Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

18 вересня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Тучненської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 18 липня 2000 року померла її баба [PERSON]. ЇЇ мати [PERSON] фактично прийняла спадщину після баби. 14 лютого 2010 року мати померла. Після смерті останньої відкрилась спадщина на земельну ділянку, площею 4,16 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), у землях, які перебували в колективній власності САПТЗТ «Тучненське». За життя мати склала заповіт, яким заповіла їй все своє майно. Фактично вона прийняла спадщину після матері, однак, отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном не може у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на вказану земельну частку (пай) втрачений. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай) площею 4,16 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), у землях, які перебували в колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Тучненське», в порядку спадкування за заповітом після матері [PERSON], яка померла 14 лютого 2010 року. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, позов підтримує (а. с. 40). Представник відповідача Тучненської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова листом повідомив, що з позовом згодний, просив розглянути справу без участі представника сільради (а. с. 38). Представник третьої особи Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області в судове засідання також не зявився, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність, проти заявлених вимог не заперечує (а. с. 39). У звязку з неявкою сторін, третіх осіб, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що батьками позивачки [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) були [PERSON] та [PERSON] (а. с. 8, 9). Останній помер 09 жовтня 1973 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №299092 (а. с. 12). Бабою позивачки по лінії матері була [PERSON] (а. с. 15). Чоловік останньої дід позивачки по лінії матері пропав безвісти в червні 1941 року (а. с. 18). У відповідності до свідоцтва про смерть серії І-БП №090010, [PERSON] померла 18 липня 2000 року (а. с. 16). Згідно з наявною в матеріалах справи копією сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ №0102985, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 19 вересня 1996 року на підставі рішення Білопільської райдержадміністрації від 30 серпня 1996 року №247, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Тучненське», розміром 4,16 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а. с. 19). У відповідності до довідки Тучненської сільської ради Білопільського району від 25 серпня 2015 року №633, [PERSON] постійно до дня смерті 18 липня 2000 року проживала в [INFO] разом із дочкою [PERSON]. Заповіт від імені [PERSON] виконкомом Тучненської сільської ради Білопільського району Сумської області не посвідчувався. [PERSON] постійно протягом шести місяців після смерті матері [PERSON] проживала у спадковому будинку, розташованому в с. Олександрівка Білопільського району Сумської області, користувалася земельною ділянкою. [PERSON] постійно до дня смерті 14 лютого 2010 року проживала одна у спадковому будинку, розташованому за вказаною вище адресою. Заповіт від імені [PERSON] виконкомом Тучненської сільської ради Білопільського району Сумської області посвідчувався 12 листопада 1999 року за №419 і не скасовувався (а. с. 17). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що мати позивачки, [PERSON], прийняла спадщину після своєї матері - [PERSON] в порядку, встановленому законодавством, яке діяло на момент виникнення правовідносин. У відповідності до свідоцтва про смерть серії І-БП №147358, [PERSON] померла 14 лютого 2010 року (а. с. 11). Згідно з заповітом, посвідченим секретарем виконкому Тучненської сільської ради Білопільського району Сумської області 08 липня 2015 року, зареєстрованим у реєстрі за №73, [PERSON] заповіла все своє майно своїй дочці [PERSON] позивачці у справі (а. с. 10). З наявної в матеріалах справи копії спадкової справи вбачається, що після [PERSON], яка померла 14 лютого 2010 року, заведена спадкова справа за заявою позивачки (а. с. 33). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1268, ст. 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні обєкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. За змістом п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка має право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності САПТЗТ «Тучненське», розміром 4,16 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), в порядку спадкування за заповітом після матері [PERSON], яка померла 14 лютого 2010 року, яка в свою чергу успадкувала вказану земельну ділянку після своєї матері [PERSON], яка померла 18 липня 2000 року, однак, вона позбавлена можливості отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з тим, що втрачений оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай). Таким чином, суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] задовольнити та визнати за останньою право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Тучненське», розміром 4,16 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в порядку спадкування за законом після матері [PERSON], яка померла 14 лютого 2010 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved