Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

19.02.2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні\~вимоги мотивує\~тим,\~що вона проживала з відповідачем [PERSON] та вела сімейне життя без укладення шлюбу з травня 2010 року. Під час спільного проживання у них [INFO] народився син [PERSON] . Зазначає, що оскільки вони з відповідачем не були в зареєстрованому шлюбі, то прізвище сина вона вказала своє. Вказує на те, що відповідач не заперечував свого батьківства відносно їхнього сина. В перші роки їхнього спільного проживання відповідач займався вихованням сина, надавав кошти на сімейні потреби, приймав участь у веденні спільного господарства. Проте, останні два роки його поведінка змінилася через те, що він почав зловживати спиртними напоями, перестав приділяти увагу сім`ї, не надавав кошти, застосовував фізичну силу до неї та їхнього сина, що негативно впливало на його виховання. Через негативну поведінку з боку відповідача та його не бажання подати до РАЦС письмову заяву про визнання свого батьківства вона змушена звернутися з позовом до суду про визнання батьківства та стягнення аліментів, оскільки [PERSON] є батьком її неповнолітньої дитини, має постійну роботу в ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» та отримує стабільну заробітну плату. Просить суд, ухвалити рішення, яким встановити, що [PERSON] , [INFO] , який проживає в [ADDRESS] і працює в ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» є батьком [PERSON] , [INFO] . Крім того, просить стягувати з [PERSON] , [INFO] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 2000 грн. щомісячно. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просила його задоволити. Не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення по даній справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Відзив на позовом також не подав. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі з травня 2010 року проживали однією сім`єю як чоловік і дружина, піклувалися один про одного, в них був єдиний сімейний бюджет, однак шлюб у встановленому законом порядку зареєстрованим не був. З`ясовано також, що за час спільного проживання у них [INFO] народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про його народження, де батьком записано [PERSON] , а матір`ю [PERSON] (а.с.3). Як ствердила в судовому засіданні позивач [PERSON] біологічним батьком її сина є відповідач [PERSON] , однак у зв`язку з тим, що вони не перебували в зареєстрованому шлюбі, у свідоцтві про його народження відомості про батька були вказані згідно ч.1 ст.135 СК України. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , показання яких послідовні та логічні і не викликають сумніву в їх правдивості. Статтею 128 СК України передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Пунктом 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що відповідно до ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Таким чином, вислухавши пояснення позивача та допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили той факт, що відповідач [PERSON] дійсно являється батьком [PERSON] [INFO] і протилежного не встановлено, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. Відповідно до положень статті 134 СК України, рішення суду про визнання батьківства є підставою внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видачі нового свідоцтва про народження дитини. Також судом з`ясовано, що через погіршення стосунків між [PERSON] та [PERSON] вони почали проживати окремо. Їхній спільний син [PERSON] , [INFO] , як вбачається з довідки №109, виданої 27.01.2021 року Переріслянською сільською радою ОТГ Надвірнянського району, Івано-Франківської області знаходиться на утриманні позивача [PERSON] (а.с.4). Згідно довідки про заробітну плату та інші доходи, виданою ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» відповідач [PERSON] працює на даному підприємстві на посаді машиніста газодувних машин 5-го розряду, з чого отримує стабільну заробітну плату (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, частин 7, 8 ст.8 СК України в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.ст.2, 8 Закону України «Про охорону дитинства» завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні. Відповідно зі ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно ст. 180 СК України, \~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ч.3\~ст.\~181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 01 січня 2021 року становить 1921 гривня, а для дітей віком від 6 до 18 років 2395 гривень. З врахуванням всіх обставин справи, встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для неповнолітньої дитини відповідного віку, а також матеріального становища дитини, та матеріального стану платника аліментів, суд прийшов до висновку, що він взмозі утримувати свою дитину в розмірі, достатньому для її нормального фізичного та духовного розвитку, а будь-яких належних доказів свого важкого матеріального становища або важкого стану здоров`я, який перешкоджає йому заробляти кошти для прожиття, відповідач суду не надав. За вказаних обставин і з врахуванням також того, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання своєї дитини, в розмірі, який визначила позивач, а саме в сумі 2000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Таким чином, вирішуючи питання з якого часу на відповідача покладається обов`язок по сплаті аліментів, суд встановлює, що згідно вимог ст.191\~СК України аліменти слід стягувати від дня пред`явлення позову, тобто з 19.02.2021 року. На підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. \~ \~ \~ \~При такому вирішенні позову, з врахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у встановленому законодавством розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі ст.ст. 126, 128, 134, 180, 182, 184, 185 СК України, та

Outcome: approved