Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

19 вересня 2018 року [PERSON], звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті. Заява мотивована тим, що 28.06.2018 року помер батько заявника [PERSON], в м. Моспіно, Пролетарського району, (нині непідконтрольний органам державної влади України населений пункт). Причиною смерті стала хронічна судинно-мозкова недостатність ІІІ ступеня, церебральний атеросклероз, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 50 від 28.06.2018 року, виданим в м. Моспіно, амбулаторія № 1 КУ «ЦПМСП №12 м. Донецька». Внаслідок обєктивних причин (відсутність свідоцтва про смерть належного зразка) у заявника не має змоги провести державну реєстрацію смерті батька та надати копію свідоцтва про смерть до Територіального відділення Державного пенсійного фонду України для припинення нарахування пенсії, що змусило заявника звернутись до суду із даною заявою. В судовому засіданні заявник [PERSON], підтримав заяву про встановлення факту смерті в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в заяві. Представник заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належними чином, заяв та клопотань до суду не надав, що не перешкоджає розгляду заяви. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що заяву слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 28.06.2018 року помер [PERSON] Факт смерті [PERSON], підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 50 від 28.06.2018 року, виданого в м. Моспіно амбулаторія № 1 КУ «ЦПМСП №12 м. Донецьк», Пролетарського району. Вказаний документ виданий на тимчасово неконтрольованій території, у звязку з чим не відповідає встановленим вимогам законодавства України. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідне заявнику для державної реєстрації смерті, отримання свідоцтва про смерть та надання відповідного документа до Територіального відділення Державного пенсійного фонду України для припинення нарахування пенсії. Відповідно до п. 8 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Родинні стосунки між заявником та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження заявника, серії ІІІ-УР № 562407, від 19.09.1961 року. Відповідно до довідки про причину смерті від 28.06.2018 року, [PERSON] помер 28.06.2018 року у віці 81 рік. Згідно до лікарського свідоцтва про смерть № 50 від 28.06.2018 року, виданого в м. Моспіно амбулаторія № 1 КУ «ЦПМСП №12 м. Донецьк», Пролетарського району, [PERSON], помер 28.06.2018 року. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII(з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків, тому видане свідоцтво про смерть не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України - в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON], встановленим. Судові витрати підлягають залишенню за заявником, відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України.

Outcome: approved