Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

19.06.2017 року позивач звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання право власності у порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], померлого [INFO]. Після смерті чоловіка залишилось спадкове майно, а саме будинок [ADDRESS]. Даний будинок загальною площею 60.8 кв.м житловою 25.0 кв.м., складається з: 1.1 ванної 7.6 кв.м; 1.2 кухні 10.8 кв.м; 1.3 кухні 8.7 кв.м.; 1.4 кімнати 3.9 кв.м; 1.5 кімнати 6.3 кв.м; 1.6 кімнати 14.8 кв.м; 1.7 коридору 8.7 кв.м; Б-1 сарай; В-1 вбиральня, Л-1 літній душ, К-1 колодязь, № 1,2 огорожа. Заповіт складений чоловіком за життя не був. У встановлений шестимісячний строк, після смерті чоловіка, позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті чоловіка. Також звернувся з заявою про отримання свідоцтва їх спільний син - [PERSON]. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки не надано документів підтверджуючих право власності за померлим [PERSON] Відповідач відмовляється надати свідоцтво нотаріусу. Звернувшись до КП «СМБТІ» у видачі дублікату свідоцтва про право власності, позивачу було відмовлено, так як позивач не є власником майна. Позивач зазначає, що будинок збудовано за час шлюбу, тому майно є спільною сумісною власністю подружжя. У зв'язку з вищенаведеним просить визнати за нею [PERSON], право власності на ? частину будинку [ADDRESS], у спільному майні подружжя. Визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO]. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти заявлених вимог. Суд, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб згідно зі ст.1 ЦПК України, встановив наступне. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно свідоцтва про право про шлюб виданого повторно 17 травня 2017 року серії [NUMBER], [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], померлого [INFO](а.с.7). Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого в травні 2017 року Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, актова запис №140 підтверджується факт смерті [INFO] [PERSON] (а.с.7). Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу на нерухоме майно вбачається, що житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS], належав [PERSON] на праві приватної власності /[NUMBER]/20.01.2010р.(а.с.8,9). Позовні вимоги [PERSON] полягають у визнанні за нею права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на майно в порядку спадкування. Відповідно положень гл.8 Сімейного кодексу України, ст. 60 майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як було встановлено у судовому засіданні, майно, яке є предметом позову [PERSON] набуте нею разом із її чоловіком, [PERSON] за час перебування ними в офіційному шлюбі. Згідно ст.63 CK України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 CK України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Загальний принцип рівності подружжя у праві власності на майно, набуте ними за час шлюбу, закріплений у статті 70 СК, яка передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Жодною стороною у цьому спорі не заявлено про наявність будь яких домовленостей або шлюбного договору щодо визначення іншого розміру прав подружжя на спільне майно. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку у праві власності на спірне майно, яке було набуте нею за час шлюбу з [PERSON] і яке є предметом позову, є обґрунтованими і законними. При цьому суд також керується роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Де зазначено, що вирішуючи спори між подружжя необхідно виходити з того, що спільним майном подружжя вважається майно, яке набуте ними за час шлюбу незалежно від того, на ім'я кого із подружжя воно було придбане. Окрім того, вимоги про визнання права власності на спадкове майно, підлягають урегулюванню положеннями Цивільного кодексу України. Обидві сторони у справі, згідно до статті 1261 Цивільного кодексу України належать до першої черги спадкоємців. Стаття 1267 ЦК України визначає, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], звернувшись у встановлений шестимісячний строк до Приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області із відповідною заявою, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкоємцем не надано оригіналів документів підтверджуючих право власності за померлим. Відповідно до наданої суду копії спадкової справи №21/2016 після померлого 17.10.2016 року [PERSON], із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звертались до нотаріальної контори позивач (дружина) - [PERSON] та відповідач (син) [PERSON]. Наявність інших спадкоємців не встановлена. За життя [PERSON] заповіт не склав, що також підтверджується матеріалами спадкової справи після його смерті. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, з'ясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], є обґрунтованими, повністю підтверджені документально, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та ст.ст. 60,61,70 СК України, ст.ст.1216, 1217,1220,1221,1261 ЦК України,

Outcome: approved