Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

19.12.2017 року до суду звернулась позивач [PERSON], з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, та визначення частки у спільній сумісній власності до відповідача [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Перша Кам'янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2017 року позовна заява залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення встановлених судом недоліків. 10.01.2018 року позивачем усунені встановлені судом недоліки. 31.01.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.02.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 21 березня 2018 року . 13.03.2018 року відповідачем наданий відзив на позовну заяву. 21.03.2018 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 10 травня 2018 року. 10.05.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду в судовому засідання на 11.07.2018 року. 11.07.2018 року справа не розглядалась в зв'язку з перебуванням судді у відпустці. Справу призначено до розгляду на 08.10.2018 року. 08.10. 2018 року у розгляді справи оголошено перерву в зв'язку з необхідністю виклику свідка. Справу призначено до розгляду на 29.11.2018 року. Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 29 листопада 2018 року в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним видане 28 вересня 2016 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким посвідчується, що спадкоємцем зазначеного в заповіті, посвідченим Тітовським С.І., приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 27.07.2013 року майна [PERSON], 1956 року народження, яка померла [INFO] року, - житлового будинку під номером 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є відповідачка [PERSON] та визначити належну йому ? частку будинку 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в листопаді 2017 року йому з позовної заяви [PERSON],до нього про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном та доданих до неї документів стало відомо, що 28.09.2016 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської нотаріальної контори видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким посвідчується, що спадкоємцем зазначеного в заповіті, посвідченим Тітовським С.І.. приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 27.07.2013 року майна [PERSON], 1956 року народження, яка померла [INFO] року є відповідач [PERSON] Спадщина на яку видане дане свідоцтво складається з будинку 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], належного спадкодавцю згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 06.05.1991 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-999. Право власності зареєстроване на паперових носіях 20.09.1991 року Верхньодніпровським БТІ в книзі: 2, номер запису 62. Загальна площа житлового будинку 45.2 кв.м., житлова площа -24.5 кв.м., вартість 25329 грн. Вважає дане свідоцтво про право на спадщину недійсним, оскільки відповідачка не мала права на спадкування зазначеного в ньому будинку в цілому, так як даний будинок не належав на праві власності виключно [PERSON], а був спільною сумісною власністю. Так 15.08.1975 року ЗАГСОМ у м. Верхівцеве був зареєстрований шлюб між ним та [PERSON], дошлюбне прізвище Білецька. В подальшому 25.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області було зареєстроване розірвання шлюбу між ним та [PERSON], актовий запис № 30 від 25.07.2013 року. 06.05.19991 року, під час перебування у шлюбі, ним з [PERSON],. за спільні кошти був придбаний на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 06.05.1991 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-999, житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами під номером, 29 по [ADDRESS] . Даний будинок був зареєстрований на його дружину [PERSON] Проте, незважаючи на те, що будинок був зареєстрований на його дружину, він не її особистою власністю, а є їх спільною сумісною власністю відповідно до положень ст. 22 КпШС України. Їх з дружиною права на даний будинок були рівними. При цьому розірвання шлюбу, яке мало місце 30.07.2013 року жодним чином не впливає на обсяг його прав щодо будинку. На даний час за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом він безпідставно позбавлений свого права на майно, придбане в період шлюбу, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали за підставами, викладеними позовній заяві. Також позивач пояснив, що в 2004 році він. виселився з даного будинку. При його виселенні з будинку про розподіл спільного сумісного майна мови не було. Після того він в будинку не проживав. Бував у даному домоволодіння лише коли померла мати його бувшої дружини. А потім на похованні його дружини. Про порушення своїх прав дізнався лише з поданого до нього позову. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що позивач прохаючи визнати недійсним свідоцтво про право спадщину не зазначив жодної правової норми та жодної обставини, за якою воно повинно бути визнане недійсним. Тому підстав для задоволення позивних вимог в цій частині немає. Щодо позовних вимог про визначення позивачеві ? частину спірного домоволодіння, то для того, щоб визначити питання щодо розміру частки. Потрібно спочатку визнати у відповідності до законодавства майно спільною сумісною власністю подружжя. Також представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, державний нотаріус першої Кам'янської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилась. Подавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні позивач та [PERSON]. перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.08.1975 року. 25.07.2013 року шлюб між [PERSON], та [PERSON], був розірваний, що посвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу. В період перебування [PERSON], та [PERSON], у шлюбі був придбаний будинок на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 06.05.1991 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-999, був придбаний житловий будинок під номером 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] Відповідно до ч.1.2 КпШС України, який був чинний на час придбання будинку,- Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином будинок під номером, 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] був набутий у спільну сумісну власність на той час подружжя [PERSON]. Як вбачається з наданого суду паспорта позивача, 10.12.2004 року [PERSON],. був знятий з реєстраційного обліку за даною адресою та з 16.12.2004 року по даний час зареєстрований в [ADDRESS]. З пояснень свідків [PERSON], та [PERSON],. в судовому засіданні встановлено, що подружжя [PERSON] купили будинок у них. В подальшому вони проживали по сусідству та підтримували дружні стосунки. Подружжя [PERSON] мали двох дітей. Близько років 15 тому [PERSON],. залишив сім'ю та переїхав проживати до іншої жінки. [PERSON],. залишилась з дітьми сама. Держала господарство. Вивчила сина. Забезпечила дітей житлом. Та постійно надавала їм продукти харчування. Коли [PERSON],. йшов від [PERSON],. він забрав автомобіль, а дружині залишив будинок. Після того довго в даному домоволодінні не з'являвся. [PERSON],. з життя говорила, що цей будинок вона заповість онуці, так як та не має батька, і таким чином вона їй допоможе. [PERSON], був на похованні [PERSON], та потім на поминках. І на похованні, і на поминках всі говорили про те, що [PERSON], склала заповіт на даний будинок на онуку [PERSON]. Тому всі, в тому числі і [PERSON], знав про існування заповіту та про те, що будинок буде успадкований онукою. Свідок [PERSON],. в судовому засіданні пояснила, що вона добре знає позивача та його покійну дружину, так як раніше проживали по сусідству, перебували у дружніх стосунках. [PERSON], пішов з сім'ї приблизно в 2000-2002 роках, забравши автомобіль. Після цього перший раз він з'явився в даному будинку, коли хоронили його тещу. Потім - як померла [PERSON] Про те, що [PERSON], склала заповіт на онуку і що остання успадкує будинок знали всі в тому числі і [PERSON] про цю обставину вони навіть говорили коли їхали в електропоїзді на роботу невдовзі після смерті [PERSON] Позивач був не проти того, щоб онука успадкувала будинок. Хто його підбурив на даний спір тепер їй невідомо. З досліджених судом доказів встановлено наступне. Спірний будинок за адресою [ADDRESS] був придбаний подружжям [PERSON] в період шлюбу та був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. За договором купівлі - продажу зазначений вище будинок був придбаний на ім'я [PERSON], та за нею було зареєстроване право власності на даний будинок. Цей факт був достовірновідомий позивачу. Після припинення спільного проживання, при цьому суд визначає факт 2004 припинення позивача у зазначеному будинку 2004 роком. Так як саме в цей час відповідач знявся з реєстраційного обліку у спірному будинку і був зареєстрований за іншою адресою та не проживав у спірному будинку та з [PERSON] Дані факти підтверджуються і показаннями свідків. 27.07.2013 року [PERSON], склала заповіт, згідно якого все належне їй майно та все те, що буде належати їй на час смерті вона заповіла [PERSON], що підтверджується копією заповіту. [INFO] року [PERSON], померла, про цей факт, а також було достовірно відомо позивачу, так як всі свідки, в тому числі і сам позивач вказують на те, що [PERSON], був присутнім на похованні дружини та на поминках. 28.09. 2016 року [PERSON], отримала свідоцтво про право на спадщину. На майно після смерті [PERSON], а саме на житловий будинок за адресою [ADDRESS] Прохаючи визнати дане свідоцтво про право на спадщину недійним позивач посилається на те, що вищезазначений будинок перебував у спільній сумісній власності його та його колишньої дружини, яка не припинилась ні в зв'язку з розірванням шлюбу, ні в зв'язку зі смертю його дружини. А свою частку у спільному майні подружжя він не визначав в зв'язку з тим, що вони з покійною дружиною ніколи не обговорювали питання розподілу майна, ніхто на його часту не претендував і його права не порушувались. А порушуватись його права стали тоді, коли [PERSON], в 2017 році звернулась з позовом до суду про усунення ним перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Як вже зазначалось вище спірне домоволодіння дійсно перебувало у спільній сумісній власності подружжя [PERSON]. Після розірвання шлюбу позивач не ставив питання про розподіл спільного майна подружжя чи про виділ його частки в спільному майні, мотивуючи це тим, що його права ніким не порушувались. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 20 СК України - До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Представником відповідача заявлене клопотання про застосування строку позовної давності. Вирішуючи питання чи пропустив позивач строк позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до положень абз.2 ч. 2 ст. 73 СК України - позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суд погоджується з доводами представника позивача, що строк позовної давності потрібно обраховувати не з часу розірвання шлюбу так як позивач посилається на те, що питання між ним і його покійною дружиною з приводу розподілу майна ніколи не виникало і він не вважав своє право порушеним. Відповідачем на спростування цього факту будь-яких доводів не надано. В свою чергу початком перебігу строку позовної давності суд вважає, не пред'явлення позову до позивача про усунення перешкод в листопаді 2017 році. А дату смерті його бувшої дружини [PERSON], [INFO] року. Так як на дану дату існували обставини про які позивачу, навіть як людині, яка не є фахівцем в галузі права, було достеменно відомі. Так, позивач знав, що право власності на будинок, придбаний ним і [PERSON], в шлюбі, зареєстроване лише за [PERSON] Позивачу було відомо про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] Розивачу було відомо про дату смерті [PERSON] І позивачу було відомо про те, що після смерті [PERSON], відрилась спадщина, яка підлягала успадкуванню спадкоємцями. Навіть, якщо позивач не знав про те, що його бувша, покійна дружина склала заповіт на ім'я відповідачки, хоч дана обставина спростовується показаннями свідків. Проте позивачу було достовірно відомо, що після смерті [PERSON], спадкоємці за законом, а саме його діти успадкують належне покійній майно і ці обставини неодмінно настануть. Крім того позивачу також було відомо, що розірвавши шлюб із [PERSON], він не входить до кола спадкоємців майнових прав покійної. Проте, після смерті [PERSON], позивач питання щодо визнання за ним чи виділення йому частки із спільного майна подружжя не ставив, аж до 2017 року. Таким чином з серпня місяця 2013 року до часу подання даного позову позивачем сплинув трирічний строк позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя, яке включає і визначення розміру частки, який представник відповідача просить застосувати. відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України - Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За даних обставин суд вважає за потрібне відмовити у задоволення позовних вимог про визначення за позивачем права на ? частину домоволодіння. розташованого за адресою: [ADDRESS] в зв'язку зі спливом строку позовної давності. При цьому суд також погоджується з тим, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, так як в результаті поділу спільного сумісного майна подружжя позивач повинен був ставити вимоги про визнання на ним права власності або про виділ належної йому частки у спільному майні подружжя, які передбачені як нормами сімейного та і норами цивільного права. А визначення лише розміру частки не є способом захисту порушеного права і не захищає права позивача як співвласника спільного сумісного майна подружжя. Враховуючи, що судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визначення позивачу частки у спільному майні подружжя, підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину у відповідності до положень ч. 1 ст. 1301 ЦК України також задоволенню немає. Так як згідно оглянутої спадкової справи відповідач успадкувала майно на підставі заповіту складеного та посвідченого відповідно до положень закону. Заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк подала лише позивач. Таким чином право спадкування після смерті [PERSON], відкрилось за заповітом і відповідачка є спадкоємцем за заповітом. Інші особи, які мали б право на обов'язкову частку у спадщині, заяв про прийняття спадщини у встановлений строк до нотаріальної контори не подали, що підтверджується матеріалами спадкової справи. За спадкодавцем у встановленому порядку зареєстроване право власності на спадкове майно. І на час відкриття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину дане право ніким не оспорювалось. Єдиною підставою для визнання свідоцтва недійним, і лише в частині, а не в цілому, могло бути задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частину майна як набутого в період шлюбу, але позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині. Крім того позивачем ставились вимоги про визначення частки. А не про визнання його права на часту у спільному майні подружжя. Відповідно позовні вимоги про вислання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім'я відповідачки після смерті [PERSON], задоволенню також не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача і не відшкодовуються за рахунок відповідача. На основі ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України,

Outcome: dismissed