Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

19.09.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області, в якому просила скасувати наказ начальника управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області № 257 від 20.05.209 року «Про проведення заходів щодо ліквідації інформаційно - методичного центру»; визнати протиправним та скасувати наказ заступника начальника управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області №74-к від 24 липня 2019 року «Про звільнення працівників інформаційно - методичного центру управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА»; поновити її на посаді методиста інформаційно - методичного центру управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 467,57 грн. за кожен робочий день починаючи з 20 серпня 2019 року до дня прийняття рішення судом; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.07.2014 року позивача було призначено на посаду методиста інформаційно - методичного центра відділу освіти Волноваської РДА. 21.08.2018 року відділ освіти Волноваської РДА перейменовано на відділ освіти управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА. 20.08.2019 року позивача звільнено з посади методиста інформаційно - методичного центра вказаного відділу у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу заступника начальника управління освіти, сім`ї, молоді та спорту № 74-к від 24.07.2019 року «Про звільнення працівників інформаційно - методичного центру управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА», який прийнятий на підставі наказу начальника управління освіти, сім`ї, молоді та спорту № 257 від 20.05.2019 року «Про проведення заходів щодо ліквідації інформаційно - методичного центру». Позивач вважає зазначені накази незаконними та такими, що підлягають скасуванню з наступних підстав. Так, в супереч вимогам діючого законодавства позивачу не були запропоновані всі інші вакантні посади, не запропонована інша робота, яку позивач могла би виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо, які заявилися в управлінні освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА протягом цього періоду і які існували на день звільнення незалежно від того, в якому структурному підрозділі відповідача, як працівник, який вивільняється, працювала позивач. Щодо наказу начальника управління № 257 від 20.05.2019 року, який містить посилання на певні нормативні акти, позивач вважає, що він прийнятий з порушенням норма права та підлягає скасуванню, оскільки створення та ліквідація структурних підрозділів РДА регулюється Положенням про місцеву державну адміністрацію, затвердженого Указом Президента України № 252 від 14.07.1992 року. Також вважає, що з оскаржуваного наказу не зрозуміло в чому саме проявляється дублювання функцій методичного відділу. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач просила провести згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, за період з 20.08.2019 року по день винесення судового рішення, виходячи з розрахунку 467, 57 грн. на день, враховуючи, що розмір її доходів за останні два місяці, які передували звільненню, становить 20105, 54 грн. Позивач вважає, що діями відповідача їй завдана моральна шкода, обумовлена моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення її трудових прав, яку вона оцінює в 5000 гривень. 27.09.2019 року ухвалою Волноваського районного суду відкрито провадження у вказаній цивільній справ в порядку спрощеного позовного провадження. 14.01.2020 року ухвалою Волноваського районного суду відмовлено у прийнятті відзиву управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА та відзив повернутий відповідачу. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Коломієць Г. Є. підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові, наполягали на їх задоволенні. Окрім зазначеного, позивач просила прийняти до уваги той факт, що двом іншим працівникам ліквідованого інформаційно - методичного центру, які мали більш низьку кваліфікацію та продуктивність праці, відповідач запропонував інше робоче місце, на яке вони погодились. А в той же час їй з боку відповідача жодних пропозицій щодо працевлаштування не надходило. Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, надіслала заяву, в якій зазначила, що просить справу розглянуту без її участі в судовому засіданні, позовні вимоги не визнає (а.с. 32). Суд, вислухавши в судовому засіданні позивача та її представника, дослідивши письмові докази по справі, доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З копії трудової книжки позивача [PERSON] встановлено, що остання 18.07.2014 року була призначена на посуду методиста інформаційно - методичного центра відділу освіти Волноваської РДА. 21.08.2018 року відділ освіти Волноваської РДА перейменовано на відділ освіти управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА (а.с. 13-16). Згідно наказу начальника управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА № 257 від 20.05.2019 року «Про проведення заходів щодо ліквідації інформаційно - методичного центру» ліквідовано структурний підрозділ інформаційно - методичний центр управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА відповідно до п. 3 ст. 64 та п. 2 ст. 60 Господарського кодексу України. Як вбачається з наказу ліквідація вказаного структурного підрозділу проводиться відповідно до п.3 ст.64, та п.2 ст.60 Господарського кодексу України, відповідно до ст. 32, ст. 40 КЗпП України, ст. 22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», з метою раціонального використання державних коштів, та запобігання дублювання функцій (а.с. 10). Відповідно до вказаного наказу визначено склад ліквідаційної комісії з припинення діяльності Волноваського районного інформаційно - методичного центру (а.с. 12). Згідно наказу заступника начальника управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА № 74-к від 24.07.2019 року «Про звільнення працівників інформаційно - методичного центру управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА» 20 серпня 2019 року припинено трудовий договір з [PERSON] , методистом ІМЦ, у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України та виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 8 днів (а.с.17-18). Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, в том у числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийняті на роботу і незаконного звільнення , а також сприяння у збереженні роботи. 2 Частиною другою ст. 40 КЗпП України передбачено, що наступне звільнення з підстав, зазначених у п. 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством . Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з роз`яснень, викладених в абзаці 1 пункту 19 Постанови ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок про працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові було запропоновано всі інші вакантні посади (інша робота), які заявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі № 6-40 цс 15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже вищенаведеними положеннями чинного законодавства встановлено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці власником або уповноваженим ним органом враховується переважне право працівника на залишення на роботі та обов`язково пропонується інша роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Проте, всупереч вищевказаним вимогам, протягом судового розгляду з боку відповідача не було надано жодного доказу на підтвердження того, що при звільненні [PERSON] таки вимоги були виконанні. Отже звільнення [PERSON] без дотримання вимог чинного законодавства не можна вважати законним, а тому суд доходить переконання, що наказ про звільнення останньої підлягає скасуванню та [PERSON] підлягає поновленню на посаді. Також суд відзначає, що погоджується з думкою позивача та її представника в тій частині, що наказ начальника управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області № 257 від 20.05.209 року «Про проведення заходів щодо ліквідації інформаційно - методичного центру» прийнято з порушенням норм чинного законодавства, зокрема Положення про місцеву державну адміністрацію, затвердженого Указом Президента України № 252 від 14 квітня 1992 року. Так, відповідно до пункту 12 вказаного Положення відділи, управління та інші служби, що входять до кладу місцевої державної адміністрації за принципом безпосереднього підпорядкування, створюються, реорганізуються і ліквідуються Представником Президента України з урахуванням економічних, соціальних, демографічних та інших особливостей відповідної території. Відповідно до пункту 6 вказаного Положення главою місцевої державної адміністрації є Представник Президента України. Згідно з ч. 1 Закону України «Про Представника Президента України» представником Президента України є главою місцевої державної адміністрації відповідно в області, містах Києві, Севастополі, районі, районі міст Києва ті Севастополя. Таким чином, відповідно до вищенаведених норм наказ про проведення заходів щодо ліквідації інформаційно - методичного центру повинен бути виданий головою Волноваської районної державної адміністрації, а не начальником управління освіти, сім`ї, молоді та спорту, як сталося в даному випадку. Отже ліквідація інформаційно - методичного центру, методистом якого була [PERSON] , проведено з порушенням норм чинного законодавства, а тому такий наказ про ліквідацію підлягає скасуванню. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд доходить наступних висновків. За ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місця роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно довідки про доходи управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської РДА за № 258 від 11.09.2019 року розмір доходів [PERSON] за два відпрацьованих місяці, що передували дню звільнення становить 20105, 54 грн. (а.с. 9). Отже розмір середньоденної заробітної плати становить 467,57 грн. (20105,54 грн. : 43 робочі дні). Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період починаючи з дня звільнення по день ухвалення судового рішення, тобто з 20.08. 2019 року по 28 січня 2020 року, тобто за 110 відпрацьованих робочих дні, що становить 51432, 70 гривен (110х467,57 грн.) з послідуючим утриманням всіх обов`язкових податків та платежів. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Позивач [PERSON] заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що неправомірні дії відповідача призвели до моральних та фізичних страждань внаслідок порушення її права на працю, які виразилися у приниженні честі, гідності, втратою у зв`язку з цим ділової репутації серед інших працівників, знайомих, друзів та родичів. Проте протягом судового розгляду, на думку суду, позивачем на надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, у зв`язку з чим суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial