Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

17\~грудня\~2015\~року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська та просив визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якої складає 50,93 кв.м., вартістю 51349,33 грн., за відповідачем визнати право на 1/3 частину квартири, яка складає 25,47 кв.м. загальної площі на суму 25674,67 грн. Також просив визнати за собою частину меблів та побутової техніки, з яких: кухонний стіл вартістю 4\~000,00 грн.; холодильник 4\~000,00 грн.; комплект гостинної -16 000,00 грн.; м`яка мебель 22\~000,00 грн.; телевізор 7\~000,00 грн.; комплект спальні 24\~000,00 грн. на загальну суму 77\~000,00 грн., що складає 50% вартості рухомого майна. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з грудня 2003 року по жовтень 2008 року перебував у шлюбі із відповідачем. Шлюб розірвано у листопада 2008 року з причин загрози стягнення за зобов`язаннями перед банком та відсутністю власного житла. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжили взаємні сімейні стосунки та жили разом. За весь час існування сімї її матеріально утримував він, так як працював на значних посадах у державних, комунальних і приватних підприємствах, здійснював приватний бізнес. Відповідач не працювала і доходів не отримувала. 12 квітня 2010 року він на власні кошти придбав на імя позивача трикімнатну кв. [ADDRESS] . У ній він зареєстрований та мешкає до цього часу. Також за власні кошти у цій квартирі зробив ремонт на загальну суму 93770 гривень. Крім того, придбав у квартиру меблів та побутового обладнання на суму 154000 гривень. Весь час сплачує кошти за комунальні послуги. До лютого 2013 року вони з відповідачем жили у цій квартирі спільно, сімєю. Він пропонував їй або зареєструвати шлюб, або укладати нотаріально посвідчений договір про поділ майна. Однак, відповідач постійно тягла час, а з лютого 2013 року виїхала на іншу квартиру, і її місце мешкання йому невідомо. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Вказане рішення скасовано постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року та направлено справу до суду першої інстанції на новий розгляд. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2020 для розгляду даної цивільної справи визначено суддю Цитульського В.І. на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 22.10.2020 №390. Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання та в подальшому ухвалою суду від 12 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав свої повні вимоги наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позові. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, відповідно до якого відповідач зазначила, що 12 квітня 2010 року вона придбала квартиру за адресою [ADDRESS] , на момент її придбання у шлюбі з позивачем не перебувала, квартиру придбала за власні кошти. В свою чергу позивачем не надано доказів на підтвердження придбання квартири за його кошти, як і не надано доказів витрат на ремонт та обладнання квартири. Пояснення щодо спільного проживання з позивачем після розірвання шлюбу та придбання квартири за спільні кошти надавала під тиском позивача, вони не відповідають дійсності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18 листопада 2008 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). 12 квітня 2010 року [PERSON] у [PERSON] придбано нерухоме майно кв. [ADDRESS] (а.с. 10-15). Згідно з наданими суду копіями платіжних документів, ціна ремонту кв. [ADDRESS] становить 93770 гривень (а.с. 16-17, 27). Ціна придбаних у кв. [ADDRESS] меблів становить 154000 гривень (а.с. 18, 19-27). Згідно з постановою про закриття кримінального провадження № 12013040640000968, що відкрито за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, за заявою [PERSON] від 12 лютого 2013 року про вчинення [PERSON] самоправних дій у кв. [ADDRESS] , підставою для закриття вказано те, що після розірвання шлюбу вона відновила з [PERSON] шлюбні стосунки, вони живуть разом і спірну квартиру у 2010 році придбали за спільні кошти, документально оформивши на її ім`я (а.с. 110, 113-14, 118). Відповідно до частини другої\~статті 3 СК України сім`ю\~складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України\~від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно зі\~статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення\~Глави 8 цього Кодексу. Під час застосування положень\~статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Частиною третьою\~статті 10 ЦПК України 2004 року\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої\~статті 58 ЦПК України 2004 року\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта\~статті 60\~ЦПК України 2004 року). Відповідно до частин першої, четвертої статті 212 ЦПК України\~2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що після розірвання із відповідачем шлюбу, сторони продовжували проживати однією сім`єю, спірну квартиру було придбано та відремонтовано за час їх спільного проживання за його особисті кошти, за особисті кошти він придбав меблі та побутову техніку, а тому просив поділити це майно відповідно до положень сімейного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи позивач та відповідач зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 23 липня 2010 року. У поясненні та протоколі допиту потерпілого, наданих в межах кримінального провадження № 12013040640000968, відповідач чітко та однозначно вказує про спільне проживання станом на 2010 рік із позивачем та купівлю спірної квартири за спільні кошти та для спільного проживання. Саме на врахування такої обставини звертав увагу суд касаційної інстанції, повертаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Доводи відповідача про надання відповідних пояснень під тиском позивача є неспроможними. По-перше про тиск відповідач ствердила вже після повернення справи на новий розгляд та відповідного висновку суду касаційної інстанції. По-друге, окрім протоколу допиту потерпілого від 10.03.2013, відповідні пояснення надані відповідачем й 11.02.2013, підчас подання заяви про вчинення позивачем кримінального правопорушення. Суд вважає не логічним, що відповідач могла під тиском позивача подавати заяву про вчинення ним же кримінального правопорушення. При цьому суд звертає увагу на доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. (Постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц). Також суд касаційної інстанції звертав увагу на необхідність врахування показів свідків. І хоча при новому розгляді сторони вказували на відсутність необхідності допиту чи заслуховування вже наданих пояснень свідків, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, суд все ж таки звертає увагу, що факт спільного проживання та придбання квартири сторонами спору підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (продавець квартири, яка ствердила, що оглядати квартиру та при оформленні договору відчуження був присутній позивач, сплачував завдаток при огляді та вартість квартири у нотаріуса). Вказані обставини не заперечуються та навіть частково підтверджуються показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Аналізуючи приведені факти та докази, можна дійти висновку про набуття квартири [ADDRESS] відповідачкою [PERSON] у період спільного проживання з позивачем [PERSON] , без реєстрації шлюбу. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1ст. 69\~СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8\~СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма\~статті 60 Сімейного кодексу України\~вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,69 СК, ч. 3ст. 368\~ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми\~СК України\~у статтях\~57,\~60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60\~СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно під час проживання у фактичних шлюбних відносинах, відповідач та позивач - набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та їх право на рівні частки в майні презюмується. Таким чином, придбане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на яку воно зареєстроване, суду не надано. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Під час судового розгляду встановлено, що нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто існують законні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна. Підстав для відступу від рівності часток не позивачем не доведено. Презумпцію спільності майна подружжя відповідачем не спростовано, зокрема належних доказів на підтвердження купівлі квартири за особисті кошти відповідача не надано. Згідно з ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом з тим, суд не вбачає підстав для поділу меблів та побутової техніки, оскільки такі є складовими квартири та їх окремий поділ є нелогічним, а крім того позивачем на підтвердження придбання такого майна не надано доказів. В матеріалах справи наявна заява представника відповідача про застосування строків позовної даності, проте дана заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, відповідач стверджує, що перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту придбання квартири за адресою [ADDRESS] , а саме з 12 квітня 2010 року. Однак з даним твердженням не можна погодитись так як позовна давність\~ це\~строк\~протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Отже, враховуючи, що сторони проживали разом без реєстрації шлюбу до 2013 року, що встановлено під час судового розгляду, початком строку перебігу позовної давності і є момент припинення стосунків між сторонами. Враховуючи, що позивач звернувся до суду у 2015 році підстав вважати, що ним пропущено 3-річний строк позовної давності не має. Щодо решти доводів сторін, слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.). Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.). Питання судових витрат суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed