Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

18 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Інтер-Авто-Трейд» , третя особа інспекція з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу, застосування наслідків недійсності договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.05.2018 року між сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0102, відповідно до умов якого сторони зобовязалися у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у попередньому договорі. Основний договір купівлі-продажу сторони зобовязалися укласти 14.05.2018 року за умови виконання пункту 2.1 попереднього договору, згідно яким позивач на підтвердження своїх намірів переказує на поточний рахунок відповідача грошові кошти у сумі 170\~000,00 грн., а останній у свою чергу своїм підписом у попередньому договорі засвідчує отримання таких коштів. На виконання попереднього договору позивачем було сплачено грошові кошти у сумі 170\~000,00 грн., але після здійснення оплати звязок з відповідачем було втрачено. Відповідач ухиляється від спілкування, за фактичною та юридичною адресою не знаходиться. Обіцяний транспортний засіб надано так і не було. Після ретельного вивчення попереднього договору позивачеві стало зрозуміло, що сплачені кошти йому не повернуть. Крім того, позивач виявив порушення відповідачем добросовісності та справедливості умов при укладенні вказаного договору. Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу, застосування наслідків недійсності договору шляхом стягнення з відповідача 170\~000,00 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 10\~000,00 грн., а також відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 10\~000,00 грн. та судових витрат у сумі 2\~504,80 грн. (а.с.а.с. 5 14, 28, 29). Позивач до суду не зявився, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача до суду також не зявився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Представник третьої особи до суду також не зявився, був повідомлений належним чином. 30 січня 2019 року суд постановив ухвалу про розгляд справи у заочному порядку. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом було встановлено, що 14.05.2018 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0102 (а.с.а.с. 15, 16). Відповідно до пунктів 1.1, 1.5 вказаного договору сторони зобовязуються укласти основний договір 14.05.2018 року, предметом якого є продаж покупцеві транспортного засобу марки «Volxwagen Caddy» 2015 року випуску. Згідно з пунктами 1.3, 1.4 попереднього договору основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняття пропозиції другою стороною. У відповідності з абзацом другим пункту 1.5 попереднього договору якщо у зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на пятий день після придбання продавцем майна, про що останній зобовязується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. У такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31.12.2019 року. Пунктом 2.1 договору визначено, що на підтвердження намірів сторін укладання основного договору в момент укладення попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти у сумі 170\~000,00 грн., а продавець своїм підписом під цим договором підтверджує отримання таких грошових коштів. 14 травня 2018 року на виконання умов попереднього договору позивач сплатив відповідачеві грошові кошти у сумі 170\~000,00 грн. (а.с.а.с. 17, 18). Розвязуючи позов у частині визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14.05.2018 року №0102, суд передусім виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України (далі ЦК) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що у порушення приведеної норми та умов попереднього договору відповідач свої зобов'язання за договором не виконав. У відповідності зі статтею 17 Закону України від 12.05.1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. За правилами, встановленими статтею 18 Закону №1023-ХІІ, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, умови договору є несправедливими, якщо вони одночасно порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті\~3, частина 3 статті\~509 ЦК), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві. Пунктами 4, 6, 7 частини 3\~статті 18 Закону №1023-ХІІ визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). За змістом статті 19\~Закону №1023-ХІІ нечесна підприємницька практика забороняється та вона є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до частини 2\~статті 215 ЦК\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, згідно з пунктом 5\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.2009\~року №9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» (далі Постанова) вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. З вимогою про встановлення нікчемності правочину особа вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року №6-308цс16, яка у відповідності зі статтею 263 ЦПК підлягає урахуванню судом. У цьому випадку суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у звязку з його оспоренням та невизнанням іншими особами. Позивач до суду з позовною вимогою про встановлення нікчемності попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14.05.2018 року №0102 не звертався. З огляду на викладене позов у частині визнання попереднього договору недійсним задоволенню не підлягає, оскільки такий правочин є недійсним в силу\~Закону №1023-ХІІ. За правилами, встановленими статтею 216 ЦК, кожна із сторін недійсного правочину зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення\~відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Пунктом 5 Постанови визначено, що відповідно до статей 215, 216\~ЦК суди розглядають справи за позовами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей\~215,\~216 ЦК\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача коштів у сумі 170\~000,00 грн. Розвязуючи позов у частині відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд насамперед виходить з такого. За змістом частини 2 статті 22 Закону №1023-ХІІ, на яку послався позивач у позовній заяві, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Між тим, позивачем при цьому проігноровано приписи пункту 5 частини 1 статті 4 Закону №1023-ХІІ, відповідно до якого єдиною підставою для відшкодування моральної шкоди у контексті цього закону є її завдання внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції). Відтак суд не знаходить законних підстав для задоволення заявленого позову у зазначеній частині. Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правничу допомогу, то суд при цьому виходить з такого. Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності з пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами, встановленими статтею 1 Закону України від 20.12.2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, у яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Суд бере до уваги, що факт понесення таких витрат позивач підтвердив доданими до позову договором про надання юридичних послуг від 20.09.2018 року та актом приймання-передачі наданих послуг від 18.10.2018 року (а.с.а.с. 19 22). Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти, витрачені позивачем на правничу допомогу в сумі 10\~000,00 грн. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 700,00 грн. пропорційно задоволеній частині позову (а.с.а.с. 1, 3).

Outcome: partial