Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

19 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказав, що після смерті його батька [PERSON] 26 лютого 1999 року відкрилася спадщина на житловий будинок по вул.Миру,30 в с.Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області. Відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно унеможливлює нотаріальне посвідчення спадкових прав. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. До суду, в порядку ст.158 ЦПК України, подано письмове клопотання сільського голови Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області про розгляд справи у відсутність представника органу місцевого самоврядування, у якому зазначено про незаперечення позовних вимог. Заслухавши представника позивача, дослідивши надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01 березня 1999 року в Книзі реєстрації смертей виконавчого комітету Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області проведено актовий запис №5 про смерть 26 лютого 1999 року [PERSON] і видано свідоцтво про смерть серія І-ФП №108364 (а.с.9). Як вбачається з матеріалів спадкової справи №525/2000, заведеної у Снігурівській державній нотаріальній конторі 27 жовтня 2000 року, в спадкові права після смерті [PERSON] вступила його донька [PERSON] 27 жовтня 2000 року їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом щодо права на земельну частку (пай) (а.с.53-61). Позивач спадщини не прийняв. При вирішенні спору застосуванню підлягають правила розділу УІІ Цивільного кодексу України (1963 року), оскільки за п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (чинного з 01.01.2004 року) правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.524,529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини, після смерті [PERSON], спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина, батьки померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст.ст.549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст.ст.528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 6\~лютого 2013\~року в справі №6-167цс12, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. За п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом №18/5 від 14.06.1994, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 року за №152/361 (чинної до 2004 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини, запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. За судового розгляду, встановлено, що позивач до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття спадщини не подавав і дій на фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном у визначений строк не вчинив, за чим його частка перейшла до іншої спадкоємиці. На підставі викладеного, суд визнає позовні вимоги необґрунтованими та ухвалює про залишення їх без задоволення.

Outcome: dismissed