Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

17 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача на обґрунтування якого зазначав, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 19 грудня 2005 року по 27 жовтня 2014 року. Під час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Остаточний розрахунок проведено лише 2 грудня 2014 року. Тому просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 21 976 грн. 92 коп. та моральну шкоду у сумі 10 000 грн. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 24 квітня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог. На обґрунтування апеляційної скарги посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд помилково дійшов до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Позивач у судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, пояснення сторони, перевіривши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Як убачається з матеріалів справи позивач перебував у трудових правовідносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 19 грудня 2005 року. Наказом № 4624/к від 27 жовтня 2014 року його було звільнено за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України, але при звільненні розрахунок з працівником у повному обсязі проведено не було. Остаточний розрахунок проведено 2 грудня 2014 року, що підтверджується витягом з особового рахунку працівника та не спростовано відповідачем. Відмовляючи у задоволені позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що в останній робочій день 27 жовтня 2014 року позивач не працював та згідно ст.. 116 КЗпП України не надав письмової вимоги про проведення розрахунку. Але з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення з працівником розрахунку у день звільнення є підставою для застосування ст.. 117 КЗпП України. За таких обставин, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відсутності письмової вимоги працівника про проведення розрахунку та неможливості своєчасної виплати нарахованих сум у звязку з відсутністю позивача на роботі є помилковим та спростовується матеріалами справи, з яких убачається, що виплата працівнику заробітної плати проводилася шляхом перерахування коштів на банківський рахунок. Оскільки при розгляді справи встановлено, що при звільненні працівника були порушені вимоги ст.116, КЗпП України, своєчасно не проведено розрахунок та відповідачем не доведено відсутність їх вини у цьому, то відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право вимагати виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Вирішуючи питання про розмір виплат передбачених ст.. 117 КЗпП України апеляційний суд виходить з того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). Відповідно до Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Як убачається з наявної в матеріалах справи довідки заробітна плата позивача за серпень 2010 року склала 6719 грн. 88 коп. та за вересень 2014 року відповідно - 4 424 грн. 77 коп. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати апеляційний суд бере за основу заробіток позивача за фактично відпрацьовані протягом двох місяців до звільнення (серпень, вересень 2014 року) робочі дні у кількості 18 день., та з урахуванням того, що звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку (з 28 жовтня 2014 року по 02 грудня 2014 року), та кількість робочих днів за вказаний період складає 27 днів, то з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 16 717 грн. 05 коп. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з того, що згідно ст.. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При розгляді справи встановлено, що мало місце порушення передбачених законом прав працівника, що само по собі вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань і що відповідно до ст.237? КЗпП України, є підставою для відшкодування власником або уповноважений ним органом працівнику моральної шкоди. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди. Проте при визначенні суми відшкодування моральної шкоди слід керуватися принципами розумності і справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. За таких обставин апеляційний суд, враховуючі ступінь порушень життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача в звязку з затримкою виплати заробітної плати, вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума моральної шкоди в розмірі 500 грн. Враховуючи наведене суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням зазначеного нового рішення. Відповідно до розяснень викладених у Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Задовольняючі позовні вимоги апеляційний суд з урахуванням вимог ст.. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір не сплачений позивачем при зверненні до суду у сумі 243 грн. 60 коп. з позовних вимог майнового характеру та 243 грн. 60 коп. з позовних вимог немайнового характеру.

Outcome: partial