Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

18 травня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ФОП [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заборгованості із заробітної плати, посилаючись на те, що з 20 березня 2020 року він влаштувався на роботу до відповідача на посаду майстра приймальника із заробітною платою 10 000 грн, на якій пропрацював до 28 квітня 2020 року, однак трудовий договір із ним укладено не було, при цьому в період роботи він підпорядковувався внутрішньому трудовому розпорядку. За весь час роботи відповідач виплатив заробітну плату тільки один раз в сумі 1 000 грн. Обставини перебування у трудових відносинах із ФОП [PERSON] підтверджуються перепискою із програми «Viber». Оскільки позивача було фактично допущено до роботи, він був зайнятий повний робочий день, він просить його позов задовольнити. Відповідно до ст.117 КЗпП України [PERSON] просить також стягнути із відповідача середній заробіток за час роботи, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 19 червня 2020 року до суду надійшов відзив на позов в якому ФОП [PERSON] заперечив, факт перебування у трудових відносинах із ним [PERSON] , доказів на підтвердження цього позивачем надано не було, надана переписка у програмі «Viber» незрозумілого походження. У справі відсутні докази того, що позивач виконував будь яку роботу за правилами внутрішнього трудового розпорядку, а отже підстави для задоволення позову відсутні. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги викладені у поданій заяві підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвалою суду від 22 липня 2020 року у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів було відмовлено з підстав пропуску строку, а також ненадання відомостей про неможливості отримання їх самостійно. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] , звернувшись до суду із позовом, обґрунтовував його тим, що з 20 березня 2020 року по 28 квітня 2020 року перебував у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON] , працюючи на посаді майстра-приймальника, підпорядковувався внутрішньому трудовому розпорядку, на підтвердження чого надав скріншоти із програми «Viber», де на його переконання мітяться відомості щодо обсягу виконуваної роботи, а також її час. В судовому засіданні допитана за клопотанням позивача свідок [PERSON] , з якою позивач проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу зазначила, що [PERSON] знайшов роботу через сайт на СТО у ФОП [PERSON] , що розташоване поблизу поліклініки МВД, де відпрацював приблизно 1,6-2 місяці, після чого його звільнили. Свідок ходила разом із сестрою позивача до ФОП [PERSON] , щоб вирішити питання щодо оплати виконаної роботи, на що брат відповідача на ім`я [PERSON] повідомив що [PERSON] погано працював, у зв`язку із чим пішов на роботі на інше СТО. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що в квітні до нього звернувся [PERSON] , з проханням протягнути на СТО, що по вул.Курчатова в м. Хмельницькому інтернет, повідомив, що працює майстром-приймальником у ФОП [PERSON] , на наступний день, коли він запитав про [PERSON] , йому повідомили, що він не працює. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що 24 квітня 2020 року обслуговувався у ФОП [PERSON] , потрібно було виконати роботи по заміні мастила, а також усунути підтікання мастила, машину у нього за вказівкою [PERSON] прийняв [PERSON] , який по акту здачі описав усі ушкодження, недоліки автомобіля, а на наступний день видавав машину [PERSON] . При цьому свідок зазначив, що в день видачі машини [PERSON] вже не бачив. Суд, не бере до уваги пояснення свідків, оскільки вони стосуються короткого проміжку часу, 1-2 дні в квітні 2020 року, та не свідчать про перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, не визначають характер та обсяг виконуваної роботи, підпорядкування трудовому розпорядку. Показання ж свідка [PERSON] суд взагалі оцінює критично, оскільки вона проживає разом із позивачем однією сім`єю та заінтересована у позитивному вирішенні справи. В наданих позивачем скріншотах із програми «Viber» містяться відомості щодо роботі та матеріалів які були необхідні для автомобілів, а також переписка із особою, яка користувалася номером мобільного телефону [NUMBER] в період з 8 по 24 квітня 2020 року. Однак, суд, зазначені скріншоти як докази прийняти не може, оскільки у справі не міститься жодних відомостей того, кому належить вказаний номер мобільного телефону, чи виконувалися необхідні роботи саме на СТО, де здійснює свою діяльність ФОП [PERSON] . Згідно зі статтею 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Згідно статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання(статті 76, 80 ЦПК України). Позивачем, на підтвердження доводів щодо існування між ним та відповідачем трудових відносин в період з 20 березня 2020 року по 28 квітня 2020 року не надано належних доказів, а саме щодо: допущення його до роботи, виконання трудової функції та обсягу робіт, ознайомлення його з правилами внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві, виплату заробітної плати, визначення робочого місця. Надані ним скріншоти, не є належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України та не можуть бути взяті за єдину основу для задоволення позовних вимог про встановлення факту трудових відносин, тим більше інформація яка у них мітиться стосується періоду тільки з 08 квітня по 24 квітня 2020 року та не охоплює увесь період роботи, який як стверджує позивач він перебував у трудових відносинах із відповідачем. Так, із матеріалів справи та пояснень представника відповідача слідує, що [PERSON] не допускався до будь-якої роботи, трудовий договір з ним не укладався і наказ про його прийом на роботу не видавався, заробітна плата йому не нараховувалась і, відповідно, не виплачувалась. Також відповідачем не здійснювались грошові відрахування до податкових органів та пенсійного фонду за такого працівника, як [PERSON] , що могло б свідчити про наявність трудових відносин між сторонами. Позивач не навів суду доказів того, що він здав свою трудову книжку при працевлаштуванні у відділ кадрів товариства, навпаки, вказав, що трудова книжка весь цей час знаходилася у нього. Встановивши відсутність достатніх доказів, які б свідчили про перебування [PERSON] у трудових відносинах із ФОП [PERSON] , під чим розуміється виконання обумовленої трудовим договором роботи з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові та оплатою цієї праці, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення і цих вимог.

Outcome: dismissed