Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

19 вересня 2013 року, позивачі звернулися до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій, вважаючи порушенням з боку відповідачів своїх прав, як співвласників квартири [ADDRESS] щодо користування житловими кімнатами та підсобними приміщеннями вказаної квартири, просили суд, встановити порядок користування приміщеннями зазначеної квартири і виділити у квартирі [ADDRESS] в користування [PERSON] та [PERSON] - житлову кімнату, площею 17,3 кв.м разом із балконом, що примикає до цієї кімнати, виділити в користування [PERSON] та [PERSON] - житлову кімнату, площею 10,3 кв.м та лоджію, площею 2,9 кв.м, виділити в користування [PERSON] та [PERSON] - житлову кімнату, площею 16,3 кв.м ; залишити у загальному користуванні всіх співвласників квартири [ADDRESS] - підсобні приміщення квартири : коридор, площею 8,6 кв.м, санвузол, площею 3,9 кв.м, кухню, площею 8,7 кв.м та зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] - не чинити перешкод всім позивачам, як співвласникам квартири [ADDRESS] у користуванні виділеними кімнатами та приміщеннями загального користування. В судовому засіданні позивачка [PERSON]. та її представниця за договором про надання юридичної допомоги підтримали свій позов та просили його задовольнити. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, однак, надіслали на адресу суду свої письмові заяви, в яких повністю підтримали позов, просили його задовольнити та слухати справу за їх відсутністю (а.с. 43,44,46). 3-тя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак, надіслав на адресу суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримав позов та слухати справу за його відсутністю (а.с. 45). Представниця 3-ої особи Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА, приймаючи участь у судовому засіданні не заперечували проти задоволення позову, однак в подальшому в судові засідання не з`явилася, надіславши до суду своє клопотання, в якому не заперечувала проти задоволення позову з урахуванням законних прав та інтересів малолітньої [PERSON], [INFO] та просила суд, слухати справу за її відсутності (а.с. 55). Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник за договорами про надання правової допомоги позов не визнали повністю та звернулися до суду зі своїм позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 3-тя особа [PERSON], який вони підтримали повністю, та в якому просили суд, визначити порядок користування спірною житловою квартирою [ADDRESS], виділивши їм у користування житлову кімнату площею 17,3 кв.м, що позначена на плані під № 12-5 з балконом площею 1,1 кв.м, що позначений на плані під № 12-8, залишивши у загальному користуванні всіх співвласників квартири коридор площею 8,6 кв.м, санвузол площею 3,9 кв.м, кухню площею 8,7 кв.м, лоджію площею 2,9 кв.м та стягнути з відповідачів всі судові витрати. Відповідачка [PERSON] та її представниця позов не визнали та наполягали на задоволенні свого позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, однак, надіслали на адресу суду свої письмові заяви, в яких не визнали позов, просили задовольнити свій позов та слухати справу за їх відсутністю (а.с. 127,128,130). 3-тя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак, надіслав на адресу суду свою письмову заяву, в якій не визнав позов, просив задовольнити первісний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та слухати справу за його відсутністю (а.с. 129). Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] слід задовольнити повністю, а в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 355,356 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) - належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, суб'єктами якої можуть бути, зокрема - фізичні особи. Приписами ст. 358 ЦК України передбачено - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників - має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у справі спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Одночасно з цим, стаття 361 ЦК України вказує, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати,визначається його власником. Судом було встановлено і не заперечувалось сторонами, що у серпні 1984 р., позивачка [PERSON], як співробітник Овідіопольської районної спілки споживачів отримала службову трикімнатну квартиру [ADDRESS], у зв'язку з чим, на її ім.`я 15.08.1984 р. був виданий ордер серії ИГ № 182, куди також, були вписані її троє, на той час малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Після приватизації спірної квартири, 09.01.1997 р., позивачка [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації № 720 від 09.01.1997 р. отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру, згідно якому квартира належить в рівних частках на праві спільної сумісної власності їй, невістці [PERSON], онуку [PERSON], синам [PERSON], [PERSON] та дочці [PERSON], яка після одруження у 2003 р. змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 11-25). У листопаді 1997 р., шлюб між позивачем [PERSON] і відповідачкою [PERSON] був розірваний, однак остання (його колишня дружина) разом із їхнім сином (онуком позивачки [PERSON]) залишилися проживати у спірній квартирі, де і проживають на сьогодні. При чому, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 16.04.2013 р., яке набрало законної сили 29.04.2013 р. був задоволений позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визначення розміру часток у праві власності, які були визначені судом у розмірі 1/6 частки кожному співвласнику спірної квартири (а.с. 30). З пояснень сторін по справі, які вони надали в судовому засіданні, вбачається, що з часом, відношення між позивачкою [PERSON] та її колишньою невісткою - відповідачкою [PERSON] стали неприязними та вкрай погіршилися і проживати разом, в одній спірній квартирі стало неможливо, у зв'язку з чим, позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на сьогодні проживають не у своїй квартирі, яка належить їм в рівних частках та у якій вони всі зареєстровані, а за іншою адресою : [ADDRESS] При чому, як показала в суді позивачка [PERSON], відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] перешкоджає їм у вільному доступі до їхньої квартири, яка належить їм всім у рівних частках, у зв'язку з тим, що відповідачка [PERSON] змінила замки (запірні устрої), а також одній із житлових кімнат спірної квартири, площею 16,6 кв.м, відповідачі утримують великого собаку бійцівської породи, проти чого не заперечувала відповідачка [PERSON], і відповідно, що створює труднощі у доступі позивачів до самої квартири і робить неможливим проживання сім`ї разом із собакою. При чому, позивачка зазначила, що відповідачі не бажають підтримувати зі всіма позивачами сімейних чи добросусідських відносин, будь-яких заперечень проти чого, відповідачка [PERSON] суду не надала. Суд з`ясував, що крім вищевказаних осіб - співвласників спірної квартири, у ній також зареєстровані чоловік доньки позивачки [PERSON] - 3-тя особа [PERSON] та їхня малолітня донька [PERSON], [INFO], які також мешкають на сьогодні за іншою адресою : [ADDRESS] (а.с. 21,26-29). Крім цього, як показала позивачка [PERSON], у серпні 2013 р. при виготовленні нею нового технічного паспорту на спірну квартиру, у неї знову виникли труднощі у доступі до своєї квартири, так як відповідач [PERSON] відмовився впускати її (свою бабку) до спірної квартири (а.с. 31-34). Відповідачка [PERSON] підтвердила в суді, що позивачі неодноразово намагалися врегулювати з нею спірні відносини щодо володіння і користування спільною квартирою, але вона відмовлялася від їхніх пропозицій, пославшись на несприятливі нею умови, запропоновані позивачами. Також, відповідачка [PERSON] підтвердила в суді, що самовільно, без дозволу позивачів - співвласників спірної квартири перенесла газовий котел з кухні, в якій він завжди знаходився до лоджії, з урахуванням своїх міркувань, без погодження вказаного демонтажу з позивачами, дозвіл яких, у даному випадку, був також потрібен. При чому, відповідачка [PERSON] послалася на нібито дозвіл Газового господарства на перенесення котлу, однак суду таких належних документальних доказів не надала. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачам, як законним співвласникам спірної квартири на сьогоднішній день - перешкоджають у їхньому праві володіти і користуватися спірної квартирою відповідачі по справі [PERSON] та її син [PERSON] Також, суд встановив і це підтверджується технічним паспортом на спірну квартиру, що вона складається із 3-х ізольованих з самостійними виходами кімнат, а тому, запропонований позивачами варіант користування якою у позові, суд вважає найбільш доцільним і сприятливим для всіх сторін - співвласників квартири (позивачів і відповідачів). Суд не приймає до уваги, як безпідставні і необґрунтовані посилання [PERSON] у своєму позові на те, що починаючи з 2010 р., всі відповідачі (позивачі за своїм позовом) та 3-тя особа [PERSON] вимагали від неї та її сина [PERSON] звільнити квартиру, нібито для продажу спірної квартири, враховуючи ненадання суду доказів вказаного в порядку ст.ст. 57-60 ЦПК України. Посилання [PERSON] на те, що відповідачі - співвласники спірної квартири не сплачують за комунальні послуги (електроенергія, водопостачання, вивіз сміття і т.і.), не утримують квартиру - не відповідає дійсності і спростовується квитанціями, наданими ж самою [PERSON] про сплату електроенергії, водопостачання, утримання території будинку з прізвищем платника [PERSON] (а.с. 106-114). Щодо сплати [PERSON] телефонних послуг, то [PERSON] в суді пояснила, надавши суду письмову довідку ПАТ «Укртелеком», про те, що вона, за період з 2006 р. по 21.07.2011 р. була абонентом ЦТУ № 19 ОФ ПАТ «Укртелеком» та телефонний номер 3-21-79 був зареєстрований за адресою спірної квартири : [ADDRESS], також, [PERSON] користувалася послугою доступу Інтернет за період з 09.10.2009 р. по 21.07.2011 р. - що спростовує твердження [PERSON] про нібито поліпшення нею саме кімнати площею 17,3 кв.м, шляхом проведення в кімнату мережі Інтернету та відсутністю доказів щодо заборгованості [PERSON] по сплаті за телефонні послуги, документальних доказів нібито погашення якої, [PERSON] суду не надано, як і не надано суду жодних доказів нібито погроз та залякування і її та її сина з боку відповідачів із примушенням перейти її проживати в іншу кімнату спірної квартири (а.с. 131) Стосовно поліпшення кімнати площею 17,3 кв.м, на яку у позові претендує [PERSON], шляхом встановлення супутникової антени, проклейки шпалер на кухні, коридорі, балконі, заміні лінолеуму на кухні, заміні кранів і т.і., суд зазначає, що вказані твердження не були підтверджені позивачкою [PERSON] жодними належними та допустимими доказами, як це прямо передбачено вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, а тому суд вважає недоведеними вказані факти, як вважає недоведеними позивачами [PERSON] та [PERSON] доводів про необхідність залишення у їхньому користуванні житлової кімнати площею 17,3 кв.м, в якій, після вселення намагається проживати позивачка [PERSON], її донька [PERSON], її чоловік [PERSON] разом із малолітньою донькою [PERSON], [INFO], які на думку суду, з урахуванням кількості осіб однієї родини та малолітню дитину - мають проживати у самій більшій по площі житловій кімнаті площею 17,3 кв.м, яку вони просили виділити у користування у своєму позові. Таким чином, з огляду на викладене та з урахуванням дослідження й оцінки судом всіх доказів по справі у їх сукупності, суд вважає, що первісний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] слід задовольнити повністю, а в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] слід відмовити повністю, як безпідставному, необґрунтованому і не підтвердженому належними і допустимими доказами по справі.

Outcome: approved