Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

18.08.2021 представник позивачки [PERSON] адвокат Дубровська О.М. звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача ТОВ «Фінпром Маркет», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №22419 від 27.04.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» грошових коштів в сумі 3912, 97 грн. та витрат нотаріуса за вчинення виконавчого напису в сумі 50 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис вчинено при відсутності безспірності заборгованості, так як у позивачки відсутня заборгованість перед відповідачем; виконавчий напис вчинено на договорі, який не був нотаріально посвідченим, як того вимагає Закон. В судове засідання позивачка та (або) її представник не з`явилися, остання подала заяву від 19.11.2021 про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. В свою чергу представник відповідача, будучи повідомленим про місце, час та дату судового засідання, в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи від представника останнього не надходило При цьому 30.09.2021 представник відповідача ТОВ «Фінпром Маркет» Яворський Р.І. подав заяву про визнання позовних вимог в порядку ст. 206 ЦПК України, в якому просив задовольнити позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а в частині стягнення судового збору - стягнути такі з відповідача в сумі 454 грн. Треті особи в судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи, а також пояснень щодо позову до суду не подано. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, ознайомившись з позовною заявою, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, приходить до наступних висновків. З оспорюваного виконавчого напису вбачається, що такий вчинено 27.04.2021 за реєстровим №22419 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., за яким пропоновано стягнути з позивачки на користь відповідача, якому відступлено право вимоги за кредитним договором №166/С від 08.04.2008, укладеного між ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] , невиплачені в строк грошові кошти за період 08.08.2018 по 27.04.2021 в сумі 3912, 97 грн. та плату за вчинення виконавчого напису у 50 грн. Окрім цього зі змісту оспорюваного виконавчого напису з`ясовано, що такий вчинено відповідно до п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою КМУ №1172 від 29.06.1999. За вказаним виконавчим написом державним виконавцем Ужгородського РВ ДВС відкрито виконавче провадження №66006195 за постановою від 07.07.2021. Ухвалою суду від 20.08.2021 зупинено стягнення за вказаним виконавчим написом у означеному виконавчому провадженні. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбаченими Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. З оспорюваного виконавчого напису видно, що такий вчинений приватним нотаріусом серед іншого на підставі пункту 2 Переліку документів. Разом з тим, постанова Кабінету Міністру України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою доповнено вказаний Перелік документів пунктом 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», була визнана незаконною та нечинною на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі № 826/20084/14 (залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 №К/800/6492/17, № К/800/7651/17). Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. За твердженням сторони позивача для вчинення виконавчого напису відповідач надав третій особі лише заяву про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості на підставі договорів про відступлення права вимоги. Вказане твердження позивача не спростоване ані відповідачем, ані третьою особою - приватним нотаріусом. Відтак, суд приходить до висновку, що у приватного нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису, оскільки на момент вчинення приватним нотаріусом оскпорюваного виконавчого напису кредитний договір, за яким боржником нібито допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, не входив до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 №6-887цс17. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). З наведеного можна зробити висновок, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17. Стороною позивача заперечується безспірність заборгованості з огляду на те, що рішенням суду у справі №2п-5184/09 з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь банку «Київська Русь» стягнуто кошти в сумі 14832, 20 грн., які позивачкою сплачені в повному обсязі. Так, сплата грошових коштів в означеній сумі з боржника [PERSON] на користь стягувача ПАТ «Банк Київська Русь» підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження №32252484 від 18.06.2015, в якій вказано про фактичне виконання рішення суду №2п-5184/09. При цьому в оспорюваному виконавчому написі приватний нотаріус пропонує стягнути з позивачки на користь відповідача невиплачені в строк грошові кошти за період 08.08.2018 по 27.04.2021 включно за кредитним договором №166/1 від 08.04.2008, укладеного між позивачкою та ПАТ «Банк «Київська Русь». За наявними матеріалами справи, суд позбавлений можливості з`ясувати, що включає в себе визначення «невиплачені в строк грошові кошти», тобто, що входить в суму стягуваної з позивачки на користь відповідача заборгованості за оспорюваним виконавчим написом. Тож, враховуючи вказане рішення суду, з огляду на недоведеність існування у позивачки заборгованість за кредитним договором №166/1 від 08.04.2008 у заявленому розмірі за вказаний період, суд приходить до висновку про спірність вимог відповідача як стягувача. Однією з умов вчинення виконавчого напису нотаріусом є те, що з дня виникнення права вимоги повинно минути не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. При цьому вирішальне значення має саме встановлення дня виникнення права вимоги. Указана вимога по строкам вчинення виконавчого напису зазначена в абзаці 2 п. 3.1, п. 3.4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Однак припис абзц. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 711/6227/14-ц. Зі змісту наявних в матеріалах справи документів, зокрема без кредитного договору №166/1 від 08.04.2008 та розрахунку заборгованості за таким, суд позбавлений можливості встановити наявні у позивачки перед відповідачем зобов`язання й обґрунтованість таких, в тому числі їх безспірність, права вимоги відповідача за вказаним договором, зокрема дотримання приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису трирічного строку давності, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відтак, на думку суду, приватний нотаріус не переконався належним чином у безспірності характеру правовідносин між відповідачем та позивачкою, не перевірив дійсність суми заборгованості за кредитним договором, а також вчинив виконавчий напис на документі, який не відноситься до переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а отже заявлена відповідачем як банком до стягнення кредитна заборгованість не могла вважатися безспірною на момент вчинення виконавчого напису. Тож, позовна вимога про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягає до задоволення. Задовольняючи позов, суд також враховує те, що у відповідності до приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Позовні вимоги визнані відповідачем безумовно, тому підлягають задоволенню без з`ясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції). При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7З Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Ухвалою суду від 20.08.2021 при відкритті провадження позивачку було звільнено від сплати судового збору в сумі 908 грн., а ухвалою суду від 20.08.2021 - від сплати 454 грн. судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 вказаної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved