Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

19.02.2018 р. заявники [PERSON], [PERSON] звернулись до Апеляційного суду м. Києва з заявою про визначення підсудності відповідно до ст.. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за заявою [PERSON], [PERSON], заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про встановлення факту реєстрації розірвання шлюбу. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року заява [PERSON], [PERSON], заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про встановлення факту реєстрації розірвання шлюбу направлена за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року відкрито провадження по цивільній справі за вищевказаною заявою з призначенням підготовчого засідання. В обґрунтування заяви заявники вказують на те, що 02 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі. 06.02.2014 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі зі спільною заявою подружжя про розірвання шлюбу, оскільки сімейне життя між ними не склалося у зв'язку з різними поглядами на життя та сімейні обов'язки, відсутністю взаєморозуміння та взаємоповаги. З лютого 2014 року [PERSON] та [PERSON] не підтримують шлюбні стосунки, проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Станом на 06.02.2014 р. АР Крим та м. Севастополь ще не вважались тимчасово окупованою територією у відповідності до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правового режиму на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. та в повному обсязі діяв Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». 11.03.2014 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі, шлюб між заявниками було розірвано та кожному видані свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] та [NUMBER], але відповідний актовий запис не був зареєстрований у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян України згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». 03.04.2017 р. [PERSON] звернулась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області з приводу реєстрації розірвання шлюбу від 11.03.2014 р. за законодавством України, але їй було відмовлено у зв'язку з тим, що надане свідоцтво про розірвання шлюбу, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі, є недійсним та не створює правових наслідків, оскільки видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження у відповідності до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правового режиму на тимчасово окупованій території України». Таким чином, свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] та [NUMBER] не мають юридичної сили на території України, а тому заявники змущені буди звернутись до суду з вказаною заявою. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримала заяву та просила суд про її задоволення. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду заяви повідомлявся належним чином, через офіційний веб-портал Судової Влади України, сайт Деснянського районного суду м. Києва, в своїй заяві просив проводити судовий розгляд без його участі. Представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, в судове засідання не з'явився, надіслали до суду лист з проханням розглядати справу у їх відсутність, заперечень проти прийняття рішення не має та покладається на розсуд суду. Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо даних для розгляду справи у відсутність заявника [PERSON] та представника заінтересованої особи. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В свою чергою статтею 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення заявника [PERSON], оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Тобто, закон покладає обов'язок доказування на сторони у справі. Судом встановлено, що 02 квітня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі (а.с.7). 11 березня 2014 року були видані свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] та [NUMBER], за підписом керівника державного органу реєстрації актів цивільного стану Єлжової Н.М., актовий запис № 36. Як зазначають заявники, при зверненні 03.04.2017 р. [PERSON] до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, їй відмовили у видачі актового запису про розірвання шлюбу, посилаючись на ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на ст. 1 вищевказаного Закону відповідно до якого тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та законів України. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до положень статті 293, 315 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. У частині першій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про реєстрацію, розірвання шлюбу підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно із частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях. Відповідно до частини другої статті 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не змінює собою документів, що видаються цими органами, а є підставою для одержання зазначених документів. Судом встановлено, що факт, про встановлення якого просять заявники, мають для них юридичне значення, оскільки надає їм змогу отримати статус «неодружена», «неодружений» та зареєструвати інший шлюб. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог про встановлення факту розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], оскільки матеріалами справи підтверджено даний факт та заявниками надано достатньо доказів на обґрунтування своїх вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved