Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

17 червня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про визнання договору нікчемним та стягнення коштів. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 06.06.2017 між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № АВН0А!0000015 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору № АВН0А!0000015. ТОВ «Автокредит плюс» згідно вказаного договору передало в користування позивачу автомобіль марки Mercedes-Benz моделі С 250, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Сума щомісячного платіжу, згідно п.14.3 ст. 14 Заяви, який підлягав до сплати лізингоодержувачем, становила 17740,00 гривень, також він повинен був відшкодовувати лізингодавцю всі витрати, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць. Позивач, на виконання умов Договору фінансового лізингу, здійснював оплату, що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] . Загалом за період з 13.06.2017 по 21.11.2017 позивач сплатив відповідачу 343720,00 гривень. 17.10.2017 при перетині позивачем на вказаному автомобілі польсько-українського кордону на прикордонному посту Дорохуск (республіка Польща) автомобіль у нього було вилучено. Згідно відповіді Генерального консульства України в Люблині даний автомобіль був затриманий правоохоронними органами Польщі у зв`язку з розшуком компетентними органами Іспанії та зберігався на платному паркінгу в м. Хелм. Слідство веде поліція Puesto De Azuqueca De Henares, автомобіль заявлений як викрадений 07.10.2015. Окрім того, що договір фінансового лізингу № АВН0А!0000015 від 06.06.2017 нотаріально не було посвідчено, відповідачем також було грубо порушено вимоги діючого законодавства України та надано у фінансовий лізинг транспортний засіб, який заявлений як викрадений, чим порушено положення ст. 1 Договору. У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача сплачені грошові кошти в сумі 343720,00 гривень, заподіяну йому моральну шкоду в сумі 10000,00 гривень, яка полягає в тому, що відповідач своїми недобросовісними діями завдав йому переживань, спричинив втрату спокою, ділової активності, порушення життєвого укладу та інше, та понесені ним судові витрати. Представник позивача в судове засідання надала заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав, наголосив на тому, що Суд, вивчивши позов, всі письмові пояснення та матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 06.06.2017 між [PERSON] та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № АВН0А!0000015 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору № АВН0А!0000015. ТОВ «Автокредит плюс» згідно вказаного договору передало в користування позивачу автомобіль марки Mercedes-Benz моделі С 250, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Сума щомісячного платіжу, згідно п.14.3 ст. 14 Заяви, який підлягав до сплати лізингоодержувачем, становила 17740,00 гривень, також він повинен був відшкодовувати лізингодавцю всі витрати, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць. Позивач, на виконання умов Договору фінансового лізингу, здійснював оплату, що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] . Загалом за період з 13.06.2017 по 21.11.2017 позивач сплатив відповідачу 343720,00 гривень. 17.10.2017 при перетині позивачем на вказаному автомобілі польсько-українського кордону на прикордонному посту Дорохуск (республіка Польща) автомобіль у нього було вилучено. Згідно відповіді Генерального консульства України в Люблині даний автомобіль був затриманий правоохоронними органами Польщі у зв`язку з розшуком компетентними органами Іспанії та зберігався на платному паркінгу в м. Хелм. Слідство веде поліція Puesto De Azuqueca De Henares, автомобіль заявлений як викрадений 07.10.2015. Також з матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу № АВН0А!0000015 від 06.06.2017 нотаріально не було посвідчено, крім того відповідачем було порушено вимоги діючого законодавства України та надано у фінансовий лізинг транспортний засіб, який заявлений як викрадений, чим порушено положення ст. 1 Договору. Відповідно до ч.1, 2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню тою стороною. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відтак розглядаючи вимоги позивача в частині встановлення нікчемності публічного договору про надання фінансового лізингу суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вказаних вимог, оскільки під час його укладання не було дотримано обов`язкових вимог, а відтак вказаний договір є нікчемним, що не потребує додаткового визнання. У зв`язку з викладеним суд вважає за можливе стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на користь [PERSON] сплачені грошові кошти згідно публічного договору № АВН0А!0000015 від 06.06.2017 про надання фінансового лізингу в сумі 343 720 грн. Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано а судом не встановлено належних та достатніх доказів спричинення саме моральної шкоди позивачу та не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а відтак в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на те, що стороною позивача було надано до суду договір про надання правової допомоги та докази виконання вказаної у договорі роботи, також враховуючи, що адвокат не приймав фактичної участі у судових сіданнях по справі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 12 000грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial