Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

19 жовтня 2016 року позивач [PERSON] пред'явила позов до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відповідно до якого просила припинити право власності [PERSON] на 2/9 частки житлового будинку [ADDRESS] та виселити відповідачів з вищевказаного будинку без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування позову наведено наступне. Зазначений будинок належить позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності і складається з двох кімнат. Загальна площа будинку 36,6 кв.м. Будинок дерев'яний, більше 100 років без капітального ремонту. Згідно зі звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій стан житлового будинку незадовільний та непридатний для проживання, крім того він не відповідає будівельним, санітарно-технічним та протипожежним нормам. Позивач є власником 7/9 часток будинку, що становить 28,47 кв.м від загальної площі будинку. Земельна ділянка виділена для будівництва та обслуговування будинку і ведення особистого селянського господарства з 11.12.1998 року на підставі договору дарування належить [PERSON] [PERSON] без згоди позивача надала в користування будинок своїй доньці та онукові. Внаслідок цього позивач позбавлена права користуватися своєю власністю. Позивач зверталася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні будинком, однак, рішення суду [PERSON] не виконує. Виділити [PERSON] її частку в будинку в натурі неможливо, одночасно сторони не можуть користуватися зазначеним будинком. Інтереси відповідача [PERSON] у випадку припинення права на частку у спільному майні не будуть порушені, оскільки вона є власником квартири у м. Львів, а отже може там проживати. В ході судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги та просить суд припинити право [PERSON] на 2/9 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] з одночасним відшкодуванням їй вартості зазначеної частки за ринковою вартістю у розмірі 22747,11 гривень; позбавити права користування житловим приміщенням та виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позовних вимог навела доводи викладені у позовній заяві, додатково зазначивши, що у вказаному будинку позивач не проживає, має намір його знести, оскільки він дерев'яний і ремонт у ньому не проводився з 1910 року, а отже у такому стані будинок є не придатний для проживання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила такий задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] проти задоволення позову заперечила, пояснила, що відповідачі не мають іншого житла. [PERSON] проживає у вказаному будинку безперервно з 1987 року, [PERSON] та [PERSON] - з народження. У 2010 році [PERSON] та [PERSON] подали позов про виселення [PERSON] з зазначеного будинку, однак у задоволенні позову в цій частині їм відмовлено. [PERSON] перебуває у списку осіб, що мають право на першочергове надання житла, оданк, житлом до цього часу не забезпечена, що стверджується листом від 26.06.2017 року №2501-2112. Треті особи у судове засідання не з'явилися, хоча були належно повідомлені про час та місце проведення судового засідання у справі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №311, виданого державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Недомірко Г.В. 24.03.2016 року [PERSON] належить 7/9 часток у будинку за адресою [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №1738, виданого державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Недомірко Г.В. 26.11.2015 року [PERSON] належить 2/9 частки у будинку за адресою [ADDRESS]. До матеріалів справи долучено звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій спірного будинку згідно з яким будинок не відповідає санітарно-технічним та протипожежним нормам, є непридатним для експлуатації, фізичний знос будинку складає 67%. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, вони можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст.358 ЦК України). Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п.13 ч.1 ст.365 ЦК України, з обов'язковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-68цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосуваннями усіма судами. Суд не знаходить мотивів для того, щоб відступити від даної правової позиції. Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини в справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 р. у справі Власов проти Росії (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, п.41 50, Справа Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Судом встановлено, що спірний будинок є двокімнатним, ремонт у ньому з 1910 року не проводився, частка [PERSON] є незначною, сторони мають неприязні стосунки, згоди щодо спільного володіння та користування спільним майном не дійшли, чого в судовому засіданні сторони фактично не оспорювали, відповідачі не мають альтернативного місця проживання. До матеріалів справи долучено висновок про вартість об'єкта оцінки від 18.07.2016 року, строк дії якого - 6 місяців від дати оцінки. Хоча сторони не оспорювали дані, зазначені у висновку, однак, суд при розгляді справи не може брати до уваги даний документ, як доказ, оскільки строк його дії закінчився ще 19.01.2017 року. Клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи на предмет виділення частки відповідача [PERSON] у спірному будинку та визначення варіантів спільного користування будинком сторона позивача, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, у ході судового розгляду справи не заявляла. Суд вважає, що припинення права власності [PERSON] на частку в спірному майні завдасть істотної шкоди її інтересам, зокрема, порушить гарантоване Конституцією України та іншими законами України право на житло, оскільки судом встановлено і підтверджено належними та допустимими доказами, що спірне помешкання є єдиним житловим приміщенням, частка у якому належить [PERSON] на праві власності, вона проживає і користується ним протягом тривалого часу, має в ньому організований побут, іншого приміщення, придатного для проживання не має. В той час, коли позивач має інше місце проживання, зареєстрована в ньому та протягом тривалого часу там проживає. Спірний будинок позивач має намір знести як аварійний, наміру там проживати не має. За вищевказаних обставин, які на думку суду є визначальними при вирішенні даного спору, суд вважає, що припинення права власності [PERSON] на частку в спільному майні, буде неправомірним та недопустимим втручанням у її житлові права, оскільки, по-перше, необхідність такого припинення не викликана суспільним інтересом, за наявності якого допускається примусове відчуження майна, по-друге, не є пропорційним переслідуваним цілям - набуття позивачем, яка має намір знести спірний будинок та має альтернативне місце проживання, права власності на все спірне майно за рахунок позбавлення відповідачів єдиного житлового приміщення. При ухваленні рішення суд виходить з того, що конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права, право власності є абсолютним правом, усім власникам гарантується рівність їх права власності, не існує жодних привілеїв та обмежень в здійсненні ними свого права за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Зокрема, на рівність здійснення права спільної часткової власності не впливає на рівність часток співвласників в спільному майні, стать, вік, відсутність родинних стосунків. Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи те, що згідно з квитанцією № 0.0.866257949.1 від 09.10.2017 року [PERSON] внесла на депозит суду кошти у розмірі 22747,11 гривень, як компенсацію за частку [PERSON] у будинку зазначені кошти слід повернути [PERSON]

Outcome: dismissed