Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

19 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до ТОВ «РСЗ Агро» з позовом, який у подальшому змінив. Вказував, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 3,643 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Тучненської сільської ради. 15 грудня 2011 року він уклав з товариством договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 5 років, який закінчився 31 грудня 2016 року. 28 квітня 2016 року було укладено додатковий договір №92, відповідно до якого строк оренди продовжено ще на 10 років. Посилаючись на те, що він не підписував ні додатковий договір, ні акт приймання-передачі земельної ділянки, просить визнати недійсним зазначений додатковий договір та зобов'язати відповідача повернути йому у власність земельну ділянку. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 05 березня 2019 року залучено до участі в даній справі правонаступника відповідача ТОВ «РСЗ Агро» - ТОВ «АФ «Семереньки». У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, пояснивши при цьому, що договір був підписаний дружиною позивача [PERSON] Представник відповідача ТОВ «АФ «Семереньки» - адвокат Литвиненко Д.Г. просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог суду надано не було. Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на положення ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 6 ст. 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що 15 грудня 2011 року між [PERSON] і ТОВ «РСЗ Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки, на підставі якого позивач передав товариству в оренду земельну ділянку загальною площею 3,643 га з кадастровим номером [NUMBER]. Договір було укладено строком на 5 років по 31 грудня 2016 року (а. с. 9-12). 28 квітня 2016 року між [PERSON] і ТОВ «РСЗ Агро» було укладено додатковий договір №92 до договору оренди землі від 15 грудня 2011 року. Строк дії договору продовжено до 28 квітня 2026 року (а. с. 173-174). Крім того, між позивачем і товариством були підписані акти приймання-передачі земельної ділянки та визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) без дат (а. с. 175). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є дружиною позивача [PERSON] Влітку 2016 року, точної дати не пам'ятає, їй зателефонували з сільської ради та повідомили про необхідність підписання додаткового договору до договору оренди землі. У сільській раді договір вона не читала, а лише підписала в тих місцях, де їй показали. Договір підписувала добровільно. Про те, що вона підписала договір замість чоловіка дізналася від останнього. Сьогодні вперше побачила спірний договір, на якому впізнала свій підпис. Проте, достатніх і належних доказів того, що [PERSON] не підписував додатковий договір від 28 квітня 2016 року, останній суду не надав, що є його процесуальним обов'язком. Частиною 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 звернуто увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). З огляду на викладене вище оспорювання факту вчинення додаткового договору не може підтверджуватися показами свідка [PERSON], оскільки вони в даному випадку, з огляду на положення ч. 2 ст. 78 ЦПК України, ч. 1 ст. 218 ЦК України, є недопустимими. Частиною 5 ст. 12 ЦПК України покладені на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу: роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. При цьому ні позивач, ні його адвокат не ставили питання про призначення судово-почеркознавчої експертизи щодо встановлення належності [PERSON] підпису в додатковому договорі, незважаючи на те, що суд роз'яснював їм це право. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства в площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка всього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року справа №127/13957/16-ц. З огляду на викладене, враховуючи, що ні позивачем, ні його адвокатом не були надані суду належні та допустимі докази того, що [PERSON] не підписував додатковий договір від 28 квітня 2016 року, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявляв, що є його процесуальним обов'язком, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed