Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

18 лютого 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову позивач зазначив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір № б/н від 20 жовтня 2006, згідно якого відповідач 20 жовтня 2006 року отримав кредит у розмірі 6500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Відповідно до п.6.5 Умов надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.6.6 Умов надання банківських послуг - у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Пунктом 8.6 Умов надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. +5% від суми позову. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, та станом на 31 грудня 2013 року має заборгованість в сумі 13458,91 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 4019,70 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 8322,12 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 617,09 грн. - штраф (процентна складова). Позивач прохає стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредиту в сумі 13 458,91 грн. та судові витрати по справі. У судове засідання представник позивача не з'явився направив заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заперечення, відповідно до яких позов ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає необґрунтованим, та таким, що суперечить нормам матеріального, процесуального права та взагалі нормам діючого законодавства України з наступних підстав. Позивач посилається у позові на укладений договір № б/н від 20.10.2006 р. та на заяву до договору і вказує, що як договір так і заява підписані відповідачем, і додає до суду лише ксерокопію заяви, ксерокопію договору або оригінал не додає, лише типовий договір. Також КБ «Приватбанк» вказує, що начебто укладений договір діє на протязі 12 місяців, тобто строк дії закінчився 20.10.2007 p., а трирічний строк спливає 20,10.2009 р. Крім того, такий договір про надання банківських послуг вважається споживчим, на який розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 35 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої стаття 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовом про повергнення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Абзацом другим п, 31 вищевказаного Пленуму зазначено, що оскільки v спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накл^дри ~ стягнення на заставлене майно, тощо) положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи) , Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) Таким чином, позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності до боржника і річного строку щодо вимог стягнення штрафу та пені. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України банк зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог. У зв'язку з не наданням банком належних доказів відсутні підстави для задоволення заявлених ним позовних вимог відповідно до ст.ст.1048, 1049, 1050, 1054, 1066 ЦК України про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судова практика як апеляційного суду Дніпропетровської області так і Першотравенського міського суду повністю співпадає з позицією відповідача, що підтверджується, зокрема рішенням про справі [PERSON] від 19 вересня 2013 року №0430/2777/2012 за аналогічним позовом, рішенням від 13 травня 2013 року Першотравенського міського суду Дніпропетровської області по справі [PERSON], [PERSON] № 0430/2727/2012 за аналогічним позовом, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області 02 квітня 2013 року по справі [PERSON] №22-ц/774/2789/13. Прохає суд відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього про стягнення заборгованості по кредитному договору №б/н від 20.10.2006 року. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Визначення зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Абзацом другим п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України). На підставі п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Дійсно, між сторонами по справі було укладено договір № б/н від 20 жовтня 2006 року, згідно якого відповідач 20.10.2006 року отримав кредит у розмірі 6500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 20.10.2006 року, укладеного між «ПриватБанком» та [PERSON] видно, що сплата грошових коштів по спірному договору провадилася, в рахунок погашення кредиту, до червня 2010 року. Останнє зарахування грошових коштів по даному договору відбулося 07 червня 2010 року на суму 310 гривень 00 копійок, в рахунок погашення кредиту. Отже строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості з кредиту сплив 08 червня 2013 року, тоді як позовну заяву про стягнення з відповідача заборгованості з кредиту за картковим рахунком подано банком до суду 18 лютого 2014 року. При таких умовах суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності, який передбачений ст.257 ЦК України, так як про це було заявлено відповідачем.

Outcome: dismissed