Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

18 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 липня 2014 року він уклав з відповідачем договір №43539 банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки», поклавши на рахунок суму - 200 000,00 грн. на строк до 02 серпня 2014 року зі сплатою відсотків у розмірі 21,1%. Оскільки банк не повернув в обумовлений договором строк депозит, просив стягнути з відповідача суму депозиту - 200 000 грн. та нараховані проценти - 4 865,00 грн. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 08 квітня 2015 року у задоволені позову відмовлено. На вказане рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції помилково посилався на ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що призвело до неправильного вирішення спору. В частині 3 ст. 38 цього закону наведений вичерпний перелік підстав для визнання правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку нікчемними. Серед умов нікчемності правочину відсутня така підстава, як укладання правочину після введення обмежень НБУ щодо залучення вкладів фізичних осіб. Тому вважає, що у суду не було підстав для відмови у задоволенні позову. Сторони, сповіщені належним чином про час та місце судового засідання, не з'явилися та своїх представників не направили. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню. Згідно п. 3 та п. 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що договором банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» від 02 липня 2014 року, який укладений між банком та позивачем визначено, що банк приймає від вкладника на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн. у тимчасове користування на строк до 02 серпня 2014 року (дата повернення вкладу) та зобов'язується сплачувати проценти за його користування у розмірі 21,14% річних та бонусу за програмою лояльності «Кожному свій бонус», який становить 0,00 % річних. Згідно квитанції №TR.57840.734.260 від 02 липня 2012 року ПАТ КБ «УФС» прийняв від [PERSON] грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн., які внесені на рахунок, визначений укладеним договором. Постановою Національного банку України від 15.07.2014 року №410/БТ ПАТ КБ «УФС» віднесено до категорії проблемних, оскільки банком порушені вимоги Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою НБУ від 03.12.2003 року №516. Постановою Національного банку України від 14.08.2014 року ПАТ КБ «УФС» віднесено до категорії неплатоспроможних та виконавчою дирекцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 14.08.2014 року №69 про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «УФС» з 15.08.2014 року. Наказом тимчасової адміністрації ПАТ КБ «УФС» від 30.10.2014 року №34 створено комісію щодо визнання нікчемними правочинів (договорів) банківського вкладу (депозитів). Протоколом комісії щодо визнання нікчемними вкладів від 10.11.2014 року визначено, що згідно додатку №1 визнано нікчемними правочини, оскільки вони мають на меті збільшення гарантованої суми, що відшкодовуються Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Згідно виписки протоколу засідання виконавчої дирекції від 18.11.2014 року №237-14, за результатами перевірки бази даних про вкладників виявлено значне збільшення загальної гарантованої суми, що відбулося у період з 01.07.2014 року по 16.07.2014 року, коли було укладено договори на відкриття майже 5,7 тис. рахунків на загальну суму 527,7 млн. грн., а тому гарантована сума збільшилася більше ніж у 2 рази та визнано нікчемними правочини (договори), згідно переліку, в тому числі договір банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» від 02 липня 2014 року, укладений між банком та позивачем. Листом ПАТ КБ «УФС» від 02 грудня 2014 року№001/435 було проінформовано позивача, що вказаний вище договір є нікчемним відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. ст. 215, 218 ЦК України. Згідно п. 2 рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків НБУ від 31 березня 2014 року №100БТ до ПАТ КБ «УФС» застосовані заходи впливу щодо обмеження залучення вкладів (депозитів) від фізичних та юридичних осіб, здійснення інших активних операцій, у тому числі з іншими фінансовими інструментами, залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір банківського вкладу (депозиту) було укладено між банком та позивачем після введення обмежень НБУ щодо залучення вкладів від фізичних осіб, а сам договір правомірно визнано нікчемним. Проте погодитися з вказаними висновками суду не можливо, виходячи з наступного. За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. Як встановлено частинами 1 та 3 статті 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Частиною 1 статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Як правильно встановлено судом і це підтверджено змістом договору від 02 липня 2014 року (п. п. 1.1 та 1.2 Договору) банк (відповідач) прийняв від вкладника (позивача) грошові кошти (депозит) у розмірі 200 000 грн. у тимчасове користування на строк до 02 серпня 2014 року (дата повернення вкладу) та зобов'язується сплачувати проценти за його користування в розмірі 21,14%. 02 липня 2014 року вкладник вніс відповідно до квитанції №TR.57840.734.260 в касу банку грошові кошти - 200 000 грн. (а. с . 5-7, 8) Відповідно до п. 2.1.2 договору банк зобов'язується при настанні дати повернення Вкладу, при зверненні Вкладника до Банку за отриманням Вкладу або при розірванні договору, відповідно до п. 2.2.4 цього Договору, повернути Вкладнику суму вкладу та нараховані в порядку, встановленому п. 2.1.4 цього Договору, нараховані але не сплачені проценти, шляхом, передбаченим чинним законодавством України (готівкою, перерахування на інший рахунок Вкладника за письмовим розпорядженням Вкладника), за умови, що майнові права Вкладника по цьому Договору не знаходяться у заставі та/або не обтяжені іншими договірними зобов'язаннями, чи зобов'язаннями, які виникають в силу закону. Таким чином, вимога вкладника видати суму депозиту на його вимогу є правом вкладника, яким і скористався позивач, звернувшись до банку після закінчення строку договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI, який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Згідно з п. 6 та п. 16 ч.1 ст. 2 цього закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. З матеріалів справи вбачається, що постановою Національного банку України (надалі НБУ) від 15.07.2014 року №410/БТ ПАТ КБ «УФС» віднесено до категорії проблемних, у зв'язку з порушенням банком вимоги Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою НБУ від 03.12.2003 року №516, а постановою НБУ від 14.08.2014 року ПАТ КБ «УФС» віднесено до категорії неплатоспроможних та виконавчою дирекцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 14.08.2014 року №69 про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «УФС» з 15.08.2014 року. Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Пунктом 1 частини 5 статті 36 цього закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Проте в п. 1 ч. 6 цієї статті передбачає, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Наказом тимчасової адміністрації ПАТ КБ «УФС» від 30.10.2014 року №34 було створено комісію щодо визнання нікчемними правочинів (договорів) банківського вкладу (депозитів), яка відповідно до протоколу від 10.11.2014 року визнала нікчемними правочини згідно додатку №1, оскільки вони мають на меті збільшення гарантованої суми, що відшкодовуються Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13.11.2014 року №119 з вказаної дати розпочата процедура ліквідації ПАТ КБ «УФС» та призначена уповноважена особа Фонду на строк до 12 листопада 2015 року. На засіданні виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.11.2014 року №237-14, за результатами перевірки бази даних про вкладників виявлено значне збільшення загальної гарантованої суми, що відбулося у період з 01.07.2014 року по 16.07.2014 року, коли було укладено договори на відкриття майже 5,7 тис. рахунків на загальну суму 527,7 млн. грн. та наказом уповноваженої особи від 18.11.2014 року №6 визнано нікчемними правочини (договори), згідно переліку, в тому числі договір банківського вкладу (депозиту) «Олімпійські відсотки» від 02 липня 2014 року, укладений між банком та позивачем. Листом ПАТ КБ «УФС» від 02 грудня 2014 року№001/435 було проінформовано позивача, що вказаний вище договір є нікчемним відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. ст. 215, 218 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 38 закону від 23 лютого 2012 року № 4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. З огляду на викладене, правочин може бути визнано нікчемним якщо він був укладений протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку і з певних підстав, що визначені законом. Вказаний договір був укладений до прийняття наказу НБУ про віднесення банку до категорії проблемних, термін його дії закінчився до запровадження тимчасової адміністрації та до початку процедури ліквідації банку. Тобто позивач має право на захист шляхом пред'явлення позову до банку про повернення внесеної суми у розмірі 200 000 грн. Тому не можна погодитися з посиланням суду на те, що спірний правочин визнаний тимчасовою адміністрацією нікчемним, як на підставу для відмови у позові, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону. Проте не підлягають стягненню проценті, оскільки вони не були нараховані банком у зв'язку з визнанням даного договору нікчемним. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд відповідно до ч. 3 ст. 88 Закону України вважає за необхідне стягнути з банку в дохід держави судовий збір у розмірі 2 000 грн. - 1 відсоток від ціни позову (пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial