Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

18.11.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Хлібороб» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та стягнення судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2.46 га, розташованої в адміністративних межах Ярошівської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області, за межами населеного пункту. Земельна ділянка набута нею у власність в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] який уклав договір оренди земельної ділянки з Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Хлібороб» до 20.10.2008 року, а незадовго до закінчення дії договору вона звернулася до орендаря з вимогою про повернення їй земельної ділянки у зв`язку з припиненням договору. В 2016 році дізналася від директора Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Хлібороб» [PERSON] про те, що її земельна ділянка використовується підприємством на підставі договору оренди земельної ділянки, який ніби то був укладений 10.11.2008 року та зареєстрований в Управлінні земельних ресурсів у Катеринопільському районі 04.08.2011 року за № 712220004000680. Про укладення такого договору їй було невідомо, оскільки договір оренди земельної ділянки з Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Хлібороб» нею не підписувався та на укладання такого договору інших осіб вона не уповноважувала, довіреності на підписання договору іншим особам не видавала. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. 26.01.2017 року відповідачем подано до суду заперечення проти позову відповідно до якого Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Хлібороб» вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають до задоволення виходячи з того, що [PERSON] договір оренди земельної ділянки, який укладено в 2008 році підписала особисто, а про існування зазначеного договору їй було відомо, оскільки 2011 році примірник договору було отримано нею особисто після державної реєстрації та проставлено підпис в журналі видачі договорів оренди земельних паїв у 2011 році (порядковий номер 191). Окрім того [PERSON] на виконання договору оренди земельної ділянки неодноразово отримувалась орендна плата як в натуральній так і в грошовій формі. Позивачка неодноразово зверталася до орендаря з заявами про виплату орендної плати, а також 08.12.2012 року зверталася з заявою до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, кримінальне провадження по якій було закрито 04.12.2015 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Відповідачем подано до суду клопотання про застосування позовної давності відповідно до ст. 256, 257 ЦК України, оскільки на думку останнього договір укладено в 2008 року, зареєстровано в 2011 році, а позов про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки подано до суду в 2016 році, після спливу трьохрічного строку позовної давності. Вважає, що позивачем пропущено, передбачений ст. 257 ЦК України, трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Вислухавши позивачку та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч.1 ст.11 ЦК України. За змістом ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених Земельним Кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторінь може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону). Статтями 16 Закону України «Про оренду землі» оренда земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,46 га з кадастровим номер 7122288500:02:001:0120, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адмінмежах Ярошівської сільської ради (том 1 а. с. 6). 10.11.2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років (том 1 а. с. 7-10). 04.08.2011 року договір зареєстровано в Управлінні земельних ресурсів у Катеринопільському районі, про що у державному реєстрі земель здійснено запис № 712220004000680 від 04.08.2011 року (том 1 а. с. 8) 10.08.2011 року складено акт прийому передачі земельної ділянки кадастровий номер 7122288500:02:001:0120, між ПСП «Агрофірма «Хлібороб» та [PERSON] (том 1 а. с. 38) Відповідно до журналу видачі договорів оренди земельних паїв за 2011 рік, видано примірник договору оренди [PERSON] , за № 191 (том 1 а. с. 39-40) Відповідно до відомості про видачу пшениці в рахунок орендної плати за землю за 2012 рік [PERSON] отримано 1000 кг., вартістю 1650 грн., що засвідчено її підписом (том 1 а.с. 35-36) Крім того, з заяв [PERSON] про виплату орендної плати (том 1 а. с. 30, 33, 34) та заяви про надання довідки про отримання нею орендної плати за 2014 рік (том 1 а. с. 31) на ім`я директора Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Хлібороб» [PERSON] вбачається, що позивачка знала про укладений договір оренди земельної ділянки, систематично зверталася до відповідача з приводу перерахування коштів в рахунок оплати договору через банківську карту та поштовими переказами, що свідчить про визнання орендних відносин та погодження з умовами договору оренди. Судом встановлено, що 13.01.2015 року позивачка зверталася до відповідача з заявою про розірвання договору в зв`язку з тим, що її не влаштовує обсяг та якість орендної плати (том 1 а. с. 32), що свідчить про те, що [PERSON] достовірно знала про договірні відносини між нею та відповідачем та намагалася їх розірвати за угодою сторін. Суд критично ставиться до доводів позивачки, що про існування спірного договору вона дізналася на початку 2016 року, оскільки з матеріалів кримінального провадження № 1201250230000246 відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 грудня 2012 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, які досліджено в судовому засіданні встановлено, що 18.12.2012 року [PERSON] було допитано в якості потерпілої та нею повідомлено, що в 2009 році копію договору їй було надано ПСП «Агрофірма «Хлібороб» але на той момент вона не звернула увагу на те, що в договорі стоїть не її підпис, на даний факт вона звернула увагу в 2012 році, а пояснення позивачки щодо проведення почеркознавчої експертизи під час розслідування кримінального провадження не можуть бути прийняті до уваги та не відповідають фактичним обставинам, оскільки досліджені матеріали не містять висновку експертів, натомість постановою від 04.12.2015р. закрито кримінальне провадження на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України, за відсутністю складу кримінального правопорушення. Не можуть бути взяті до уваги доводи позивачки з приводу не підписання нею договору оренди землі від 10.11.2008 року виходячи з наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Виходячи із характеру спірних правовідносин в першу чергу підлягає встановленню обставина чи підписувала позивачка договір оренди земельної ділянки. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання саме позивачкою договору оренди земельної ділянки, може бути висновок почеркознавчої експертизи, якого до суду надано не було. Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до висновків викладених у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року по справі № 1512/2-234/11 суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. Судом роз`яснено право позивачки заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для ідентифікації виконавця підпису у графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» спірного договору, скористатися яким вона відмовилася, оскільки, не вважає за потрібне. Тобто, позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України допустимими та достовірними доказами не доведено, що договір оренди землі від 10.11.2008 року нею не підписувався. На підставі викладеного, суд вважає, що наведені позивачкою аргументи та надані нею докази не можуть беззаперечно свідчити про недійсність договору оренди землі від 10.11.2008 року, тому в позові необхідно відмовити. Відповідачем було заявлено клопотання про відмову у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності позивачем. Відповідно до п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Оскільки, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з матеріальних підстав, то відповідно не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивачки про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed