Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

19 лютого 2016 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстраційного обліку (а.с. 2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно ордеру на житло вона є користувачем квартири [ADDRESS]. Станом на теперішній час у вищевказаній квартирі зареєстровані позивачка та відповідач, який тривалий час не проживає в даній квартирі. Його місцезнаходження не відоме. Позивачка зверталась до органів міліції із заявою про розшук відповідача, на що отримала висновок, в якому зазначено, що останній проживає за адресою: [ADDRESS] Посилаючись на те, що вона вимушена сплачувати комунальні послуги за зареєстрованих у квартирі осіб, у той час як відповідач тривалий час не проживає у вищевказаній квартирі, а також, у зв'язку із тим, що добровільно вирішити спір він не бажає, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просить, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]; зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та стягнути із відповідача на користь позивачки 23 679,00 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить розглядати справу без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила позов задовольнити у повному обсязі (а.с.116). Відповідач у судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності до суду не надсилав. Крім того, до суду повернувся конверт із відправленням, що направлявся відповідачу із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», що знаходяться в матеріалах справи. У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, Житлового кодексу УРСР, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до контрольного талону на ордер на жиле приміщення №387 виданого виконкомом Ленінської районної Ради депутатів трудящих 03.10.1964 року, на підставі рішення виконкому міської Ради депутатів трудящих [PERSON] із родиною було надано в користування квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Станом на лютий 2016 року в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). [PERSON] є батьком [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.7). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.11). Мати сторін - [PERSON] померла [INFO] року (а.с.11), В спірній квартирі залишилась фактично проживати [PERSON], а [PERSON] за адресою: [ADDRESS], не проживає більше 20 років, про що складено відповідний акт від 15.02.2016 року (а.с.10). Згідно зі ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. За ст.. 64 ЖК Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до ст. 65 ЖК Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У відповідності до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, є законними, обґрунтованими, доведеними, тому підлягають задоволенню. Щодо вимог про зняття з реєстраційного обліку суд виходить із наступного. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст..3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що вимоги позивача щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача за адресою: [ADDRESS], є такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення грошових котів із відповідача в сумі 23 679,00 грн. суд вважає дані вимоги необґрунтованими, недоведеними та безпідставними, так як надані позивачкою копії квитанцій та платіжних доручень по оплаті житлово-комунальних послуг не можуть слугувати належними, допустими, достовірними та достатніми доказами того, що відповідач не брав участі у оплаті даних послуг, тому суд не приймає їх до уваги (а.с. 16-101). Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 551,20 грн. З урахуванням наведеного,

Outcome: partial