Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

19 квітня 2018 року [PERSON] , звернулася до суду із позовом до Радехівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про зняття арешту з нерухомого майна. В позовній заяві зазначає, що 09.02.2000 р. [PERSON] була придбана у приватну власність квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. На підставі договору Червоноградським бюро технічної інвентаризації йому було видане Реєстраційне посвідчення на квартиру, серії [NUMBER] від 16.02.2000 р., реєстраційний номер 206. 16.11.2017 року у відповідності до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 17.11.2017 р., виданого виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області [PERSON] помер. В день його смерті відкрилася спадщина, яка складається із квартири за адресою: [ADDRESS] . Дружина спадкодавця - [PERSON] отримала право на спадкування. Спадкодавцем не був складений заповіт, тому спадкування здійснюється за законом. На підставі звернення позивача до нотаріуса з метою прийняття спадщини була відкрита спадкова справа №621 10937 від 07.03.2018 р., відповідно до якої позивач довідалася, що квартира знаходиться під арештом. Із довідки Радехівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській облаї №1041/01-20 від 26.03.2018 р. встановлено, що виконавче провадження №17962 від 28.02.2006 р. було закінчене 06.07.2007 р. на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин), листі зазначається, що виконавче провадження було передане до архіву та було знищене згідно із актом на знищення №7 від 07.02.2011 р. Просить скасувати арешт нерухомого майна - квартира за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 4066471, що накладений постановою державного виконавця Державної виконавчої служби у Радехівському районі Львівської області від 15.11.2006 р. У підготовчому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просить постановити рішення про задоволення вимог. Представник відповідача Радехівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розгляд справи проводити без участі представника (а.с.47). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що 09 лютого 2000 року, [PERSON] була придбана у приватну власність квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, серії АВІ № 793444, реєстраційний номер 128, посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В. (а.с.7). На підставі договору купівлі-продажу квартири, серії АВІ № 793444, реєстраційний номер 128, Червоноградським бюро технічної інвентаризації [PERSON] було видане Реєстраційне посвідчення на квартиру, серії [NUMBER] від 16.02.2000 р., реєстраційний номер 206 (а.с.8). [INFO] [PERSON] помер, у відповідності до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 17.11.2017 р., виданого виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області, відповідний актовий запис №16 (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , видане 22.04.1985 р. Новоукраїнською сільською радою Рівненського району Рівненської області, актовий запис 29, між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб і після укладення шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.10). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №51163392, від 07.03.2018 року, була відкрита спадкова справа №62110937, 57/2018, спадкодавець [PERSON] , помер [INFO] (а.с.11). Квартира за адресою: [ADDRESS] , знаходиться під арештом, що накладений постановою АМ №852092, Державною виконавчою службою у Радехівському районі Львівської області від 15.11.2006 року, реєстраційний номер обтяження 4066471, власник [PERSON] , що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.12). Із довідки Радехівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області №1041/01-20 від 26.03.2018 р., вбачається, що виконавче провадження №1796233 від 28.02.2006 р. було закінчене 06.07.2007 р. на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Дане виконавче провадження було передане до архіву та було знищене згідно із актом на знищення №7 від 07.02.2011 року (а.с.13). Відповідно до копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серії АА № 588587 від 15.11.2006 р., вбачається, що виконавче провадження було відкрите на підставі виконавчого листа Радехівського районного суду № 2-26 від 21.02.2006 р. та накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] , та ДВС у Радехівському районі Львівської області надіслано для виконання (а.с.14,15). Як вбачається із будинкової книги спадкодавець [PERSON] та [PERSON] були зареєстрованими у спірній житловій квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 04.09.1986 р. (а.с.18-21). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом 8 частини 1 статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, яка діяла станом на липень 2007 року, законодавцем передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», у редакції, що діяла станом на липень 2007 року, передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу держави виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчої провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернень виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадки передбачених цим Законом. Згідно із ч.2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Як передбачено ст. 19 конституції України, органи державної влади та орган місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак, всупереч вимогам цієї норми законодавства державним виконавцем ДВС у Радехівському районі Львівської області не було знято арешт майна та не припинено заборони на його відчуження. Отже, арешт, що залишається дійсним до тепер, не є правомірним з моменту закінчення виконавчого провадження та повинен бути скасованим судом. У відповідності до ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяв на момент правовідносин), арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Ця норма кореспондується із положеннями ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції 2016 року. Як видно із документів, доданих до заяви, мета виконавчого провадження - стягненні боргу досягнута, а засіб досягнення цієї мети не скасований. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 2016 року вказуються випадки зняття арешту з майна. Частиною 5 цієї статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Як вказано у ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На сьогодні позивач має намір оформити спадщину після смерті чоловіка, проте через наявність арешту позбавлена можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує конституційне право позивача. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, враховуючи те, що не має можливості належним чином оформити свої спадкові права, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved