Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

19.04.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, який в подальшому було уточнено. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] вона народила доньку - [PERSON] , батьком дитини є [PERSON] . Донька з народження і до теперішнього часу проживає з матір`ю, останні чотири роки вони проживають у квартирі яка належить [PERSON] . З жовтня 2015 року і по дату подачі позову донька відвідує приватний дошкільний заклад в Центрі раннього розвитку Олени Чернявської «Школа радості», для підтримання здоров`я та фізичного розвитку дитини 1-2 рази на тиждень вона з донькою відвідує басейн, а також 3 рази на тиждень донька відвідує заняття з хореографії. Щорічно позивач возить дитину на оздоровчий відпочинок. Для духовного розвитку дитина відвідує ляльковий театр, цирк, філармонію, органний зал, театральні вистави, кінотеатри, дельфінарій. Таким чином витрати на дитину в місяць складають близько 23000,00 грн.- 24000,00 грн. на місяць. Відповідач в свою чергу не надає належну матеріальну допомогу на утримання дитини у добровільному порядку, на власний розсуд визначає суму аліментів та не покриває навіть третини дійсних щомісячних витрат дитини. В свою чергу відповідач є здоровою, матеріально забезпеченою людиною, проживає у власній трикімнатній квартирі, на утриманні інших осіб не має. На момент подачі позову [PERSON] є співзасновником 7 підприємств та займає посаду директора в 2-х з них, займає громадські посади у Спілці підприємств Харківської області, Харківському регіональному антикорупційному комітеті, в Федерації альпінізму та скелелазіння. 06.08.2018 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту нецільового використання аліментів та внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] перешкоджає його спілкуванню з дитиною, з квітня 2014 року по травень 2015 року позивач сплачував аліменти шляхом передачі грошових коштів готівкою під час особистих зустрічей або через третіх осіб. Траплялись випадки, коли він сплачував аліменти, а вони поверталися по закінченню терміну зберігання.У період з травня 2015 року по момент подачі зустрічного позову [PERSON] вказує, що ним було сплачено аліментів на загальну суму: у 2015 році - 39000 грн., у 2016 році - 64000 грн. у 2017 році -74500 грн., у 2018 році до моменту подачі позову - 47000 грн. [PERSON] вказує, що влаштування дитини до приватного садка Центр раннього розвитку Олени Чернявської «Школа радості» та додаткових гуртків і занять здійснено матірю у порушення вимог ст. 157 СК України, ст. 8 ЗУ « Про дошкільну освіту», встановивши на власний розсуд такий розпорядок дня, при якому дитина з віку 2,5 роки по 10-12 годин на день перебуває в оточенні чужих людей, позбавляючи батька бачитися з донькою та приймати участь у її вихованні., що очевидно не відповідає інтересам дитини, а оплата такого дитячого садка у сумі 6500-7000 грн. в місяць є нецільовим використанням аліментів, які [PERSON] сплачує на утримання дитини. Також вважає нецільовим використанням аліментів придбання годинника із функцією стеження за місцезнаходженням дитини. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.2019 року, прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту нецільового використання аліментів та внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. [PERSON] подав до суду відзив на первісний позов Вх. №36338 від 06.08.2018 року, в якому вказав, що проти задоволення позовних вимог заперечує, з огляду на те, що він з січня 2014 року сплачує аліменти на користь своєї доньки, а саме у 2014 році 4000 грн., у 2015 року - 39000,00 грн., у 2016 році - 64000,00 грн., у2017 році - 74500,00 грн., у 2018 році 47000,00 грн. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач передавав аліменти в готівковій формі безпосередньо позивачу або через третіх осіб. На думку [PERSON] його дитині створено такий графік відвідування дитячого садка та гуртків, щоб вона не мала часу на зустрічі з батьком, а тому вважає, що саме сплата такого розміру аліментів, позбавлятиме можливості бачитися з донькою, та приймати участь у її житті. [PERSON] подала до суду відзив на зустрічний позов Вх.№29881 від 25.06.2019 року, вказала, що у [PERSON] відсутні законні підстави стверджувати по сплату ним саме аліментів на виховання дитини з квітня 2014 року по даний час, та відповідно заявляти вимоги до суду про встановлення факту їх нецільового використання з її боку, зобов`язання її використовувати аліменти на утримання доньки виключно за цільовим призначенням, встановлення порядку сплати аліментів та зобов`язання її погоджувати з [PERSON] необхідність та доцільність придбання речей, влаштування дитини до навчальних закладів, розмір таких витрат. За період з грудня 2013 року по липень 2015 року [PERSON] взагалі не сплачував гроші на утримання дитини, та з боку [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів зворотного. Також судом неодноразово виносилися ухвали про витребування доказів, з метою встановлення майнового стану [PERSON] . В судовому засідання позивач за первісним позовом - [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом заперечувала та просила відмовити. Відповідач за первісним позовом - [PERSON] проти позову [PERSON] заперечував, просив відмовити з огляду на те, що він сплачує аліменти в добровільному порядку. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив задовольнити. Також [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він не оспорює факт того, що він є матеріально забезпеченим, однак вказав, що він добровільно сплачує аліменти в розмірі 6000,00 грн. щомісячно, і вважає, що 12000,00 грн. в місяць є достатньою сумою для належного забезпечення дитини. Також вказав, що має на утриманні двох батьків пенсіонерів похилого віку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі, [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] - батьком, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим повторно серії [NUMBER] . (т.1 а.с. 5) [PERSON] проживає разом із матір`ю, що підтверджується довідкою про склад сімї від 27.12.2017 року Вих. №12/27-1. (т. 1 а.с. 15) На підтвердження витрат на утримання дитини [PERSON] надала до суду: копії квитанцій про нарахування комунальних платежів, квитанції про сплату комунальних платежів (т. 1 а.с.16-21), квитанції про отримання послуг (відвідування різних заходів) (т.1 а.с.22-25), квитанції про сплату послуг дошкільного виховання (т. 1 а.с.26-29, т. 2 а.с. 189-200), договір про отримання туристичних послуг (т. 1 а.с. 30-36), підтвердження бронювання на відпочинку (т. 1 а.с. 37), договір про отримання туристичних послуг (т. 1 а.с. 38-41), копії посадочних квитків (т. 1 а.с. 42-50), копії білетів на відвідування різних дитячих заходів (т. 1 а.с. 52-55), товарні чеки на придбання дитячих речей (т. 1 а.с.56-73), накладна на придбання електротоварів (смарт годинник) (т. 1 а.с.74), витрати на лікування (т. 1 а.с.78-80), заяви про зарахування на розвиткові заняття (т.2 а.с. 92-94), медичні довідки ( т. 2 а.с. 95-101), договори про надання освітніх послуг (т. 2 а.с. 102-166), квитанції про сплату гуртків (т. 2 а.с. 168-183), квитанції про сплату продуктів (т. 2 а.с.238-252). Стосовно твердження [PERSON] , що на його утриманні перебувають двоє батьків, які є пенсіонерами, суд не приймає це до уваги, з огляду на те, що відповідачем за первісним позовом не надано доказів, про утримання батьків, не надано доказів того, що вони є пансіонерами та відносяться до категорії осіб, які перебувають на його утриманні. Судом встановлено, що [PERSON] надавав добровільно аліменти, однак через відсутність та мінливість розміру таких аліментів, суд позбавлений можливості встановити конкретну суму сплачених [PERSON] аліментів. Одночасно, суд зазначає, що добровільна сплата відповідачем за первісним позовом аліментів не є підставою для відмови у задоволені первісного позову, з огляду на те, що у разі добровільної сплати батько самостійно визначає розмір аліментів, а судовим рішенням буде закріплено фіксований розмір, який буде визначено з об`єктивного дослідження потреб дитини. Стосовно вимог зустрічного позову, суд зазначає, що вимоги є необґрунтованими та не мотивованими з огляду на те, що [PERSON] , фактично не погоджується з тим, як мати дитини розподіляє грошові кошти надані ним в добровільному порядку (аліменти), і вважає, що це перешкоджає його спілкуванню з дитиною. Однак жодного доказу, який міг би підтвердити, що [PERSON] використовує дані кошти не за цільовим призначенням не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 186 СК України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. Згідно з ч. 3 ст. 19 СК України, звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Таким чином, витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків, на ім`я якого вони виплачуються, зобов`язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчуванні, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 186 СК України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю. Стосовно первісного позову суд зазначає, що він підлягає частковому задоволенню, з огляду на те, що [PERSON] в добровільному порядку сплачує аліменти, хоча конкретну суму і їх періодичність встановити не можливо, однак [PERSON] надано копії квитанцій про здійснення переказів на ім`я [PERSON] (т. 1 а.с. 134-143), квитанції про грошові перекази на картку [PERSON] (т. 1 а.с. 144-177). Тому для встановлення та розрахунку заборгованості по аліментам, державний виконавець повинен буде врахувати вже сплачену [PERSON] та підтверджену суму аліментів. Дослідивши всі витрати, які поніс позивач за первісним позовом - [PERSON] , суд вважає, що заявлена вимога про стягнення аліментів у розмірі 11000,00 грн., є завищеною та такою що перевищує розмір необхідний для належного утримання з огляду на те, що дитину повинні утримувати обоє батьків, а тому сукупний розмір на утримання дитини в розмірі 22000,00 грн. не відповідає документально підтвердженим витратам та є занадто значним. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Згідно ч.2 ст. 181 Сімейного кодексу України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 191 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав та інші обставини що мають істотне значення. Крім того, цією ж статтею передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. [PERSON] по стану здоров`я працездатний, не заперечував того факту, що він має можливість забезпечувати дитину, наголошував на добровільній виплаті аліментів, інших утриманців на утриманні не має. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та яке знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються з дати подання позову, однак суд бере до уваги сплату відповідачем за первісним позовом витрат на утримання дитини, а тому вважає за необхідне при примусовому виконанні рішення звернути увагу державного виконавця на вже сплачені [PERSON] аліменти до подачі первісного позову. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Доказів того, що батьки [PERSON] перебувають на утриманні [PERSON] суду не надано. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування. Суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача за первісним позовом, на користь Держави стягненню підлягає судовий збір у розмірі 780 грн. 40 коп. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial