Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

18 жовтня 2016 року Орган опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні доньки останньої [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на те, що 13 липня 2016 року КЛПЗ СОР «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій» був складений акт закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я на [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Батько дитини в свідоцтві про народження записаний зі слів матері відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. З 2012 року дитина [PERSON] перебувала на обліку служби у справах дітей як така, що опинилась в складних життєвих обставинах у зв'язку з неналежним виконанням батьківських обов'язків матір'ю [PERSON] У родині між матір'ю та донькою постійно виникали конфлікти, мати не мала впливу на доньку, дівчинка мала схильність до бродяжництва. У період з 2012 року по 2015 рік за заявою матері [PERSON] двічі перебувала в Сумському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей області, з дитиною була проведена корекційно-виховна робота, а матері були надані психолого-педагогічні рекомендації для виховання та навчання дитини. До роботи з родиною [PERSON] було залучено фахівця із соціальної роботи Білопільського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, були проведені бесіди з класним керівником, вихователем та психологом навчального закладу, [PERSON] було рекомендовано щодня забирати [PERSON] із закладу та більше приділяти їй уваги, проводити разом більше вільного часу. На прийомі у начальника служби [PERSON] неодноразово піднімала питання щодо неможливості виконання батьківських обов'язків відносно доньки у зв'язку з тим, що дитина виходить із-під її контролю. У 2015 році [PERSON] була написана повторна заява про влаштування доньки до Сумського центру соціально-психологічної реабілітації дітей області. Після центру реабілітації мати перевела дитину до Правдинської спеціальної ЗОШ-інтернату. На початку літніх канікул [PERSON] влаштувала доньку до КЛПЗ СОР «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій», де і залишила дитину. Адміністрація лікувального закладу та служба у справах дітей зверталися до [PERSON] щодо повернення дитини, але мати доньку так і не забрала, натомість написала заяву на ім'я начальника служби у справах дітей про те, що вона відмовляється повертати дитину із санаторного закладу і не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, також надала нотаріально завірену заяву щодо згоди на позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON]. На підставі акта на покинуту дитину розпорядженням голови Білопільської районної державної адміністрації №311 від 19 липня 2016 року [PERSON] був наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування. На даний час дитина перебуває у центрі соціально-психологічної реабілітації в м.Шостка, мати дівчинки так і не відвідала заклад, не телефонувала, не цікавилась станом здоров'я, не надавала матеріальної допомоги. Питання виконання батьківських обов'язків [PERSON] відносно доньки [PERSON] було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Білопільської міської ради 19 вересня 2016 року, за результатами розгляду даного питання був прийнятий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки. Враховуючи те, що відповідач усунулася від виконання своїх батьківських обов'язків, не дбає про розвиток та життя дитини, долею дитини не цікавиться, її вихованням не займається, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Також 02 листопада 2016 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до Органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації, третя особа: Орган опіки та піклування Білопільської міської ради про скасування усиновлення, мотивуючи її тим, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 06 лютого 2008 року їй було надано дозвіл на усиновлення малолітньої дівчинки [PERSON], [INFO], якій на час усиновлення було 2 роки. Після набрання рішенням законної сили позивачу було видано свідоцтво про народження дитини та дані дівчинки було змінено на [PERSON]. На час усиновлення дитини позивачці не було відомо, що дитина страждає на психічне захворювання Представник позивача- органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації Бутенко А.О. в судовому засіданні первісний позов підтримав і просив його задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник третьої особи- органу опіки та піклування Білопільської міської ради Пащенко Н.В. не заперечувала проти задоволення первісного позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] та була проти задоволення зустрічного позову [PERSON] про скасування усиновлення. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позбавлення батьківських прав [PERSON] та повністю підтримали зустрічні позовні вимоги про скасування усиновлення. Прокурор Глущенко Г.О. підтримала вимоги первісного позову та заперечувала в задоволенні зустрічного позову. Заслухавши сторони, думку третьої особи, прокурора, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації про скасування усиновлення підлягає до задоволення, а в позові Органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації в інтересах дитини: [PERSON], 2005 року народження, до [PERSON] про позбавлення батьківських прав слід відмовити з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], яка народилася [INFO] в м.Білопіллі Сумської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом РАЦС Сумського районного управління юстиції Сумської області (а.с.4). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00014246307 від 30 липня 2014 року батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON]. Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с.5). Відповідно до повідомлення Сумського обласного притулку для дітей від 11 січня 2012 року [PERSON], [INFO], перебувала у притулку з 20 грудня 2011 року по 11 січня 2012 року у зв'язку з конфліктною ситуацією між батьками та дитиною. Матері були надані психолого-педагогічні рекомендації по вихованню та навчанню дитини, дитина була повернута в сім'ю (а.с.17). Згідно з повідомленням Білопільського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 13 травня 2014 року фахівцями із соціальної роботи Білопільського РЦСССДМ було відвідано родину [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] та встановлено, що між матір'ю та донькою [PERSON] напружені стосунки, донька часто виходить з-під контролю матері. За результатами проведеної з родиною роботи в сім'ї частково покращились стосунки, мати намагалася приділяти більше уваги навчальному та виховному процесу доньки. На час надання інформації ситуація в родині знову змінилася на гірше: між матір'ю та донькою продовжують виникати конфлікти, непорозуміння, у родині панує несприятливий психологічний клімат (а.с.18). Згідно з актом закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я, складеним 13 липня 2016 року КЛПЗСОР «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій», матір [PERSON], 1971 року народження, відмовилася забрати із зазначеного закладу доньку [PERSON], [INFO], і надала заяву до Білопільської служби у справах дітей про відмову від дитини. Батько дитини - [PERSON], 1955 року народження, відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України (а.с.7). Як вбачається із заяви, посвідченої Приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Шамуковою Н.В. 16 червня 2016 року, зареєстрованої в реєстрі за № 428, [PERSON] дала згоду на позбавлення її батьківського піклування по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с.8). Як вбачається з висновку органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Білопільської міської ради від 19 вересня 2016 року, на обліку служби у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації перебуває дитина, яка залишилася без батьківського піклування, [PERSON], [INFO], яку одинока мати [PERSON], мешканка [ADDRESS], покинула у КЛПЗСОР «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій». Під час проведення профілактичної роботи з матір'ю дитини остання відмовилася її забирати додому та надала посвідчену нотаріусом заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав відносно доньки. [PERSON] відмовилась від виховання та утримання доньки у зв'язку з тим, що дитина повністю вийшла з-під її контролю. Враховуючи те, що [PERSON] відмовилась від виховання та утримання доньки, Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON], 1971 року народження, батьківських прав по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с.9). Відповідно до повідомлення адміністрації Сумського центру соціально-психологічної реабілітації дітей області від 05 жовтня 2015 року [PERSON], [INFO], перебувала в зазначеному закладі з 10 березня 2015 року по 12 вересня 2015 року, за час проходження реабілітації мати дитини двічі навідувала її, але не цікавилась її здоров'ям, успішністю та життям, сама до закладу не телефонувала. Мати [PERSON] не виконувала рекомендації психологічної служби закладу щодо виховання та розвитку дитини, емоційного контакту між матір'ю та донькою не було (а.с.10). Згідно з наданою з Сумського центру соціально-психологічної реабілітації дітей області 06 жовтня 2016 року інформацією мати дівчинки на час перебування неповнолітньої [PERSON], [INFO], в центрі жодного разу її не відвідала, не цікавилась життям, здоров'ям, вихованням, навчанням та потребами дитини (а.с.14). Відповідно до довідки Обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей [PERSON] з 30 серпня 2016 року та по теперішній час перебуває в зазначеному центрі на підставі направлення служби у справах дітей Сумської обласної державної адміністрації від 19 липня 2016 року № 01-19/882 (а.с.12). Як вбачається з листа Білопільської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів ім. А.С. Макаренка №184 від 19 липня 2016 року [PERSON] навчалась в школі з 01 вересня 2012 року по 06 березня 2015 року за направленням районного відділу освіти Білопільської районної державної адміністрації. Дівчинка виховувалась матір'ю-одиначкою [PERSON]. Під час навчання в других-третіх класах дівчинка знаходилась у школі по 5 днів на тиждень, були випадки, коли вона залишалась на вихідні. Мати пояснювала це своєю зайнятістю на роботі, успіхами доньки вона цікавилась, але не систематично, неодноразово мати зверталась за допомогою до шкільних психолога та педагогів. Стосунки з матір'ю у [PERSON] часто були конфліктні, напружені. Дівчинка часто демонструвала неповагу до матері, відсутність прихильності. [PERSON] вразлива, схильна до імпульсивних вчинків (грубість, пропуски шкільних занять, блукання та інше). [PERSON] важко було знайти спільну мову з донькою, тож дівчинка потребувала постійної батьківської уваги, любові, розуміння, підтримки (а.с.13). Згідно з актом обстеження умов проживання від 27 лютого 2015 року сім'я [PERSON] мешкає у приватному будинку з двох кімнат, дитина [PERSON], [INFO], учениця 4-го класу Білопільської школи-інтернату, мешкає в окремій кімнаті, забезпечена одягом, взуттям та продуктами харчування, недостатньо предметів для розвитку дитину. Стосунки дитини з матір'ю напружені, [PERSON] бродяжить, часто виходить з-під контролю матері (а.с.11). Відповідно до інформації від 03 жовтня 2016 року, наданої Комунальним закладом Сумської обласної ради Правдинська загальноосвітня школа-інтернат Великописарівського району, щодо виконання матір'ю [PERSON] батьківських обов'язків відносно доньки [PERSON], [INFO], за час перебування неповнолітньої в даному закладі з 01 вересня 2015 року по 27 травня 2016 року мати дитину відвідувала рідко у вихідні та святкові дні, але підтримувала зв'язок по мобільному телефону, особливого ж зацікавлення життям та успіхами доньки у навчанні не проявляла. Мати забирала доньку на канікули : осінні - з 24 жовтня по 01 листопада 2015 року; зимові - з 26 грудня 2015 року по 10 січня 2016 року; весняні - з 29 березня по 04 квітня 2016 року. На весняні канікули - з 29 березня по 04 квітня 2016 року та літні канікули з 27 травня 2016 року за погодженням з матір'ю [PERSON] забирала тітка [PERSON]. 31 серпня 2016 року дитина з канікул до закладу не повернулася. Повертаючи дівчинку з канікул [PERSON] постійно скаржилася, що не може знайти з дитиною спільної мови та їй важко з нею справлятися. Всім необхідним: канцтоварами, одягом та взуттям, - дівчинку забезпечував навчальний заклад (а.с.15). Розпорядженням голови Білопільської районної державної адміністрації від 19 липня 2016 року №311-ОД, враховуючи акт про дитину, покинуту в закладі охорони здоров'я, складений 13 липня 2016 року у Комунальному закладі лікувально-профілактичному закладі Сумської обласної ради «Шосткинський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій», [PERSON], [INFO], було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.16). Відповідно до повідомлення від 14 липня 2016 року Служби у справах дітей виконавчого комітету Шосткинської міської ради відносно [PERSON], [INFO], яку відмовились забрати батьки з КЛПЗСОР «Шосткинський обласний протитуберкульозний санаторій», де дитина перебувала на оздоровленні, 14 липня 2016 року було складено акт на покинуту дитину, тому заклад просить вирішити подальшу долю дитини (а.с.19). Відповідно до заяв [PERSON] від 16 червня 2016 року та від 04 липня 2016 року вона відмовилась забрати дитину з Шосткінського обласного дитячого протитуберкульозного санаторію, вона не може виконувати свої батьківські обов'язки у зв'язку з тим, що дитина вийшла з-під її контролю і вона не має на неї впливу (а.с.20, 21). Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 207 СК України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 240 СК України право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з пунктом 13 зазначеної Постанови усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов'язків. Відповідно до зазначеної Постанови основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім'ї усиновлювача; виявлення після усиновлення розумової неповноцінності або спадкових відхилень у стані здоров'я дитини, які істотно утруднюють або унеможливлюють процес виховання, про наявність якого усиновлювач не був попереджений при усиновленні; поновлення у дієздатності батьків дитини, до яких він був дуже прив'язаний і не може забути про них після усиновлення, що негативно впливає на його емоційний стан, і т. п. Згідно з положеннями п.п.1,3 ч.1 ст. 238 СК України усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання, між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними та незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Найоптимальніший варіант є тоді, коли ці відносини збережуться назавжди, адже їх припинення може тяжко травмувати дитину, істотно відобразитися на її інтересах. Для недопущення такого стану законом встановлено жорстка процедура здійснення усиновлення, однак в окремих випадках відносини з усиновлення можуть припинятися, зокрема через його скасування. Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення її сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідносин із усиновлення, як винного так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. Виходячи з системного аналізу зазначених приписів законодавства, скасування усиновлення - це припинення відносин, які виникають із факту усиновлення на майбутній час, якщо цього потребують інтереси дитини на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Виходячи з зазначених норм діючого законодавства, скасування усиновлення - це припинення відносин, які виникають із факту усиновлення на майбутній час, якщо цього потребують інтереси дитини на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 242 СК України, якщо усиновлювач був записаний матір'ю, батьком усиновленої дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. У разі позбавлення усиновлювача батьківських прав настають наслідки, встановлені статтею 166 цього Кодексу. Відповідно до ст.164 СК України батьки можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у відповідності до ст. 182 згаданого кодексу при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я дитини, матеріальне становище дитини та платника аліментів. Відповідно до п.п. 15, 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Як встановлено у судовому засіданні у [PERSON] було велике бажання усиновити дитину, позбавлену батьківського піклування. Бажання мати дитину, а саме дівчинку, у неї виникло через відсутність власних дітей та намагання створити сім'ю. Але беручи дитину з Сумського обласного спеціалізованого будинку дитини та знайомлячись з документами про стан здоров'я дитини, їй не було повідомлено про дійсний стан здоров'я дитини, про те, що дитина страждає на психічне захворювання, а запис в акті про вибуття дитини у сім'ю (а.с.54) щодо стану здоров'я дитини : « Легка затримка психомовного розвитку»,- не давав повного відображення стану здоров'я дитини, так як не був здійснений лікарем психіатром. З часом, становлячись дорослішою, дівчинка становилася невитриманою, схильною до бродяжництва, крадіжок чужого майна, викрала у батька [PERSON] 600 грн. пенсії, позбавивши похилу особу засобів до існування. Знаходячись у літньому таборі [PERSON] у одного із дітей викрала мобільний телефон. Через таку поведінку дитини і намагання матері перевиховати її, роблячи зауваження, підказки, між ними виникали конфлікти, так як на зауваження [PERSON] реагувала агресивно, не бажала розуміти, а робила навпаки. Так як умовляннями та проханнями [PERSON] не могла впливати на доньку, вона була вимушена звертатися за допомогою до психологів, щоб знайти спільну мову з дитиною, але це не впливало на покращення поведінки дитини, що змусило звертатись пізніше за допомогою до психіатра. Дитина була поставлена на облік у лікаря психіатра з 2013 року та знаходилася на лікуванні у Роменській психіатричній лікарні з діагнозом розлад психологічного розвитку (а.с.37,40,41). Двічі за період з 2012 по 2015 рік, щоб покращити психічний стан здоров'я доньки [PERSON] прохала направити її до Сумського центру соціально-психологічної реабілітації, тобто зі свого боку робила все, щоб стан здоров'я дитини покращився, але її сподівання залишилися марними. Небажання дитини розуміти матір та нестабільний психологічний стан дитини підтверджується психолого-педагогічними характеристиками на [PERSON] та консультаційним висновком спеціаліста дитячого обласного психіатра. За вісім років, що дитина проживала з [PERSON], остання, не зважаючи на всі її турботи, так і не знайшла спільної мови з дитиною, а на всю її турботу дитина відповідала грубістю. Якби [PERSON] під час усиновлення дитини була обізнана про психічну хворобу дитини, то ніколи б не вирішила питання про її усиновлення. Роблячи зі свого боку все, щоб бути доброю та турботливою матір'ю, утримуючи та лікуючи дитину за власні кошти, встигаючи працювати на роботі, в коло обов'язків якої входить догляд за 12-ма особами похилого віку, та маючи позитивну характеристику з місця роботи, [PERSON] з незалежних від неї причин, а саме через психічне захворювання дитини, не змогла знайти з дитиною психоемоційного контакту та налагодити добрі стосунки. [PERSON], де б не знаходилась дитина, відвідувала її і дбала про неї. Згідно показам у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], - [PERSON] дійсно мала значні труднощі у вихованні дитини, [PERSON], 2005 року народження, через непорозуміння між ними, та постійно намагалася налагодити добрі стосунки з дитиною шляхом звернення до служби у справах дітей, Центру соціально-психологічної реабілітації, психологів, психіатрів, сприяла направленню дитини до санаторію, інтернатного закладу з метою сприяння оздоровленню та покращенню виховання дитини з метою змінити поведінку дитини, її ставлення до членів сім'ї, налагодженню з нею психоемоційного контакту. За власні кошти, як пояснила в судовому засідання [PERSON], вона купувала дівчинці з самого початку усиновлення дороговартісні ліки, не зважаючи на її маленьку заробітну плату, але бажання допомогти дитині поліпшити стан здоров'я та сприяти покращенню їх стосунків було важливішим за її матеріальне становище. А щодо зачіски дитини, то це було крайнім заходом у боротьбі з вошами. Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює лікарем-психіатром Білопільської ЦРЛ, дитина [PERSON], 2005 року народження, з лютого 2013 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом розлад психологічного розвитку. При цій хворобі дитина потребує постійного корегуючого лікування ( ноотропні(заспокійливі) препарати), цей діагноз не є інвалідизуючим, але з часом стан психічного здоров'я дитини може погіршитися, це вирішує комісія лікарів-психіатрів. Мама дитини постійно зверталася до неї по допомогу з метою вилікувати дитину, купувала дороговартісні ліки, вартість ноофену - 500 грн. 20 таблеток на 10 днів лікування, а курс лікування- 3 місяці, тому пропонувалися меншовартісні аналоги, такі як біфрен. До лікування дитини [PERSON] ставилася відповідально. При спостереженні за дитиною свідок пояснила, що дитина вела себе в кабінеті лікаря неадекватно. Цей діагноз- на все життя, з часом захворювання прогресує незалежно від прийому ліків. Ліків таке лікування потребує дороговартісних. Щодо запису в акті будинку дитини про вибуття дитини у сім'ю : « Легка затримка психомовного розвитку»,- свідок пояснила, що цей діагноз встановлений невропатологом, а не психіатром, а висновок шкільного психолога з Центру - це може бути спостереження, але не діагноз. Лікар приєднала до матеріалів справи висновок обласного психіатра та виписку із дитячого відділення Роменської обласної психіатричної лікарні № 1. Свідок [PERSON] висловилась щодо недоцільності допитувати в судовому засіданні саму дитину, у зв'язку з наявністю у неї психічного захворювання. Свідок [PERSON], яка працює вихователем у Білопільській ЗОШ-інтернат, суду пояснила, що вона була вихователем [PERSON] у 2-му та 3-му класі, і частково у 4 класі. Мама дитини, [PERSON], приходила на батьківські збори, купувала шкільні речі, приладдя, а ось шкільна форма у дитини була відсутня і дитина ночувала в інтернаті з понеділка до п'ятниці, а у четвертому класі мати постійно забирала дитину зі школи. Дитина особливих здібностей до навчання не мала, в шкільних заходах участі приймала рідно, психолог працював з дитиною два роки по корекції поведінки. Бували випадки неадекватної поведінки з боку дитини [PERSON], вона була запальна, на уроках незібрана, інколи вступала в конфлікт з вихователями, грубила, вибігала з класу та стояла на порозі школи, а потім поверталася. Часто мати не могла довести [PERSON] з дому до школи, так як дівчинка тікала, а коли саму [PERSON] відправляли до школи, то вона до школи не доходила. Дівчинка піддавалася впливу, але не надовго. Про те, що її мати залишала в інтернаті протягом тижня говорила, що їй краще в інтернаті. Дівчинка ходила в гуртки в Будинок дітей та юнацтва, але недовго, її цікавості вистачало ненадовго. Мати дитини ходила на батьківські збори і цікавилась навчанням доньки, просила два роки, щоб з дитиною займався психолог по індивідуально розробленій програмі. Був випадок, коли [PERSON] вдома закрили, був випадок, коли [PERSON] гроші вдома взяла. Вчинки [PERSON] відрізнялись від вчинків інших дітей. Були такі випадки, що дитина заважала працювати класу і ходила по класу, вимагала до себе особливого ставлення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працюючи на посаді завідуючої сектором опіки та піклування, вона відповідально ставилася до підбору дитини. Що [PERSON] хотіла маленьку дівчинку. Разом з [PERSON] свідок їздила до Будинку дитини, де майбутня мати ознайомилася з усією документацією, в тому числі зі станом здоров'я дитини. Тетяна раділа дівчинці, дуже часто зверталася до лікарів з приводу простудних захворювань дитини, мови про психіатричний стан тоді не було. Через півроку після встановлення опіки була подана заява до суду про усиновлення. Оскільки дитина усиновлена, вона перебуває під контролем служби у справах дітей. Починаючи з 2014 року дитина почала займатися бродяжництвом, її зустріли в парку одягнену не по сезону, підстрижену під хлопчика, вона збирала недопалки. Мати на зауваження пояснила, що як вона може, так і вдягає дитину. Дитина про відношення з мамою ніколи не казала, що мама погана, але дитина пояснила, що їй мама сказала, що вона буде такою, як її рідна мати. Дитина адекватна, вона йде на контакт, оцінює те, що про неї говорять. Були скарги від матері дитини, що та скоює вдома крадіжки. [PERSON] не повідомила службу, що дитина поставлена на облік у психіатра. Свідок пояснила, що діти з такими діагнозами, як у [PERSON], живуть в прийомних сім'ях, навчаються за індивідуальною формою навчання. Коли почалися проблеми з дитиною і вона почала тікати з навчання, то [PERSON] турбувалася, але заходів до покращення стану дитини не вживала. За зверненнями [PERSON] служба двічі направляла дитину до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Пізніше дитина навчалася в Правдинській школі-інтернаті, а після початку канікул- знаходилася в санаторії в м.Шостка, звідки матір її не забрала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідачка [PERSON] є його донькою, вона добре ставилася до дитини [PERSON], що вся їхня сім'я прийняла дівчинку у свою сім'ю і ставилася до неї добре, дівчинка була всім забезпечена, мала окрему кімнату. Але дитина була неслухняною, грубила, викрадала їхні речі, а саме: мобільний телефон, гроші в сумі 600 грн.-його пенсію, які витратила на цукерки та частувала дітей на вулиці. Ще з дитячого садочка дитина тікала, обманювала та ображала дорослих, могла не ночувати вдома, бродяжничала. Його допомога в утриманні та вихованні дитини, допомога за життя його дружини, нині покійної, допомога чоловіка доньки, старання його доньки, яка була для дитини справжньою матір'ю,- ніщо не вплинуло позитивно на поведінку дитини, або якщо впливало, та на лічені години. Свідок як свято пригадав ті рідкі години знаходження [PERSON] у доброму настрої та спокої по відношенню до членів сім'ї. Але ці години швидко завершувалися і дівчинка ставала неслухняною, не підкорялася нікому із дорослих, вела себе агресивно і свавільно, через що був випадок коли він зачинив дитину в кімнаті. Що всі роки знаходження дитини в сім'ї доньки- його донька не прожила, а простраждала. Аналогічні свідчення дали суду свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, позиція позивачки за зустрічним позовом - [PERSON] знайшла своє підтвердження в судовому засіданні на підставі показів вищевказаних свідків. Суд вважає, що такі пояснення свідків є логічними, вірними та не спростовуються іншими матеріалами справи. При цьому представник відповідача та третьої особи не надали до суду заперечень проти позову та жодних належних та допустимих доказів, які б спростували обставини, зазначені [PERSON] Згідно вимог ст.239 СК України у разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов'язки, що виникли у зв'язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами, відновлюються права та обов'язки між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням. Дитина передається за бажанням батьків або інших родичів їм, а якщо це не можливо,- вона передається на опікування органові опіки та піклування. В порядку ст. 241 цього Кодексу державний орган реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини на підставі рішення суду про скасування усиновлення вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Відповідно до п.2.16.3 Наказу від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/1879 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» ( Із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції № 709/5 (0768-12) від 10.05.2012) на підставі рішення суду про скасування або визнання усиновлення недійсним уносяться виправлення в актовий запис про народження усиновленої дитини та поновлюються відомості, записані до усиновлення, про що має бути зазначено в рішенні суду. У судовому засіданні встановлено, що між усиновлювачем та усиновленою є неможливість подальшого спільного мешкання разом, оскільки дитина погано себе поводить, страждає на психічну хворобу, що впливає негативно на її поведінку та ставлення до усиновлювача та оточуючих, не прислуховується до зауважень матері, членів сім'ї, вихователів та вчителів, у зв'язку з чим [PERSON] не може виконувати своїх батьківських обов'язків у зв'язку із об'єктивними незалежними від її волі та методів виховання обставинами. Таким чином, оскільки дитина страждає на психічну хворобу та між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову [PERSON] про скасування усиновлення. Згідно з ч.4 ст. 238 СК України усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду про це. Згідно з ч.ч.1-2 ст. 242 СК України, якщо усиновлювач був записаний матір'ю, батьком усиновленої дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. У разі позбавлення усиновлювача батьківських прав настають наслідки, встановлені статтею 166 цього Кодексу. Згідно із ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Оцінюючи пояснення сторін у сукупності із показаннями свідків та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, суд дійшов висновку, що будь-яких належних доказів, які б беззаперечно підтверджували свідоме злісне ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків без поважних причин, винне нехтування нею інтересами та потребами дитини, при розгляді справи не встановлено. Наявності будь-яких виключних обставин, які б могли бути підставою для застосування такого заходу, представником позивача не доведено. А оскільки усиновлення скасовується з підстав, передбачених п. 2 та п. 3 ч.1 ст.238 СК України, тому [PERSON] не є матір'ю [PERSON], 2005 року народження, тому відсутні правові підстави для задоволення позову Органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації про позбавлення її батьківських прав. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Органу опіки та піклування Білопільської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] про скасування усиновлення слід задовольнити. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved