Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

19 квітня 2021 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом. В позові зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою, окрім неї, також з 13.06.2016 року зареєстрований її син - [PERSON] , який є відповідачем у даній справі. Протягом останнього року та на момент звернення до суду з позовом відповідач не проживає за вказаною адресою, не бере участі в утриманні будинку, працює і перебуває за кордоном. [PERSON] вимушена витрачати значну суму коштів на утримання квартири та оплату комунальних послуг, оскільки кількість зареєстрованих осіб впливає на їх вартість. У зв`язку із вказаним обмеженням у реалізації права власності позивач просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Станом на 07 вересня 2021 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч.1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є власником об`єкту житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25.04.1996 року (а.с. 7). Згідно відомостей будинкової книги для приписки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , окрім власника квартири, в даному приміщенні зареєстрований відповідач - [PERSON] (син позивача) (а.с.8-11). З доводів позивача, відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік. Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується актом № 3 від 06.04.2021 року, затвердженого головою правління ОСББ (а.с. 12). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача як член сім`ї власника, за власним бажанням, добровільно залишив помешкання понад рік тому, тобто визначив собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не бере участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг. Наведене свідчить, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року. Крім того, факт реєстрації відповідача за вказаною вище адресою порушує права позивача як законного власника свого майна щодо користування та розпорядження вказаною квартирою. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved