Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

18 квітня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищевказаним позовом, котрий в подальшому 02 вересня 2016 року було уточнено. В обґрунтування уточнених позовних вимог [PERSON] вказує на те, що вона у 2001 році познайомилася з громадянином [PERSON], з яким у неї склалися гарні особисті стосунки і, як наслідок вони вирішили проживати однією сім'єю. 01 лютого 2002 року вона переїхала до будинку [ADDRESS] в якому проживав [PERSON] З цього часу вони проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. В спірний період часу в інших шлюбах ні вона, ні [PERSON] не перебували. Оскільки вони вважали себе подружжям та нагальної потреби в реєстрації шлюбу не було, тому офіційну реєстрацію шлюбу вони відклали. 09 липня 2013 року ними було подано заяву до Надеждівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про реєстрацію шлюбу, яка була призначена на 08 серпня 2013 року. З приводу підтвердження існування між нею та [PERSON] відносин чоловіка та дружини, позивач зазначала, що вони були пов'язані не тільки спільним побутом та бюджетом, але й мали взаємні права та обов'язки один до одного, будували сімейні відносини між собою та іншими членами родини на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги та підтримки, дбали про одне одного та матеріальне забезпечення родини, все це чітко засвідчує той факт, що вони з [PERSON] були сім'єю, а саме чоловіком та дружиною. З березня 2012 року вона була звільнена з роботи, не працювала, оскільки через свій перед пенсійний вік не могла знайти роботу, з цього часу і по липень 2012 року перебувала на обліку в Службі зайнятості. Заробіток чоловіка був основним доходом до існування. Вона фактично була на утриманні чоловіка по день його смерті. На теперішній час вона пенсіонерка, але пенсію почала отримувати через деякий час після смерті її чоловіка. Посилається на ті обставини, що [INFO] її чоловік [PERSON], трагічно загинув при виконанні ним трудових обов'язків. Вважає, що вона, як член сім'ї [PERSON], а саме дружина і утриманка, має право на отримання від Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, соціальні виплати в разі смерті потерпілого. Звернувшись до відповідача за призначенням допомоги їй пояснили, що необхідно надати пакет документів, серед яких повинно бути свідоцтво про шлюб з померлим або рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу. Так, як ні першого, а ні другого документу, необхідного їй для призначення та отримання належних їй страхових виплат в разі смерті потерпілого, вона не має, то вона вимушена була звернутися до суду з даною позовною заявою. Інших осіб, які б мали право на отримання таких соціальних виплат в разі смерті її чоловіка немає. На підставі вищевикладеного позивач [PERSON] просила суд задовольнити її уточнені позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим встановити факт її проживання з [PERSON], однією сім'єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу з лютого 2002 року по [INFO], день смерті [PERSON], встановити факт її перебування на утриманні чоловіка [PERSON], визнати за нею право на отримання страхових виплат, в результаті смерті її чоловіка [PERSON], внаслідок нещасного випадку пов'язаного з виробництвом, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення в обґрунтування уточнених позовних вимог, підтримала їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених в уточненій позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Присутня у судовому засіданні представник відповідача, - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування він нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, - Бершадська Л.С. (довіреність №38 від 31 грудня 2015 року, термін дії, до 31 грудня 2016 року (а.с.86), проти уточнених позовних вимог позивача [PERSON] заперечувала у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, 03 червня 2016 року до суду представником відповідача було надано відповідні письмові заперечення проти уточнених позовних вимог (а.с.26-27), в котрих той вказував на те, що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що допомога з боку померлого [PERSON] за його життя була основним та постійним джерелом існування позивача. Крім того, позивач не є непрацездатною особою, яка одержувала не менше як п'ять років матеріальної допомоги від померлого, яка була для неї єдиним і основним джерелом для існування. На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог у повному обсязі. Допитаний в ході судового розгляду свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий з позивачем [PERSON], та був знайомий з померлим її чоловіком [PERSON] Вказував на те, що більше він був знайомий саме з померлим, познайомилися вони при ремонті його автомобіля, коли той зламався. Познайомилися вони з [PERSON] за п'ять років до його смерті. З розповідей позивача [PERSON] та померлого [PERSON] йому відомо, що проживали вони разом на протязі дванадцяти років до дня смерті [PERSON], вели спільне господарство. Зазначав, що стосунки у [PERSON] та померлого [PERSON] були теплими, як би він не знав, то і не міг би припустити, що між ними не було офіційно зареєстровано шлюбні стосунки як між чоловіком та дружиною. Він ніколи не чув, щоб [PERSON] та померлий [PERSON] сварилися між собою. Посилався на ті обставини, що йому відомо, що у померлого [PERSON] є старший син від попереднього шлюбу, стосунки у них з сином були натягнуті через розрив стосунків [PERSON] з колишньою дружиною, та матір'ю його сина, однак при цьому він ніколи не чув, щоб вони сварилися між собою, або балакали на підвищених тонах. Також у померлого [PERSON] був молодший син, котрий рік тому назад помер. Йому також відомо, що у позивача [PERSON] від попереднього шлюбу також є дитина, донька, у котрої є діти, онуки позивача [PERSON], котрі часто приходили додому до неї та померлого [PERSON], гралися там. Допитана в ході судового розгляду свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] є її матір'ю. Вказувала на те, що з померлим [PERSON] її мати познайомилася у 2001 році, проживала разом із ним в його будинку. Підтвердила факт проживання позивача [PERSON] та померлого [PERSON] як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу. Зазначала, що вони часто спілкувалися з ними, зустрічалися, в тому числі і на свята. Її мати та її цивільний чоловік забирали до себе її дітей майже кожні вихідні для спілкування. Посилалася на ті обставини, що у її матері та померлого [PERSON] був спільний бюджет, вони проводили ремонтні роботи у будинку в котрому проживали. Купували одне одному одяг, матеріально допомагали онукам. Вказувала також на те, що останні два роки її мати не працювала, була домогосподаркою, а заробіток померлого [PERSON] був для неї єдиним джерелом існування та прожиття. Покази свідків є логічними, послідовними, такими, що не протирічать матеріалам справи та підтверджені позивачем, не спростовані представником відповідача, а тому можуть бути прийняті судом. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, вбачається, що [INFO], у віці 59 років, помер [PERSON] (а.с.11). Згідно наявних в матеріалах справи копій Акту №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1, та Акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку форми Н-5, вбачається, що причиною настання нещасного випадку відносно [PERSON], була смерть внаслідок протиправних дій інших осіб, діагноз, несумісне з життям сліпе вогнепальне поранення голови у вигляді розтрощення кісток черепу з розчавленням і розмізченням речовини головного мозку (а.с.61-71, 72-85). З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, вбачається, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON], котрий 29 травня 1997 року було розірвано, та зроблено відповідний актовий запис №197 (а.с.9). Фактів перебування [PERSON] в іншому шлюбі, судом матеріалами справи та поясненнями учасників процесу, свідків, не встановлено. З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Центрально-Міської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, вбачається, що позивач [PERSON] (а.с.7, 8) перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON], котрий 25 березня 1999 року було розірвано, та зроблено відповідний актовий запис №76 (а.с.10). Фактів перебування позивача [PERSON] в іншому шлюбі, судом матеріалами справи та поясненнями учасників процесу, свідків, також не встановлено. З наявного в матеріалах справи акту на підтвердження місця проживання від 19 липня 2013 року, посвідченого головою квартального комітету №71 виконкому Центрально-Міської районної ради м. Кривого Рогу, судом встановлено, що позивач [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS], з 01 лютого 2002 року по день складання акту. За вказаною адресою з 01 лютого 2002 року проживали разом та вели спільне господарство з [PERSON] по день його смерті (а.с.12). Дана обставина також вбачається з наявної в матеріалах справи довідки від 26 вересня 2016 року, посвідченої головою квартального комітету №71 виконкому Центрально-Міської районної ради м. Кривого Рогу (а.с.54). Факт ведення спільного господарства позивачем [PERSON] та померлим [PERSON], так як і факт того, що саме позивач [PERSON] займалася питаннями пов'язаними з похованням [PERSON], підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій (а.с.48-53). З наявної в матеріалах справи копії довідки №449 від 19 липня 2013 року, виданої виконавчим комітетом Надеждівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, вбачається, що 09 липня 2013 року до Надеждівської сільської ради було подано заяву про реєстрацію шлюбу між громадянкою [PERSON], [INFO] та громадянином [PERSON], [INFO]. Реєстрацію шлюбу було призначено на 08 серпня 2013 року (а.с.13). З наявної в матеріалах справи копії повідомлення відповідача на ім'я позивача [PERSON] за вих.№04/46Д від 29 січня 2015 року, вбачається, що остання зверталася до відповідача за призначенням допомоги, та їй було роз'яснено про необхідність надання пакету документів, серед яких повинно бути свідоцтво про шлюб з померлим або рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу (а.с.14), що і слугувало підставою звернення до суду. З наявних в матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, вбачається, що позивач [PERSON] припинила у 2012 році офіційно свою трудову діяльність (а.с.55-60), а з пояснень самої позивачки [PERSON] та свідків судом встановлено, що остання ніде більше, в тому числі і не офіційно, не працювала, а заробіток померлого [PERSON] був для неї єдиним джерелом існування та прожиття. Суд, вирішуючи спір в частині встановлення факту проживання позивача [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, враховує положення ст.5 ЦК України, а також пункт 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, та застосовує до даних спірних правовідносин норми, які діяли на момент їх виникнення. Положеннями ст.256 ЦПК України передбачено можливість встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу, якщо він виник після 01 січня 2004 року. Оскільки ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року, заяву [PERSON] до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування він нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, залишено без розгляду у зв'язку із наявністю спору про право (а.с.15), та відповідач не визнає позовних вимог, суд правомірно розглядає дану справу в порядку позовного провадження. Згідно положень ст.3 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, термін спільного проживання (не менше п'яти років); мета встановлення факту, крім того, важливою складовою є відсутність спору про право. Кодекс про шлюб та сім'ю України (ст.ст.2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01 січня 2004 року, установлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя, час виникнення цих прав і обов'язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержуватися законів. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ч.ч.1, 2 ст.21 СК України). Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч.1 ст.74 СК України). До набрання чинності СК України, тобто до 01 січня 2004 року, правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. Цивільний процесуальний кодекс України (в редакції 1963 року) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст.271, п.5 ч.1 ст.273 СК України), а Верховний Суд України в п.11 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» свого часу роз'яснив, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ч.1 ст.273 ЦПК України в редакції 1963 року, може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану; в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, підлягають частковому задоволенню, а саме, суд вважає за необхідне встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON], однією сім'єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по [INFO], день смерті [PERSON] Що стосується позовних вимог в частині встановлення факту перебування позивача [PERSON] на утриманні та визнання права на отримання страхових виплат, в результаті смерті чоловіка, внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, то суд вважає, що в даній частині позовні вимоги є також обґрунтованими, доведеними, та можуть бути задоволені судом виходячи із наступного. Згідно з ч.ч.2, 4 ст.75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст.28 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на день смерті [PERSON]), страхові виплати, які Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати пенсії по інвалідності потерпілому; 4) страхової виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника; 5) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 6) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Згідно з положеннями ч.1 ст.33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на день смерті [PERSON]), у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з пунктом «д» пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Згідно частини 3 вищевказаної статті право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку. Відповідно до ч.7 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі смерті потерпілого в наслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім'ї повинен бути не меншим за п'ятирічну заробітну плату потерпілого, крім того, не менше за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу яка перебувала на його утримання, а також його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Згідно з п.п.1.2, 6.1.4, 6.1.8 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року, у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення виконавчої дирекції Фонду в районах та містах обласного значення зобов'язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які мають на це право: 1) допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 2) одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; 3) щомісячну страхову виплату в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого (щомісячна страхова виплата); 4) страхову виплату потерпілому у розмірі його середньомісячного заробітку при тимчасовому переведенні його на легшу нижчеоплачувану роботу; 5) страхову виплату потерпілому під час його професійної реабілітації; 6) щомісячну страхову виплату особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого; 7) відшкодування вартості ритуальних послуг, пов'язаних з похованням померлого. При цьому, з наявних в матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, вбачається, що позивач [PERSON] припинила у 2012 році офіційно свою трудову діяльність (а.с.55-60), а з пояснень самої позивачки [PERSON] та свідків судом встановлено, що остання ніде більше, в тому числі і не офіційно, не працювала, оскільки через свій перед пенсійний вік не могла знайти роботу, заробіток померлого [PERSON] був для неї єдиним джерелом існування та прожиття, а пенсію вона почала отримувати вже після смерті [PERSON] За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ст.88 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача [PERSON] сплачені та документально підтверджені судові витрати по справі (а.с.1, 2). При цьому, суд наголошує, що з відповідача на користь позивача підлягає сплаті сума у розмірі 551,20 гривня, оскільки саме даний розмір судового збору встановлений за вимогу, з котрою позивач звернулася до суду. На підставі викладеного, та

Outcome: partial