Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

19.06.2020 року позивач звернулася до суду з позовом про зняття арешту з майна. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що у листопаді 2019 року під час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна вона дізналася від нотаріуса про те, що у 2006 році в рамках виконавчого провадження, номер якого та прізвище державного виконавця їй не відомі, був накладений арешт на все її майно, запис про обтяження був зареєстрований Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. На її звернення Оболонським районним відділом ДВС у місті Києві їй було повідомлено про неможливість надання будь-якої інформації з приводу накладення арешту на її майно у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження за строком зберігання. Таким чином, виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт, не тільки було закрито, але й знищено, при цьому їй не відомо, яке виконавче провадження щодо неї було відкрито у 2006 році, їй не відомо про і снування жодної справи у суді, де вона б виступала відповідачем. Оскільки наявність арешту, накладеного на належне їй майно, не дає позивачу змоги вільно розпоряджатися своїм майном, [PERSON] просить суд зняти арешт зі всього свого нерухомого майна. Позивач у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 187402392 від 04.11.2019 на нерухоме майно позивача [PERSON] постановою № 9 від 23.06.2009, винесеною ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, накладено арешт; реєстратор - ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; реєстраційний номер обтяження - 8827026. 05.11.2019 позивач звернулася до Оболонського РВ ДВС з заявою про закриття виконавчого провадження та зняття арешту з нерухомого майна, накладеного постановою № 9 від 23.06.2009. Згідно відповіді Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 06.11.2019 перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 06.11.2019, на примусовому виконанні у відділі відсутні виконавчі документи, за якими накладено арешт постановою № 9 від 23.06.2009 ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві. Також зазначено, що повідомити інформацію щодо підстав накладення арешту за постановою № 9 від 23.06.2009 на все майно боржника [PERSON] неможливо у зв`язку з знищенням вказаного виконавчого провадження за строком зберігання. Надати більш детальну інформацію немає можливості, оскільки відповідно до пунктів 1, 2 Розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Відповідно ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Ураховуючи наведене, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що наявність арешту на все належне позивачу нерухоме майно, перешкоджає останній в реалізації нею своїх прав власника щодо вказаного майна. Беручи до уваги, що відповідачем не доведена необхідність у подальшому арешті майна позивача, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги [PERSON] , знявши арешт з належного їй майна, накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві № 9 від 23.06.2009; зареєстрований Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 23.06.2006 (15:33:38); реєстраційний номер обтяження - 8827026.

Outcome: approved