Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

17\~серпня 2020 року об`єднання співвласників багатоквартирного будинку товариства власників квартир (далі ОСББ ТВК «Очаків») звернулося до суду із вказаною позовною заявою до [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням правління ОСББ ТВК «Очаків» від 13 листопада 2010 року №7 відповідача [PERSON] було обрано головою правління, і він по 31 березня 2011 року працював на громадських засадах, на безоплатній основі. З 01 квітня 2011 року відповідач перейшов на платну основу в розмірі мінімальної заробітної плати і працював за цим основним місцем роботи до 16 лютого 2017 року, коли його згідно з наказом від 16 лютого 2017 року № 10 було прийнято на роботу до 22 військовій майстерні ВМС ЗС України на повний робочий день (40 годин на тиждень). За даними бухгалтерського обліку ОСББ ТВК\~«Очаків» [PERSON] в цей самий час, а саме з 01 березня 2017 року по 30 серпня 2019 року начебто працював повний робочий день головою правління та безпідставно набув майно (грошові кошти) в сумі 114960 грн., які внаслідок недобросовісності останнього безпідставно перейшли у його власність. Посилаючись на те, що користування відповідачем коштами ОСББ ТВК\~«Очаків» є аналогічними з відносинами позики і [PERSON] виступав в даному випадку в ролі позикодавця та позичальника і зробив це недобросовісно, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 114960 грн. в рахунок безпідставно одержаних коштів, а також 6897\~грн.\~60\~коп. в рахунок процентів за користування коштами. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, зазначивши, що робочим місцем відповідача як голови ОСББ ТВК «Очаків» була його власна квартира [ADDRESS] . Режим цієї роботи не регламентувався ані статутом товариства ані загальними зборами співвласників. Зазвичай робота голови правління розпочиналася у вечірні години, коли основна маса жильців приходила з роботи, а закінчувалася о 10 годині вечора, також він постійно працював у вихідні дні; звіти та іншу бухгалтерську роботу він виконував у зручний для нього час. Враховуючи таку специфіку роботи відповідач з 16 лютого 2017 року поступив на роботу у 22 Військову майстерню на інженерну посаду. При прийнятті на роботу він повідомив керівника про те, що виконує обов`язки голови правління ОСББ ТВК «Очаків» на платній основі і про свій режим роботи на цій посаді. Посилаючись на те, що про роботу відповідача у військовій майстерні знали як члени правління, так та й інші мешканці будинку і з 16 лютого 2017 року до моменту звільнення до нього не було жодних претензій про неналежне виконання обов`язків голови ОСББ, просили відмовити у задоволенні позову, стягнувши з позивача 8189 грн. 50 коп. в рахунок витрат на правову допомогу. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Згідно з\~випискою з\~Єдиного Державного\~реєстру юридичних\~осіб,\~фізичних осіб-підприємців\~та громадських\~формувань від\~03\~лютого 2020\~року ОСББ\~ТВК «Очаків» зареєстроване Очаківською міською радою 22\~грудня 1995\~року і є юридичною особою (а.с. 8). Як вбачається з копії протоколу № 7 від 13 листопада 2010 року,\~рішенням правління ТВК «Очаків» відповідача [PERSON] було обрано головою ОСББ ТВК «Очаків» (а.с. 7). Наказом від 01 квітня 2011 року [PERSON] було прийнято на роботу в ОСББ ТВК «Очаків» на посаду голови товариства з нарахуванням мінімальної заробітної плати з урахуванням податкової соціальної пільги (а.с. 9). Довідкою від 18 червня 2020 року підтверджується той факт, що відповідач [PERSON] працює в 22 військовій майстерні ВМС ЗС України з 16 лютого 2017 року і по теперішній час повний робочий день (40 годин на тиждень) (а.с. 10). Вказані обставини не оспорюються сторонами, а тому суд вважає їх встановленими. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя роботою, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Вiдповiдно до ч. 2 ст. 21 КЗпП працiвник має право реалiзувати свої здiбностi до продуктивної i творчої працi, укладаючи трудовий договiр на одному або одночасно на кiлькох пiдприємствах, в установах, органiзацiях, якщо iншого не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторiн. Це дозволяє працiвникам, крiм основного трудового договору, додатково укладати трудовi договори (угоди) за сумiсництвом. Порядок i умови сумiсництва визначенi постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Мiністерства працi, Мiністерства юстиції та Мiістерства фiнансів України вiд 28 червня 1993 року № 43. Вiдповiдно до п. 1 Положення № 43 сумiсництвом вважається виконання працiвником, крiм своєї основної, iншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вiльний вiд основної роботи час на тому самому або iншому пiдприємствi, в установi, органiзацiї або в громадянина (пiдприємця, приватної особи) за наймом. Вiдповiдно до п. 1 постанови № 245 робiтники, спецiалiсти i службовцi державних пiдприємств, установ i органiзацiй мають право працювати за сумiсництвом, тобто виконувати, крiм своєї основної, iншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумiсництва працiвники можуть працювати на тому самому або iншому пiдприємствi, в установi, органiзацiї або в громадянина у вiльний вiд основної роботи час. Пiд час прийняття на роботу працiвника-сумiсника та оформлення з ним трудових вiдносин обидвi сторони (власник або уповноважений ним орган та працiвник) насамперед повиннi визначити режим роботи за сумiсництвом та порядок оплати працi. На сумiсника поширюються всi права, гарантiї та обов`язки, передбаченi чинним законодавством, колективним договором i правилами внутрiшнього трудового розпорядку. Кількість роботодавців, з якими працівник може укладати трудові договори про роботу по сумісництву, за загальним правилом не обмежена. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно (абз. 2 п. 1 Положення № 43). Отже, за сумiсництвом можна працювати на одному, двох або бiльше пiдприємствах, в установах, органiзацiях i на бажання працiвника мати в трудовiй книжцi вiдповiдний запис з кожного мiсця роботи. Одержана за\~роботу за сумiсництвом заробiтна плата пiд час пiдрахунку середнього заробiтку за основною роботою не враховується. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи без достатньої підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути це майно потерпілому. Разом із тим, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і прирівнювані до неї платежі, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплату провела фізична або юридична особа добровільно, немає рахункової помилки з її боку та недобросовісності з боку набувача. Таким чином, якщо підприємство добровільно перерахувало заробітну плату, і при цьому не було рахункової помилки та не було недобросовісності з боку набувача, така заробітна плата поверненню не підлягає. Аналогічну правову позицію викладено у Постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа № 501/2500/15-ц), в якій зазначено, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою та прирівнюваними до неї платежами, які інша особа провела добровільно, коли не було рахункової помилки з її боку та недобросовісності з боку набувача, підлягають застосуванню положення ст. 1215 ЦК України, за нормами якої зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Такі самі висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладено й у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року (справа № 6-151цс13), від 02 липня 2014 року (справа № 6-91цс14), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа № 517/186/17), від 28 березня 2018 року (справа № 173/166/17), від 03 травня 2018 року (справа № 473/2859/17). Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що у ОСББ ТВК «Очаків» підстави для стягнення в судовому порядку з відповідача виплаченої заробітної плати могли виникнути лише в тому разі, якщо б позивач довів в суді факт недобросовісного набуття відповідачем грошових коштів та/або факт наявності рахункової помилки. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, представником позивача жодними належними та допустимими доказами не підтверджено наявність безпідставного одержання відповідачем коштів ОСББ ТВК «Очаків», а тому позов не ґрунтується на доказах, що передбачені ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у ній докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за його недоведеністю та безпідставністю. Через те, що наявність безпідставного одержання коштів з боку відповідача встановлено не було, вимоги позивача про стягнення процентів за користування коштами також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судовий збір суд відносить на рахунок позивача, які відшкодуванню не підлягають. Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу та квитанцій відповідач [PERSON] сплатив адвокату Афенді В.П. грошові кошти в сумі 8189 грн. 50 коп. за надання правничої допомоги, а саме: за усну консультацію з вивченням документів та правовий аналіз, за складання відзиву та 2 години участі в судових засіданнях. Незважаючи на те що адвокат і клієнт погодили між собою вказану вище суму, суд дійшов висновку, що розмір заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг. Враховуючи розмір\~виконаних адвокатом\~Афенді В.П.\~робіт з\~надання відповідачеві\~ [PERSON] \~правничої допомоги,\~характер спірних\~правовідносин,\~ступінь складності\~справи,\~час,\~витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи із принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір реально понесених витрат становить 5000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved