Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

18 липня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] третя особа Шишацька селищна рада, про визнання за нею права на введення в експлуатацію житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по [ADDRESS] та отримання правовстановлюючих документів на цей будинок. В обґрунтування свої вимог зазначила, що з 1999 по 2015 рік проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 03.09.2007 року ними разом було придбано домоволодіння по [ADDRESS]. 12.06.2009 року на ім'я [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою. Згідно наданого 17.11.2009 року Шишацькою селищною радою дозволу на будівництво в 2010 році на земельній ділянці був збудований новий житловий будинок, в якому на даний час проживають сторони, а старий будинок знищено. В зв'язку з погіршенням взаємовідносин з відповідачем позивач має намір здійснити поділ спільно нажитого ними майна та вважає новозбудований будинок спільною власністю сторін. Будинок готовий до експлуатації, відповідає вимогам надійності та безпечної експлуатації. Незважаючи на це [PERSON] навмисно не вживає заходів по введенню будинку в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності щодо нього, що порушує право позивача на поділ майна, що належить сторонам на праві спільної власності. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Надали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що спірний житловий будинок є недобудованим, зокрема в самому будинку не зроблені певні оздоблювальні роботи та значною мірою не добудовано приміщення літньої кухні. По закінченню будівництва він відразу введе даний будинок в експлуатацію. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні факти та правовідносини, що їх супроводжують. Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 17 листопада 2015 року у справі № 551/1026/15-ц, яке 30 липня 2015 року набрало законної сили, встановлено факт проживання сторін однієї сім'єю без реєстрації шлюбу в період з червня 1999 року по 30 липня 2015 року (а.с.6). За договором-купівлі продажу від 03 вересня 2007 ороку позивач набув права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS], що був розташований на неприватизованій земельній ділянці (а.с.21-22). В подальшому земельна ділянка під житловим будинком була приватизована відповідачем [PERSON] та 12 червня 2009 року на його ім'я видано Державний акт [NUMBER] про право приватної власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1440га (а.с.8). Рішенням виконавчого комітету Шишацької селищної ради від 17 листопада 2009 року № 38 [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку (на власній садибі) по [ADDRESS]. При цьому його попереджено про заборону проведення будівельних робіт без відповідного дозволу інспекції ДАБК (а.с.14). З пояснень сторін вбачається, що на вищевказаній належній [PERSON] земельній ділянці було збудовано новий житловий будинок в який сторони вселились в 2009 році на стадії його часткової готовності. Старий будинок, що знаходився на земельній ділянці розібрано. Згідно пояснень позивача та її представника незважаючи на попередження селищної ради жодних документів дозвільного характеру в органах архітектурно-будівельного контролю на будівництво вказаного житлового будинку [PERSON] не отримував. Попри визначений ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування документально спростувати дані твердження позивач [PERSON] в судовому засіданні не зміг. Так на будинок у нього в наявності є лише проект будівництва (а.с.9-13) та робочий проект з газифікації (а.с. 27-30), що були складені складний ПП [PERSON] в 2009 році за замовленням [PERSON] Згідно пояснень позивача остаточно спірний житловий будинок добудовано в 2013 році. З пояснень відповідача будинок на даний час не добудований, а отже не готовий до здачі в експлуатацію. В той же час пояснення відповідача спростовуються даними звіту ПП «[PERSON]» про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, а саме індивідуального житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] від 08 липня 2016 року, відповідно до якого встановлена відповідність будинку вимогам надійності і безпечної експлуатації, а також можливість його безпечної експлуатації вищевказаний будинок (а.с. 15-20). Також пояснення відповідача спростовуються даними технічного паспорту на будинок, виготовленого 18 серпня 2015 року ПП «Миргородське підприємство технічної інвентаризації та експертиз «Інвентаризатор» згідно якого вищевказаний будинок загальною площею 198,8 кв.м., літню кухню площею 30,0 кв.м. та сарай площею 43,5 кв.м. самовільно введено в експлуатацію (а.с.23-26). Згідно ст. 180 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до ч.1 ст. 181 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином право власності на спірний житловий будинок виникає після прийняття його до експлуатації та подальшої реєстрації права власності. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначений ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Так згідно ч. 1 вказаної статті прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.5 вказаної статті датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Як встановлено з пояснень сторін та змісту технічної документації (технічного паспорту, звіту технічного обстеження) спірний житловий будинок належить до ІІ категорії складності, був побудований в період з 2009 по 2011 рік без дозволу на виконання будівельних робіт, передбаченого вимогами ст. 37 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 29 Закону України «Про планування та забудову територій», що діяв на період будівництва до 12 березня 2011 року. Згідно вимог ст. 24 Закону України «Про планування та забудову територій», який діяв з моменту початку будівництва до його завершення, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону. Замовник, що має намір забудови належної йому на праві власності або користуванні земельної ділянки, або уповноважена ним особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою (клопотанням) щодо намірів забудови земельної ділянки, в якій зазначаються призначення будівлі, споруди та орієнтовні характеристики забудови. До заяви (клопотання) можуть бути додані передпроектні роботи. Являючись власником земельної ділянки [PERSON] звернувся з відповідною заявою про дозвіл на будівництво житлового будинку на власній садибі до виконавчого комітету Шишацької селищної ради та відповідним рішення від 17 листопада 2009 року № 38 такий дозвіл йому було надано. Враховуючи вищевикладене [PERSON] набув статус замовника відповідно до правових визначень закріплених у ст.1 Закону України «Про планування та забудову територій» та у п.4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно ч. 3 ст. 39 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об'єкта до експлуатації, та за експлуатацію об'єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката. Згідно ч. 8 ст. 39 вказаного Закону експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Згідно ч. 9 ст. 39 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього. Таким чином набуття особою статусу замовника у питаннях будівництва та введення індивідуального житлового будинку в експлуатації передбачає не лише реалізацію нею певних прав, а також покладання на вказану особу ряду обов'язків, перелічених вище. В той же час позивач просить суд визнати наявність у неї лише окремих прав замовника по передачі будинку в експлуатацію. Суд вважає, що позивач, яка не є власником забудованої земельної ділянки та не зверталась від свого імені з заявою про отримання дозволу на будівництво спірного житлового будинку прав та обов'язків замовника не набула. Згідно ч.1. ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ч.ч.1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В своїх позовних вимогах позивач просить визнати за нею право на введення спірного будинку в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів на нього. При цьому не деталізує на чиє ім'я та в якій частці вона має намір отримати правовстановлюючі документи на будинок, а також не зазначає які саме документи вона вважає правовстановлюючими. Згідно норм ЦК України визнання права, як спосіб захисту цивільних прав та інтересів застосовується судом у випадку коли особа така право має, але в силу певних причин це право оспорюєтся або не визнається іншою особою (особами). В даному випадку позивач право на введення будинку в експлуатацію та подальшого отримання на нього правовстановлюючих документів, а ні за законом, а ні за договором раніше не отримувала, а отже позбавлена можливості порушувати питання перед судом про визнання за нею такого права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог, які до того в частині надання позивачу права на отримання правовстановлюючих документів викладені у формі, що дозволяє їх неоднозначне тлумачення, відсутні. З врахуванням законодавчо визначеної заборони експлуатації житлових будинків не ведених в експлуатацію, суд вважає, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є пред'явлення нею позову про зобов'язання відповідача вчинити дії по введенню в експлуатацію будинку, який ним вже експлуатується без відповідного на це дозволу, з подальшим отримання відповідної документації та реєстрації права власності на нього. Крім того позивач не позбавлена можливості звернутись до суду із позовом про надання їй права на введення спірного будинку в експлуатацію, а не визнання за нею такого права, як в даній цивільній справі, оскільки на даний час такого права вона не отримувала взагалі. Так, при зовнішній лексичній схожості вказані позовні вимоги являються різними способами захисту порушених (невизнаних) прав та мають різну правову природу. Судові витрати, суд

Outcome: dismissed