Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

19.06.2017 року до суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про розірвання шлюбу, до відповідача [PERSON] 05.07.2017 року отримання довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 12 липня 2017 року. 12 липня 2017 року позивачем подано уточнену позовну заяву до відповідача [PERSON], про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ спільного майна подружжя. Розгляд справи відкладений на 20.07.2017 року. 20.07.2017 року розгляд справи відкладений на 07.08.2017 року 07.08.2017 року позивачем уточнені позовні вимоги. Розгляд справи відкладений на 15.08.2017 року. 15.08.2017 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника відповідача. Справа призначена до розгляду на 04.10.2017 року. 04.10.2017 року розгляд справи відкладений за клопотанням сторін. Справу призначено до розгляду на 21.11.2017 року. 21.11.2017 року прийнято зустрічну позовну заяву та оголошено перерву до 22.01.2018 року 22.01.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду виділені позовні вимоги про розподіл спільного майна подружжя за первісною та зустрічною позовною заявою в окреме провадження. Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 22.01.2018 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 27 лютого 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Верхівцево, актовий запис № 12. Та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 3000 грн., щомісячно до повноліття доньки В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 27.02.1997 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану м. Верхівцево, актовий запис № 12. В період шлюбу у сторін народилось двоє дітей: син - [PERSON], [INFO], який на даний час є повнолітнім та мешкає окремо та донька - [PERSON], [INFO] Шлюбні відносини між ними припинені з червня місяця 2016 року. З цього часу вони проживають окремо одне від одного та спільне господарство не ведуть. Причиною розпаду сімейних відносин стало відсутність взаємопорозуміння між ними тому вважає, що збереження шлюбу між ними не можливе, так як це суперечить їхнім з чоловіком інтересам та інтересам їхньої дитини. Їх неповнолітня донька проживає разом з нею. Відповідач є приватним підприємцем та отримує прибуток приблизно 250000 грн., на рік, тому вона вважає, що відповідач має можливість матеріально утримувати дитину та просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки, що й стало причиною звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Строк для примирення просить не надавати. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнали в повному обсязі. Відповідач пояснив, що він усвідомлює наслідки визнання позовних вимог та повністю згоден, як з розірванням шлюбу так і з стягненням аліментів у сумі, визначеній позивачкою. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 27 лютого 1997 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований відділом ї реєстрації актів громадянського стану м. Верхівцево актовий запис № 12 що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина - [PERSON], [INFO], який на даний час є повнолітнім та мешкає окремо та доньку - [PERSON], [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, в яких сторони записані батьками дітей. Судом встановлено, що шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання сторони припинили з червня місяця 2016 року, що сторонами визнається. Причиною розпаду сімейних відносин стало те, що між сторонами відсутнє взаємопорозуміння, що створило неможливі умови для спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, сторони проживають окремо одне від одного та не підтримують шлюбні відносини протягом тривалого періоду. З чого суд робить висновок, що у сторін було достатньо часу для прийняття зваженого рішення про продовження перебування в шлюбі. За даних обставин суд вважає за можливе прийняти рішення про розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Після розірвання шлюбу суд відповідно до прохання позивачки вважає за можливе відновити їй дошлюбне прізвище - [PERSON]. Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Враховуючи вину обох із сторін у розірванні шлюбу, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають частковому відшкодуванню та вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивачки 320 грн. Витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, на думку суду також повинні бути покладені на сторони в рівних частинах. Вирішуючи вимоги про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на даний час, сторони спільно не проживають та судом приймається рішення про розірвання шлюбу між ними. На утримання позивачки залишається неповнолітня дитина. Відповідач матеріальну допомогу на утримання доньки в добровільному порядку надає, але не систематично та в різних розмірах. За таких обставин знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивачки, щодо участі другого із подружжя в матеріальному забезпеченні дитини. З чого суд приходить до висновку, що існують підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини відповідно до способу захисту, обраному позивачкою та який передбачений нормами Сімейного кодексу України. Так як відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 182 СК України - При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 183 СК України - Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України - Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що відповідач є приватним підприємцем. В саудовому засіданні позовні вимоги про стягнення аліментів визнав в повному обсязі . За даних обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів повністю та стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі 3000 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, щомісячно. Дана сума з урахування обов'язку матері матеріально утримувати дітей на думку суду буде необхідною та достатньою для гармонійного розвитку дітей даного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до реєстраційного номеру позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 19.06.2017 року. Тому аліменти на утримання дитини, суд вважає за потрібне стягнути саме з цієї дати, так як відповідачем не надано відомостей про надання коштів на утримання за попередній період. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць. Тому суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з відповідача аліментів в межах платежу за один місяць Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в суму 704.80 грн., так як позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про судовий збір». На основі ст. 110, 112, 180. 182, 183, Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved