Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

18 січня 2018 року позивачка звернулася до суду з відповідним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у якому зазначила, що 13 грудня 1995 року помер її батько [PERSON], а вона та її мати залишилися спадкоємцями першої черги за законом. Мати фактично прийняла спадщину вступивши в управління спадковим майном, а саме житловим будинком, однак спадкових прав не оформила. Після смерті матері вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок та дізналася, що батько мав право на земельну частку (пай) у КСП ім. Кірова Березнегуватського району Миколаївської області, оскільки на час розпаювання землі та одержання Державного акту про право колективної власності на землю був пенсіонером вказаного господарства, однак його не було включено до списку і сертифікат на право на земельну частку (пай) йому видано не було. Правонаступника колгоспу ім. Кірова КСП ім. Кірова, зараз ліквідовано, а на її звернення до державних органів щодо визнання за померлим батьком права на земельну частку (пай) та виділення земельної ділянки надано розяснення про необхідність звернення до суду для визнання за нею права на земельну частку (пай). Посилаючись на викладене, позивачка просила суд, визнати за нею право на земельну частку (пай), право на яку мав її померлий батько [PERSON], після смерті матері [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті батька, але не оформила своїх спадкових прав. Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року до участі у справі як співвідповідачів було залучено [PERSON] селищну раду та [PERSON] районну державну адміністрацію Миколаївської області. Позивачка в судове засідання не з'явилась, до суду направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у справі Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з'явився, до суду направив заперечення проти позову у яких посилаючись на те, що належним відповідачем у справі є районна державна адміністрація, а позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представники відповідачів [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] (за довіреністю) просила застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності, а [PERSON] селищної ради [PERSON] (за довіреністю) відмовити через безпідставність позовних вимог, а справу розглядати за їх відсутності. У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Батько позивачки [PERSON] до 1989 року працював у колгоспі ім. Кірова (а.с.10-13). Розпорядженням [PERSON] районної ради народних депутатів № 22 від 15.11.1995 року колгосп імені Кірова було реорганізовано, а правонаступником його прав та обовязків стало колективне сільськогосподарське підприємство імені Кірова (далі КСП ім. Кірова). В подальшому, а саме 03.02.1998 року, КСП ім. Кірова було перетворене в СТОВ «Степ», діяльність якого була припинена 22 вересня 2004 року, про що свідчить довідка сектору державної реєстрації [PERSON] районної державної адміністрації від 18.01.2018 року № 3 (а.с.14). На підставі рішення [PERSON] ради народних депутатів від 17.10.1995 року № 3 КСП ім. Кірова 25 листопада 1995 року було видано Державний акт на право колективної власності на землю серії МК № 18. Паювання землі відбулося на підставі списку колгоспників колгоспу ім. Кірова, які мають право на земельну частку (пай) складеного станом на 28 травня 1996 року, до якого [PERSON] включений не був (а.с.33-41). 13 грудня 1995 року батько позивачки [PERSON] помер, а 02 грудня 2005 року померла мати позивачки [PERSON] (а.с.7,8). Відповідно до копії спадкової справи № 82/2007, зареєстрованої у спадковому реєстрі за № 134 убачається, що позивачка прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], подавши 26 жовтня 2007 року заяву нотаріусу про прийняття спадщини, та оформила спадкові права отримавши 16 серпня 2008 року свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) в КСП «Червона зірка» та 18.07.2017 року свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок розташований у с. Червонопілля Березнегуватського району Миколаївської області (а.с.61,62,69). Пунктом 11 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику справах про спадкування» від 30.05.2008 р. визначено, що при вирішення спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин ЗК України (1990 р), Указу Президента України від 08.08.95 р. N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ N 720/95) паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Згідно п. 2 Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу N 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. Із матеріалів справи вбачається, що батько позивачки помер 13 грудня 1995 року, даних про те, що на час фактичного розпаювання землі він був членом КСП або пенсіонером, який раніше працював у КСП і залишився членом зазначеного підприємства, позивачкою надано не було. Його прізвище у списку громадян членів КСП ім. Кірова, доданого до державного акту на право колективної власності на землю серії МК № 18 від 25 листопада 1995 року, виданого колективному сільськогосподарському підприємству ім. Кірова, складеному 28 травня 1996 року, відсутнє. Відповідно матеріалами справи не підтверджено, що батько позивачки мав право на земельну частку (пай). На виконання Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та постанови Кабінету міністрів України від 12 лютого 1996 року № 187 «Про стан реформування земельних відносин» Державним комітетом України по земельних ресурсах видано наказ від 20 лютого 1996 року № 11, яким затверджені Методичні рекомендації щодо паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям. Відповідно до п. 5 вказаних рекомендацій кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай), приймається за списком, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, який, у разі потреби, уточнюється і підписується головами відповідної Ради і підприємства. Аналіз зазначеного наказу та листа Державного комітету України по земельних ресурсах № 14-17-2-П1580/4251 від 22.08.2001 року свідчить про те, що вирішення питань, пов'язаних із забезпеченням земельними паями громадян-членів недержавних сільськогосподарських підприємств, які безпідставно (помилково) не були включені до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю даного підприємства і на час його видачі були членами зазначеного підприємства, проводиться шляхом внесення змін до державного акта на право колективної власності на землю та списку, що додається до державного акта, що відповідає п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Разом з тим, доказів того що батька позивачки помилково не було включено до списку, доданого до державного акту на право колективної власності на землю позивачкою надано не було, за життя він не звертався до КСП ім. Кірова, [PERSON] районної ради народних депутатів, або до суду з вимогами про внесення його до такого списку. Після його смерті його дружина [PERSON] також не вживала дій для визначення причин невнесення прізвища чоловіка до списку та внесення, за наявності для такого підстав, змін до списку додатку до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно доводи позивачки про те, що її мати фактично прийняла спадщину після смерті батька у тому числі і право на земельну частку (пай), вступивши в управління спадковим майном, зокрема житловим будинком, є необґрунтованими, адже за п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріусами нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 14.06.1994 року за № 18/5, (що була чинною на час відкриття спадщини після смерті [PERSON]А.) вказує, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців належних документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього, однак таких документів мати позивачки [PERSON] не мала. Крім цього, оскільки [PERSON] не набув у встановленому законом порядку права на земельну частку (пай), воно не може бути успадковане після його смерті спадкоємцями. З огляду на викладене вище суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. За такого суд, не вважає за необхідне застосовувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивачки, як про те просили відповідачі, оскільки позовні вимоги позивачки до відповідачів не доведені, безпідставні, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed