Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

19.08.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить суд розірвати шлюб укладений між сторонами у справі, стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 3000,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову до повноліття дітей, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.12.2004 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Останнім часом сімейне життя між сторонами у справі погіршилось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивачка вказує, що сторони не зійшлись характерами, постійно виникають сварки та непорозуміння, втрачено почуття любові і сторони стали чужими людьми один до одного. З червня 2019 року сторони разом не проживають, а фактично шлюбні відносини припинено з кінця 2016 року. Відповідач не бере участі у додаткових витратах на дітей, домовитись про це з ним не можливо, тому позивачка вимушена звернутись до суду. Відповідач не утримує власних дітей з 2016 року, а позивачці важко самій це робити. Відповідач здоровий та працездатний чоловік, тому, на думку позивача, він може сплачувати 3000,00 грн. на місяць у якості додаткових витрат на дитину, адже за підрахунками позивача додаткові витрати на двох дітей у середньому становлять 6000,00 грн., і іншу половину у розмірі 3000,00 грн. забезпечить сама позивачка. Відповідач не має інших утриманців, він працездатний, працює в Київському академічному театрі драми та комедії, також підробляє неофіційно та має задовільний стан здоров`я. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.08.2019 року розьєднано позовні вимоги, у зв`язку із чим вимоги про стягнення аліментів виокремлено в окреме позовне провадження. Ухвалою суду від 02.09.2019 року відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу та стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. В підготовчому судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити, не надавати строку на примирення та зазначає, що відповідач не надає коштів на додаткові витрати щодо своїх дітей, які викликані необхідністю займатись дітям у кружках, відпочивати, відвідувати екскурсії тощо. Відповідач в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав та зазначив, що він протягом 1,5 роки перебував на службі в зоні АТО і після повернення йому складно розуміти позивачку, тому він вважає, що зберегти шлюб вже не вдасться. Щодо додаткових витрат на дітей, відповідач з ними та їх розміром згодний, зазначає, що працює, а тому буде сплачувати ці додаткові витрати. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні, оскільки відповідач визнає заявлені до нього позовні вимоги. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.12.2004 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 13). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 14-15). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, тож не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. Згідно з ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно із ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 384 гривні 20 копійок, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 384 гривні 20 копійок. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 3000,00 грн. щомісячно до повноліття дітей, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Позивачка додала до свого позову документальне підтвердження здійснення додаткових витрат на дітей (а.с. 23-43). Відповідач в підготовчому засіданні визнав заявлені до нього вимоги про стягнення додаткових витрат на дітей та їх розмір, не посилався на відсутність коштів, відсутність заробітку, незадовільний стан здоров`я, наявність інших утриманців тощо, і тому у суду відсутні підстави для не прийняття такого визнання, адже відповідне спрямоване на якнайкраще забезпечення інтересів дітей, і кожен державний орган, у тому числі суд, має виходити саме з інтересів дитини, тому вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дітей та їх розмір підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved