Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

18.12.2012 р. позивач [PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за договором позики. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] 21.10.2002 року позичила у нього 2500 доларів США, на підтвердження чого власноруч написала розписку. Оскільки кінцевий строк повернення боргу в розписці не зазначався, то, за ствердженням позивача, він надав [PERSON] кошти на невизначений термін. 20.09.2012 року [PERSON] звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення грошових коштів, проте остання відмовилась добровільно повертати гроші. В зв'язку з чим [PERSON] прохає суд задовольнити його позов, та стягнути з відповідача розраховану ним суму заборгованості, яка відповідно до уточненої [PERSON] позовної заяви складається з: - суми позики - 27155 грн. 50 коп. ( із розрахунку офіційного курсу НБУ на 28.03.2014 р. на рівні 1085,02 грн. за 100 доларів США); - відсотків за користування відповідачем грошовими коштами - в розмірі 13565 грн. ( ця сума нарахована позивачем на підставі ст. 1049 ЦК України за період, починаючи з 02.01.2004 р.) В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, та прохає суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечують. При цьому відповідач в своїх поясненнях визнала факт того, що дійсно написала надану позивачем розписку про те, що нібито взяла у нього в борг 2500 доларів США. Насправді ж, за ствердженням [PERSON], вона була винна позивачу лише 1500 доларів США. Ця заборгованість нібито виникла у неї перед [PERSON] з тих підстав, що вона працювала в магазині, який належав позивачу, і у неї виникла нестача. Отже, оскільки вона своєчасно не змогла повернути позивачу всю суму нестачі, то вона і написала цю розписку. Проте , як стверджує відповідач, вона зазначила в розписці, що винна більшу суму, а саме 2500 доларів США, оскільки так їй сказав зробити позивач, а вона його послухалась. При цьому конкретних причин та пояснень з приводу чому вона нібито була вимушена виконувати вимоги позивача, - [PERSON] суду назвати не змогла. Проте відповідач відмовляється повертати будь-яку суму грошей відповідачу та позов не визнає, посилаючись на то факт, що на протязі тривалого часу [PERSON] користувався належною їй земельною ділянкою (паєм), і відповідно отримав з цього доходу більше, ніж вона йому винна за розпискою. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з заявленими вимогами. Отже, посилаючись на вищезазначені обставини, відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] прохають суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази, дійшов наступних висновків: Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо). Положеннями ст.,ст.57,60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, та не заперечується сторонами факт того, що відповідачем дійсно 21.10.2002 року була написана розписка на підтвердження факту суми боргу перед позивачем (а. с.7). При цьому , вирішуючи спір, суд не приймає до уваги як обґрунтовані та доведені ствердження відповідача про те, що вказана в розписці сума боргу нібито не відповідає фактичній сумі заборгованості, яка насправді становила 1500 доларів США, і виникла у відповідача перед позивачем з приводу виявленої нестачі в магазині, де [PERSON] працювала продавцем. Проте жодних належних доказів з цього приводу ані відповідачем, ані її представником в судовому засіданні надано не було. Також в суді відповідачем не було надано ніяких переконливих доказів на підтвердження факту написання нею зазначеної розписки не добровільно, а під впливом будь-якого примушування з боку позивача чи когось іншого. Тому, дотримуючись принципу належності та допустимості доказів, суд при розгляді справи приймає до уваги як належний письмовий доказ вищевказану розписку [PERSON] від 21.10.2002 року. Дійшовши вказаного висновку, суд також не приймає до уваги ствердження представника відповідача та [PERSON] в частині того, що гроші за вказаною розпискою остання нібито не повинна була віддавати позивачу, оскільки малось на увазі, що за це відповідач передала позивачу в користування свою земельну ділянку (пай), і останній тривалий час нею користувався. Вказана обставина була також ретельно перевірена судом, проте свого підтвердження не знайшла: Так, з приводу передачі свого земельного паю [PERSON] писала [PERSON] іншу розписку від 15.08.2002 року , яка вже була предметом розгляду в цивільній справі № 0805/6956/2012 (за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості пшениці та безпідставно набутих грошових коштів за недійсним право чином у розмірі 2500 доларів США). Для об'єктивного та правильного вирішення спору судом зупинялось провадження до розгляду вищезазначеної справи, в судовому засіданні досліджувались матеріали справи № 0805/6956/2012 , за результатами чого суд дійшов висновку, що зв'язок правовідносин, які оцінювались при розгляді справи № 0805/6956/2012, з розпискою від 21.10.2002 року, яка є предметом розгляду в цій справі - не підтверджено. Як встановлено судом, договір оренди землі між сторонами не укладався, і тому вказану в розписці фразу: «Возврат обеспечиваю имуществом и паевой землей» суд розцінює як один з можливих спосіб забезпечення зобов'язання саме за договором позики, а не як існування між сторонами цивільно-правових відносин з приводу використання [PERSON] належної відповідачу земельної ділянки. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає доведеним факт того, що 21.10.2002 року відповідач [PERSON] отримала від [PERSON] в борг гроші в розмірі 2500 доларів США , які зобов'язалася повернути без визначення строку повернення, що підтверджено розпискою. Оскільки спірні правовідносини щодо укладення договору позики і отримання грошей виникли до 1 січня 2004 року, їх регулювання здійснюється на підставі норм Цивільного Кодексу УРСР 18 липня1963 року. Згідно зі ст. ст. 374, 375, 376 ЦК УРСР, в редакції закону станом на день укладання угоди, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 1046, ст. 1049 ЦК України. Стаття 161 ЦК УРСР передбачає, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 216 ЦК УРСР та ст. 545 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оригінал розписки від 21.10.2002 року про надання [PERSON] грошових коштів у позику зберігалась у позивача, розписка була надана суду для огляду саме [PERSON], що свідчить про те, що боргові зобов'язання не припинені, і грошові кошти відповідачем не повернуті. Тому суд вважає позов в частині стягнення з відповідача заборгованості в розмірі еквівалентному 2500 доларів США - обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому з врахуванням наданої [PERSON] довідки ПАТ «Імексбанк» про те, що станом на 28.03.2014 року офіційний курс НБУ встановлено на рівні 1085,02 грн. за 100 доларів США, суд дійшов висновку, що сума боргу в еквіваленті становить 27125 грн. 50 коп., а не як помилково розраховано позивачем - 27155 грн. 50 коп. Отже, за висновком суду, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума боргу за договором позики в розмірі 27125 грн. 50 коп. Що ж стосується вимог [PERSON] про стягнення відсотків за користування відповідачем грошовими коштами - в розмірі 13565 грн., то суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Так, в обґрунтування позову в цій частині [PERSON] посилається на положення ст. 1049 ЦК України, і розрахував суму відсотків за період, починаючи з 02.01.2004 р. За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (ст.58 Конституції України). Згідно із п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Статтею 170 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що проценти по грошових та інших зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі. Ст. 153 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, за діючим на час укладення сторонами договору позики законодавством встановлення процентів по грошових зобов'язаннях не допускалось. Відповідно до ч.3 ст. 5 ЦК України , якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавств, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно зі ст. 525 зазначеного Кодексу одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, зі змісту ч.3 ст. 5 УК України вбачається, що новий акт цивільного законодавства застосовується лише до тих прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності, однак новий акт не застосовується до вже існуючих правовідносин. Отже, враховуючи вищевикладене та обставини справи, суд дійшов висновку , що до правовідносин, які виникли між сторонами за умовами укладеного 21.10.2002 року договору позики, положення ст. 1049 ЦК України щодо нарахування та стягнення відсотків - застосовані бути не можуть. Тому позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 13565 грн. - задоволенню не підлягають.

Outcome: partial