Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

19 жовтня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником квартири [ADDRESS] . За зазначеною адресою залишається зареєстрованим [PERSON] - син колишнього власника, який вже п`ять років поспіль не проживав за місцем своєї реєстрації, виїхав за кордон та повертатися для проживання за місцем реєстрації не мав наміру. На даний час у позивача, як власник квартири, є необхідність вирішити питання щодо зняти з реєстрації [PERSON] , будь яких домовленостей щодо користування житлом між позивачкою та відповідачем відсутні, у зв`язку з чим позивач [PERSON] просить визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги, не заперечували проти ухвалення у справі заочного рішення, вказуючи, що відповідач [PERSON] вже як п`ять років добровільно припинив проживання у квартирі належній позивачці. З 2015 року відповідач за місцем реєстрації не з`являється, не повідомляє про своє місцезнаходження. У позивачки відсутні будь-які домовленості із відповідачем щодо збереження за ним права користування житлом чи оренди житлового приміщення. Просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України. Свідок [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , пояснила у судовому засіданні, що є сусідкою позивачки у справі, знайома із колишньою власницею квартири та її сином. Їй відомо, що відповідач не проживав у квартирі матері, а лише був там зареєстрований. Ще за життя матері відповідач виїхав за кордон на постійне проживання і більше п`яти років за місцем реєстрації не з`являвся, був відсутній і на похороні матері. Перешкод до проживання позивачкою відповідачеві не чинилося, його місцезнаходження у теперішній час не відоме. Свідок [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , у судовому засіданні пояснив, що знайомий зі сторонами у справі, також знав матір відповідача. Від останньої чув, що її син останні роки живе далеко, за кордоном. Свідок був присутній на похороні матері відповідача, йому відомо, що відповідача [PERSON] там не було, він не приїжджав. З`ясувавши позицію позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 лютого 2020 року (а.с.10) позивачу [PERSON] , [INFO] (а.с.5), яка є спадкоємцем [PERSON] , належить ціла однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом по приватизації та управлінню комунальною власністю 20 січня 1994 року, що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 59574148 від 25.02.2020 року (а.с. 11), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №201718305 від 25.02.2020 (а.с. 12). Згідно довідки КП «СЄЗ Костянтинівської міської ради» №137 від 11 вересня 2020 року(а.с. 13), довідки КП «СЄЗ №1» №726 від 09 листопада 2020 року (а.с. 26) за адресою [ADDRESS] зареєстровані: - [PERSON] , власник житлового приміщення, зареєстрована 02 березня 2020 року, - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 13 березня 2013 року - син колишньої власниці житлового приміщення. З акту перевірки паспортного режиму КП «Служба єдиного замовника №1» від 09 листопада 2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 13 березня 2013 року, але більше п`яти років за зазначеною адресою не мешкає, особистих речей відповідача у квартирі немає, що своїми підписами засвідчили свідки - сусіди [PERSON] , [PERSON] (а.с. 25). На підтвердження позовних вимог представником позивача також було додано до матеріалів справи письмові пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] (а.с. 21-22). Згідно із положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наведеного, судом не приймаються до уваги вказані вище письмові пояснення свідків (а.с. 21-22), оскільки такі пояснення не є належними та допустимим доказами у розумінні діючого цивільного процесуального законодавства України. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, що відповідає правовій позиції, висловленій 16 листопада 2016 року Верховним Судом України у постанові № 6-709цс16. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] з власної волі з 2014 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , без поважних причин, відсутні підстави вважати, що між сторонами існують будь-які домовленості стосовно збереження за відповідачем права користування житлом, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В силу ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору по справі слід віднести на відповідача по справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved