Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

19 листопада 2019 року позивач звернувся з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусового виселення її з квартири. Позивач посилається на те, що він є власником зазначеної квартири, відповідач його колишня дружина, з власної ініціативи пішла з квартири, забравши всі свої речі, на даний час спільним побутом з позивачем не пов`язана тому її право користування квартирою підлягає припиненню відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України. Позивач просить при ухваленні рішення застосувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 серпня 2018 року у справі № 702/101/18. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наголосивши на тому, що з колишньою дружиною у нього склалися вкрай неприязні стосунки, їхнє спільне проживання в квартирі неможливо, конфлікти між ними негативно впливають на їхню спільну дитину. Представник відповідача просив у позові відмовити, оскільки застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного суду, на яку посилається позивач, є некоректним, оскільки у квартирі разом з позивачем проживає дитина, народжена від шлюбу з відповідачем. Ця обставина має істотне значення при вирішенні питання про припинення сервітуту, оскільки позбавлення матері права користування житлом призведе до порушення її права на спільне проживання з дитиною. У судовому засіданні встановлено і не заперечувалось сторонами, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу, відповідач вселилась до квартири після одруження з позивачем, на даний час шлюб між сторонами розірвано, відповідач пішла з квартири, що належить позивачу, забравши свої речі, і на даний час проживає в орендованій квартирі, а з позивачем залишилась проживати дочка Софія (13 років). Висновком органу опіки та піклування Павлоградської міської ради визначено місце проживання дитини разом з батьком. Рішенням суду з матері на користь батька стягуються аліменти на утримання дитини. Позивач ніколи не чинив перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною. Відповідно до ст.\~156\~ЖК України та ст.\~405\~ЦК України право члена сім`ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням. Рішенням суду від 25 квітня 2019 року, яке набрало законної сили 27 травня 2019 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.12) Довідкою ОСББ «Дніпровська 422» № 26 від 30 вересня 2019 року підтверджується, що [PERSON] з 10 серпня 2018 року фактично не проживає за місцем реєстрації: [ADDRESS] , в квартирі мешкають [PERSON] з дочкою [PERSON] (а.с.11). Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, якщо відповідач вселилась до будинку як член сім`ї його власника, вона набула право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Як передбачено ч.2 ст.406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач припинила сімейні стосунки з позивачем, виїхала з власної волі з належної йому квартири, на даний час сторони не пов`язані спільним побутом, між ними постійно виникають конфлікти, що робить неможливим їхнє спільне проживання. Ці обставини є підставою для припинення права користування відповідача чужим майном (сервітуту). При цьому суд враховує насамперед інтереси дитини, яка важко переживала розлучення батьків і у разі вселення матері до квартири буде свідком постійних конфліктів між батьками. Право користування квартирою жодним чином не впливає на право матері на спілкування з дитиною та її виховання. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Як пояснив у судовому засіданні позивач, відповідач на даний час лише зареєстрована у його квартирі, а фактично не проживає, тому позовні вимоги стосовно примусового виселення відповідача з квартири заявлені передчасно і не підлягають задоволенню. Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial