Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

17 вересня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору на пайову (дольову) участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку на території с. Микитинці на вул. Дзівінського № 7 від 01 січня 2006 року у звязку з істотним порушенням договору в частині не виконання [PERSON] своїх зобовязань, стягнення з відповідача реальних збитків в розмірі 48 987 грн. 69 коп., які складають суму пайового внеску згідно договору № 7 від 01 січня 2006 року, стягнення з відповідача процентної ставки за користування коштами в розмірі 3% річних, що становить 4 416 грн. 90 коп., стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання, що становить 8 069 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06 січня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір на пайову (дольову) участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку на території с. Микитинці на вул. Дзівінського № 7 згідно якого відповідач приймає на себе виготовлення проектно-кошторисної документації, будівництво і забезпечення контролю та технічного нагляду за будівництвом багатоквартирного житлового будинку, а позивач передає в управління відповідачу свої кошти для здійснення будівництва. По завершенню спорудження обєкту та здачі його в експлуатацію, відповідач зобовязався передати позивачу у приватну власність нежитлове приміщення № 6 загальною площею 6 м.кв. Позивач сплатив відповідачу грошові кошти за договором в розмірі 19 073 грн., що було еквівалентно 3777 доларів США. Планове завершення будівництва та здача будинку а експлуатацію повинно було відбутись в третьому кварталі 2008 року. Але відповідач не виконав свої зобовязання та не закінчив будівництво у строки визначені в договорі. Тому позивач просить розірвати договір на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. На підставі ч. 3 ст. 653 ЦК України позивач просить відшкодувати йому битки в розмірі 48 987 грн. 69 коп., що еквівалентно 3777 доларів США. Також на підставі ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та пеню. Неправомірними діями відповідача позивачу також було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює в 3000 грн. В судовому засіданні 11 лютого 2015 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача реальні збитки в розмірі 93 820 грн. 68 коп., які складають суму пайового внеску згідно договору № 7 від 01 січня 2006 року, процентну ставку за користування коштами в розмірі 3% річних, що становить 8 459 грн. 26 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобовязання, що становить 15 453 грн. 71 коп., моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. Справа перебувала на розгляді в судді Бойчука О.В. до 20 січня 2016 року. 20 січня 2016 року на підставі розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2016 року проведено повторний автоматичний розподіл справи у зязку із закінченням повноважень судді Бойчука О.В. Справу розподілено судді Бабій О.М., 21 січня 2016 року справу прийнято до провадження суддею Бабій О.М. В судовому засіданні 12 квітня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Представник відповідача позовних вимог не визнав, однак суду пояснив, що відповідач погоджується на добровільне розірвання договору, якщо цього хоче позивач, але не з підстав, які заявлені позивачем. Також пояснив суду, що приміщення на даний час збудовано, позивач може користуватися ним, однак робити цього не бажає. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 06 січня 2006 року між [PERSON] (далі Сторона 1) та [PERSON] (далі Сторона 2) укладено договір № 7 на пайову (дольову) участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку на території с. Микитинці на вул. Дзівінського (а.с.6). Відповідно до п. 1.1 та п. 1.2 договору Сторона 1 приймає на себе виготовлення проектно-кошторисної документації, будівництво і забезпечення контролю та технічного нагляду за будівництвом багатоквартирного житлового будинку на території с. Микитинці, м. Івано-Франківськ, вул. Дзивінського, а Сторона 2 передає в управління Стороні 1 свої кошти для здійснення будівництва. Пунктом 1.3 договору визначено, що по завершенню спорудження обєкту та здачі його в експлуатацію, Сторона 1 зобовязується передати Стороні 2 у приватну власність нежитлове приміщення підвалу № 6 квартири загальною площею 6 м.кв. розташоване у цокольному (підвальному) поверсі. Відповідно до п. 1.6 договору, планове завершення будівництва та здача будинку в експлуатацію: третій квартал 2008 року. Попередня базова вартість житлового приміщення становить 3777 доларів США, що еквівалентно 19 073 грн. (п. 3.2 договору). Фінансування дольової участі у будівництві Стороною 2 здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум в касу Сторони 1 у відповідності до графіку проплат (Додаток № 1), який є невідємною частиною договору (п. 3.3 договору). Позивач вказує, що він свої зобовязання перед відповідачем виконав та вніс в касу відповідача на виконання договору 19 073 грн., що підтверджується копією квитанції від 13.11.2008 року (а.с.12), а відповідач свої зобовязання не виконав та не передав позивачу приміщення. Однак, такі твердження позивач та її представника є необґрунтованими виходячи з наступного. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач просить розірвати договір на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач допустив істотне порушення договору, а позивач в свою чергу виконав зобовязання належним чином. Відповідно до п. 1.6 договору, планове завершення будівництва та здача будинку в експлуатацію: третій квартал 2008 року. Однак, вказаний пункт договору не зазначає чіткого строку виконання зобовязання. Як вбачається із копії декларації про готовність обєкта до експлуатації (а.с.64-70) багатоквартирний будинок з вбудованими приміщеннями здано в експлуатацію 12 березня 2012 року. Позивач вказує, що приміщенням він не може користуватись оскільки воно не готове до експлуатації, однак належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивач та її представники суду не надали. Фотографії, які надані представником позивача в судовому засіданні 10 червня 2016 року не є належними доказами, оскільки з фотографій не можливо встановити що це за приміщення, де воно знаходиться, кому належить в якому воно стані. Крім того, свої зобовязання за договором позивач також виконала не належним чином, оскільки згідно графіку проплат (Додаток № 1) (а.с.11) проплату за договором вона повинна була зробити в касу відповідача протягом 2-х робочих днів з моменту підписання договору, тобто до 09 січня 2006 року, а згідно копії квитанції оплату позивачка здійснила аж 13 листопада 2008 року, тобто тоді коли будинок, згідно тверджень позивача, вже повинен був бути зданий в експлуатацію. Отже, підстав для розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України не має, а тому вимога у цій частині не підлягає до задоволення. Якщо обидві сторони бажають розірвати договір з інших підстав, то вони вправі це зробити в позасудовому порядку, оскільки суд здійснює захист тільки порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Щодо вимоги про відшкодування збитків в розмірі 93 820 грн. 68 коп. завданих розірванням договору на підставі ч. 5 ст. 653 ЦК України, то суд прийшов до висновку, що така вимога позивача є необґрунтованою та безпідставною виходячи з наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Судом та сторонами договір не розірваний та не змінений на даний час. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативним актом. В даному випадку договором встановлено сума фінансування в гривнях. Також позивачем виконано свої зобовязання в гривнях, що підтверджується копіює квитанції. Позивачем не наведено доказів завдання їй збитків у розумінні ст. 22 ЦК України, відповідно до якої збитками є: втрати яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи які особа б реально могла одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, то такі вимоги позивача є також необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Між позивачем та відповідачем виникли не грошові зобовязання. Відповідно до п.1.3 договору №7 відповідач зобовязався передати позивачу у приватну власність приміщення підвалу а не грошові кошти. Стосовно стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання у розмірі двох облікових ставок НБУ, то вказана вимога є безпідставною виходячи з наступного. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідач своїх зобовязань перед позивачем не порушував, грошових зобовязань між сторонами не було. Неустойка є видом забезпечення виконання зобовязання. Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Жодних правочинів щодо забезпечення виконання зобовязань між сторонами укладалось, доказів такого позивачем суду не надано. Вимога про відшкодування моральної шкоди позивачем також не обґрунтована, а тому задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4 п.4 зазначено, що в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем не надано доказів того, що їй заподіяно моральну шкоду, що вона понесла втрати немайнового характеру, не підтверджено обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 16, 22, 23, 533, 547, 549, 551, 625, 651, 653 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed