Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

19 жовтня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] міської ради про визнання за нею права власності на кооперативну квартиру № 16, розташовану в будинку № 11/11 по вулиці Волгодонській в місті Маріуполі в порядку спадкування. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 26 листопада 1998 року помер її син [PERSON], проживаючий на день смерті за адресою: [ADDRESS]. 05 квітня 2014 року помер її син [PERSON], який також проживав за вказаною адресою. На день їх смерті залишилося спадкове майно, яке складається з кооперативної квартири [ADDRESS] в ЖБК «Знамя», яка належала їм в рівних частках. Спадщину вона прийняла, оскільки проживала разом зі спадкодавцями на день їх смерті. 05 квітня 2014 року вона подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] до Четвертої [PERSON] державної нотаріальної контори. 18 грудня 2015 року вона подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] до Четвертої [PERSON] державної нотаріальної контори. Однак вона не може оформити свої спадкові права, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на кооперативну квартиру. Вищевказана квартира була надана [PERSON] батьку її синів, 21 липня 1965 року згідно до ордеру за № 5271, пайові внески за квартиру були повністю виплачені у 1980 році. Її сини, які обидва проживали разом з батьком на момент його смерті, фактично прийняли спадщину після його смерті. Згідно постанов нотаріусу про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 02 серпня 2016 року щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру № 16 по вулиці Волгодонській в місті Маріуполі після смерті [PERSON] та [PERSON] їй було відмовлено у звязку з тим, що вони прийняли спадкове майно, але не оформили свої спадкові права. Просила суд визнати за нею, [PERSON], право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 25,9 кв.м, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 26 листопада 1998 року, та після смерті [PERSON], померлого 05 квітня 2014 року. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі довіреності, у судові засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в якій підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити у повному обсязі. Будучи раніше присутньою у судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначила, що позивачка, хоча і була розведена з [PERSON], проживала з ним разом в квартирі [ADDRESS] до дня його смерті. Представник відповідача - [PERSON] міської ради, [PERSON], діюча на підставі довіреності, до судового засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням справу розглянути без її участі, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи ЖБК «Орджонікідзевський-149» у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належними чином, про що свідчать судові розписки. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції 2004 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції 2004 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції 1991 року), який діяв до набрання чинності ЦК України (в редакції 2004 року), передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» зазначалось, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції 2004 року), де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (2004 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (2004 року). Також законодавцем у 1980 році не визначалось необхідності отримання власником кооперативної квартири правовстановлюючого документа на відповідне нерухоме майно. Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 5271 від 21 липня 1965 року [PERSON] на родину з трьох осіб, у тому числі: дружину [PERSON] та мати [PERSON] була надана у користування двокімнатна квартира № 16, розташована в будинку № 38 по вулиці Азовстальській в м.Маріуполі (а.с. 10). Як вбачається з довідки, виданої ЖБК «Знамя» 07 лютого 2016 року, на дату придбання квартири № 16 за адресою: вулиця Волгодонська будинок 11/11 на прізвище [PERSON] на підставі списку кооперативу «Знамя», вулиця мала назву Азовстальська та порядковий номер будинку 38, місто мало назву Жданов. На теперішній час вулиця має назву Волгодонська та порядковий номер будинку 11/11, місто має назву Маріуполь (а.с. 13). Із технічного паспорту від 01 березня 2016 року, складеного на імя [PERSON] [PERSON] БТІ на квартиру [ADDRESS], вбачається, що загальна площа вказаної двокімнатної квартири становить 44,8 кв. м., а житлова 25,9 кв. м. Як вбачається з довідки від 20 березня 2009 року за підписом голови ЖБК «Знамя», фактична вартість квартира [ADDRESS] 4354,42 рублів, за даними обліку ссуди по ЖБК «Знамя» зазначена сума була виплачена у повному обсязі шляхом внесення першого внеску 1695 рублів, а також сплати залишку у розмірі 2659,42 рублів. Будинок був введений в експлуатацію у 1965 році. Отже на підставі дослідження перелічених письмових доказів, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] правомірно свого часу набув право власності на кооперативну квартиру № 16, розташовану в будинку № 11/11 по вулиці Волгодонській в місті Маріуполі, згідно діючого на той момент законодавства України (ст. 15 Закону «Про власність»). Згідно свідоцтва про смерть, виданого 02 квітня 1993 року відділом ЗАГСу Орджонікідзевського райвиконкому міста Маріуполя, [PERSON] помер 01 квітня 1993 року, актовий запис № 441 (а.с. 7). Як вбачається зі свідоцтва про народження серія VII-УР № 0118436, виданого Орджонікідзевським районним відділом ЗАГС м. Жданова, [PERSON] народився 11 грудня 1966 року, батьками якого зазначені: батько [PERSON], та мати [PERSON] (а.с. 8). Як вбачається зі свідоцтва про народження серія I-НО № 305364, виданого Орджонікідзевським районним відділом ЗАГС м. Жданова, [PERSON] народився 06 серпня 1971 року, батьками якого зазначені: батько [PERSON], та мати [PERSON] (а.с. 9). Прізвище [PERSON] на «Константинову» було змінено на підставі свідоцтв про розірвання шлюбу з [PERSON] та зміну прізвища, виданих 20 лютого 1989 року відділом ЗАГС Орджонікідзевського райвиконкому міста Маріуполя (а.с. 50, 51). Отже, [PERSON] та [PERSON] є дітьми померлого [PERSON], та відповідно до ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) є спадкоємцями першої черги за законом. За даними державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] від 06 грудня 2016 року, після смерті [PERSON], померлого 01 квітня 1993 року, спадкова справа відсутня. Як вбачається з довідки, виданої ЖБК «Знамя» 02 листопада 2016 року, за адресою: [ADDRESS], були прописані та проживали: [PERSON] мати, [PERSON] батько, [PERSON] син, та [PERSON] син (а.с. 47). Відповідно до ст.. 549 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, у тому разі якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, з урахуванням наведених норм, [PERSON] та [PERSON], залишаючись проживати в [INFO], після смерті свого батька [PERSON], фактично прийняли спадщину після його смерті. [PERSON] помер 26 листопада 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 27 листопада 1998 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 1488 (а.с. 5). [PERSON] помер 05 квітня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 07 квітня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції в Донецької області, актовий запис № 504 (а.с. 6). За даними Четвертої [PERSON] державної нотаріальної контори від 06 грудня 2016 року, після смерті [PERSON] та [PERSON], заведені спадкові справи № 278/2007, за якими спадщину за законом прийняла мати [PERSON], [INFO]. Документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно померлих, а саме на квартиру [ADDRESS], у спадковій справі немає. Постановами державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори № 1352/02-31 та № 1351/02-31 від 02 серпня 2016 року, [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з причин відсутності у спадкоємиці правовстановлюючого документу на спадкове майно померлого [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15, 16). Згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна. На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що кооперативна квартира № 16 розташована в будинку № 11/11 по вулиці Волгодонській в місті Маріуполі, входить до складу спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] та [PERSON], оскільки останні набули свого часу право власності на зазначену квартиру на законних підставах, а позивачка [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після померлих [PERSON] та [PERSON] у вигляді кооперативної квартири № 16, розташованої в будинку № 11/11 по вулиці Волгодонській в місті Маріуполі, відповідно до ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцями та подала нотаріусу відповідні заяви про прийняття спадщини та не заявляли про відмову від спадщини. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. В сенсі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Згідно положень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зокрема, як вбачається з правових позицій, висловлених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, яке було обговорено та взято до відома на засіданні Пленуму 01.03.2013 року, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Відповідно до п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05. 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Таким чином, приймаючи до уваги те, що право власності на спірну кооперативну квартиру у [PERSON] свого часу виникло правомірно, оскільки він повністю сплатив пайовий внесок за квартиру, а в подальшому право власності в порядку спадкування по 1\\2 частини квартири після смерті батька виникло у померлих синів позивачки, а також те, що [PERSON] прийняла спадщину у вигляді даної квартири після померлих синів, але не отримала свідоцтва про право на спадщину з причин відсутності правовстановлюючих документів на неї, що не позбавляє її права на спадщину, та враховуючи також визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе визнати за позивачкою [PERSON] право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов у повному обсязі.

Outcome: approved