали грошове зобов'язання перед позивачем, а тому, у силу ст. 625 ЦК України, з останніх у солідарному порядку підлягає стягненню 3 % річних за період з 26.09.2012 року (з наступного числа після набрання законної сили рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.12.2011 року у справі № 2-1680/11) по 28.03.2017 року (дати сплати боргу у повному обсязі), що становить 8 130 грн. 54 коп., з розрахунку: 60 181,00 грн. (сума боргу) х 3 % (процентна ставка) / 100 % / 365 днів х 1645 днів. Щодо аргументів відповідача щодо того, що п. 6.3 кредитного договору було передбачено 25 % річних, то останні не заслуговують на увагу, оскільки кредитний договір припинив свою дію і у цій частині з дати направлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому, суд застосовує висновки Великої Палати Верховного Суду, які зводяться до того, що у разі наявності рішення суду, яким стягнуто з відповідача кошти, останнє є грошовим зобов'язанням. Отже, у справі, яка розглядається, позивач обґрунтовано вважає, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України, а тому суд позовні вимоги у цій частині застосовує частково. Аргументи відповідача [PERSON] щодо того, що в адресу боржника за кредитним договором не направлялося письмове повідомлення про зміну кредитора визначального значення по справі не має, оскільки кредитний договір припинив свою дію. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідачів на користь позивача у дольовому порядку підлягають стягненню понесені судові витрати у виді судового збору, який позивачем при зверненні до суду сплачено у мінімальному розмірі.

Outcome: partial