Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

19.02.2018 позивач звернулася до суду з позовом та просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн. щомісячно, а також просить надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.01.2011 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї між сторонами було зареєстровано шлюб, від цього шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Вказала, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.12.2013 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Пояснила, що дитина перебуває на її особистому утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, участі у вихованні дитини фактично не приймає. Зазначила, що з метою оздоровлення та відпочинку дитини, має бажання вивозити доньку за кордон, але, в даний час не має можливості вирішити це питання з відповідачем і отримати його дозвіл на вивезення їхньої малолітньої доньки. Враховуючи вищенаведене, просила позов задовольнити з наведених вище підстав. 19.02.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 21.02.2018 відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 09.07.2018 витребувано від Державної фіскальної служби України відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суму виплачених доходів та утримання податків [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], за період часу з 01.09.2017 по 01.07.2018. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлені належним чином у порядку, визначеному ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183,184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що 15.01.2011 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 43. Від спільного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 19.07.2011, серія [NUMBER], актовий запис № 2079. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.12.2013 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Встановлено, що дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Звертаючись до суду, позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 4 000, 00 гр. щомісячно. З точки зору закону та викладеного вище правового обґрунтування обов'язок утримання неповнолітніх дітей лежить на кожному з батьків. Виходячи з цих обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 2 500, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, вказаний розмір присуджених аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку малолітньої [PERSON], [INFO]. Згідно зі ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимог позивача про надання дозволу виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу батька, суд зазначає наступне. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 3, пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В силу положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Зазначені норми регулюють порядок тимчасового виїзду дитини за кордон, і вирішуючи зазначене питання необхідно зазначати державу прямування та відповідний проміжок часу перебування дитини в цій країні. Однак, звертаючись до суду позивач не зазначає ні державу перебування, ні часовий проміжок, який дитина буде перебувати за кордоном, а просить надати вцілому дозвіл на виїзд дитини до досягнення нею шістнадцятирічного віку, що не узгоджується з нормами чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин. Питання щодо фактично зміни місця проживання дитини не може вирішуватись в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Зважаючи на викладене, позовні вимоги про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди одного із батьків та надання дозволу матері щодо оформлення без згоди батька документів на виїзд дитини за кордон не можуть бути задоволені. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позивачем було сплачено судовий збір за заявлені нею вимоги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial