Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

17 березня 2020 року [PERSON] звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Південбудтранс» (далі - ПрАТ «Південбудтранс»), в якому просить визнати недійсним договір між ФОП [PERSON] та [PERSON] від 01 жовтня 2018 року, та стягнути з ПрАТ «Південбудтранс» на її користь 306411,80 грн. матеріальних збитків, витрат на оплату судового збору в сумі 3064,12 грн. та 5000 грн. на оплату послуг адвоката. Свою позицію обґрунтовує тим, що 01 жовтня 2018 року вона уклала договір оренди нежитлового приміщення з ПрАТ «Південбудтранс», від імені якого договір підписував його директор [PERSON] . За умовами договору оренди, «Орендодавець» передає «Орендареві» згідно з Актом прийому-передачі в користування частину належного йому нежитлового приміщення загальною площею 68 кв.м., яке розташоване на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою: [ADDRESS] - для обслуговування магазину непродовольчих товарів. Згідно з п.2.2 Договору, Орендодавець, тобто відповідач зобов`язаний був погодити з нею кошторис на ремонт орендованого нежитлового приміщення та в подальшому зарахувати дані витрати в рахунок орендних платежів. Відповідно до п.3.1 Договору сторони узгодили орендну плату із розрахунку 4000 грн. в місяць. Оскільки приміщення, для повноцінної експлуатації в якості магазину, потребувало ремонту, то пунктом 3.4 вказаного договору в підтвердження п.2.2 було передбачено і узгоджено з [PERSON] розробка та затвердження кошторису на ремонт орендованого майна в сумі 230000 грн. Згідно з п.2.3 15 жовтня 2018 року вона прийняла по Акту прийому передачі орендоване нежитлове приміщення площею 68 кв.м. для подальшого використання згідно Договору. Відповідно до п.2.4 Договору, на орендаря, тобто на неї покладено обов`язок здійснити ремонт орендованого приміщення, в т.ч. облаштувати окремий вхід до приміщення з вулиці. Провести окремий кабель електроживлення Орендованого приміщення, обладнати приміщення лічильниками електроенергії та води. З цією метою, [PERSON] особисто разом з нею та її чоловіком [PERSON] визначили обсяги робіт та орієнтовну ціну (230000) грн. за матеріали та вартість оплати за виконану роботу по цивільно-правовим договорам. Необхідно було провести штукатурку стін, потолків, шпаклювання, покраску, облаштувати окремий вхід до приміщення, обладнати приміщення лічильниками електроенергії та води, встановити всю сантехніку. Оскільки проведення ремонтних робіт входило в її обов`язки (п.2.4) і за її власні кошти, з метою мінімізації витрат, частину ремонтних робіт виконувалися за рахунок власної праці її і чоловіка. Станом на 05 січня 2019 року згідно актів прийому наданих послуг до цивільно-правових договорів, нею, як орендарем було витрачено власних коштів на оплату ремонтних робіт на виконання умов договору оренди в сумі 109600 грн., що підтверджується відповідними цивільно-правовими договорами з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також за власні кошти вона закупила будівельні матеріали та обладнання необхідне для ремонту орендованого приміщення, що підтверджується чеками та накладними на суму 43605,9 грн. Всього вона витратила 153205,9 грн., не рахуючи особистої праці та праці її чоловіка вкладеної в ремонт та благоустрій орендованого приміщення. В подальшому, як внутрішні роботи були виконані та завезено магазинне обладнання, [PERSON] , нібито для узгодження в бухгалтерії зарахування вартості ремонтних робіт в рахунок орендної плати, заявив, що йому потрібен екземпляр договору оренди нежитлового приміщення, який знаходився в неї. Нічого не підозрюючи, довіряючи [PERSON] , вона надала йому свій екземпляр договору оренди, проте 11 лютого 2019 року останній повернув договір і нічого не пояснюючи заявив, що він орендоване нею приміщення продав іншій особі, а саме [PERSON] і тепер нібито він директор, і щоб в подальшому з ним вирішували всі питання стосовно оренди приміщення під вже фактично готовий магазин. Вже вдома вона звернула увагу, що п.3.4 договору оренди має підтерття, а саме витерто суму вартості ремонтних робіт в розмірі 230000 грн. [PERSON] , до якого вона звернулась, вказав, що всі питання, що стосуються орендної плати не його проблеми, по всім питанням з приводу зарахування вартості ремонтних робіт в рахунок орендної плати звертатись до [PERSON] , а якщо вона відмовляється, то звільнити приміщення. Після чергової зустрічі з [PERSON] , їй стало відомо, що останній не мав наміру виконувати умови договору оренди нежитлового приміщення, йому потрібно було, щоб вона за власні кошти провела всі ремонтні роботи і таким чином збільшила вартість цього майна при його продажу. Про те, що [PERSON] буде продавати приміщення магазину іншому власнику, при укладанні договору оренди в жовтні 2018 року, останній її не повідомив. Він постійно контролював хід ремонтних робіт, будучи досвідченим керівником підприємства давав поради, які кращі будівельні матеріали, як проводити ті чи інші ремонтні роботи. З даного приводу вона звернулась з заявою до Южноукраїнського ВП ГУНП в Миколаївській області. Постановою слідчого СВ Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції Лисиця І.М. про закриття кримінального провадження № 42019151300000014 внесеному до ЄРДР 01 квітня 2019 року від 29 липня 2019 року кримінальне провадження було закрито. Вважає вказаний договір оренди недійсним, оскільки відповідач ще при укладанні договору оренди від 01 жовтня 2018 року вже готував вказаний об`єкт на продаж і не мав наміру виконувати його умови. Як вбачається з умов договору оренди від 01 жовтня 2018 року, п.1.1 - вартість об`єкта відсутня. Також відсутні правила проведення ремонтів та умови повернення об`єкту. Договір оренди від 01 жовтня 2018 року укладений строком на 1 рік і потребує нотаріального посвідчення і державної реєстрації. Разом з тим, відповідач, зобов`язаний був вказаний договір оренди зареєструвати в журналі реєстрації договорів і при продажу цього майна повідомити покупця та наймача, тобто її. Вважає, що [PERSON] обманним шляхом в односторонньому поряду змінив умови договору оренди, а саме п.3.4, не поставив до відома нового власника, продавши майно ПрАТ «Південбудтранс», фактично заволодів її коштами, які вона витратила на ремонт нежитлового приміщення під магазин непродовольчих товарів в рахунок майбутніх платежів за оренду в сумі 153205,90 грн., чим наніс їй значну шкоду. 31 березня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній не погоджується з вимогами та доводами, викладеними в ній. Вказує, що до суду з позовом звернулась фізична особа [PERSON] в той час, коли договір оренди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2018 року та акт приймання-передачі майна від 15 жовтня 2018 року було підписано між двома суб`єктами господарювання ПрАТ «Південбудтранс» та ПП [PERSON] та порушено ст. 20 ГПК України. На його думку, під час укладення договору оренди сторонами було дотримано вимоги ч. 3 ст. 180 та ч. 1 ст. 284 ГК України, оскільки були погоджені істотні умови договору, предмет, ціна, строк дії, а також порядок передачі та повернення нерухомого майна, що є предметом договору оренди, порядок узгодження кошторису на ремонтні роботи та порядок зарахування даних витрат в рахунок орендних платежів. Щодо обману орендаря орендодавцем під час укладення договору оренди, вказане питання було предметом з`ясування у кримінальному провадженні №42019151300000014 від 01 квітня 2019 року за заявою [PERSON] , яке було закрито та є надуманими та безпідставними. Зазначений договір діяв до 15 жовтня 2019 року та жодних перешкод з використання нерухомого майна ані ним, ані новим власником не чинилось. Орендар орендну плату протягом року не вносив, кошторис на проведення робітне погодив та проводив роботи на власний розсуд. ПрАТ «Південбудтранс» надсилав позивачу повідомлення щодо закінчення терміну дії договору, яке вона отримала 03 вересня 2019 року. Тому вважає твердження позивача про те, що відповідач не мав намір виконувати договір оренди безпідставними. Стосовно вимог позивача про відшкодування витрат за проведений ремонт. Згідно акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 15 жовтня 2018 року ПП [PERSON] прийняла в оренду нежитлове приміщення площею 68 кв.м. для подальшого використання згідно договору оренди. Жодних зауважень щодо якості майна орендарем не зроблено. Ремонт було проведено без погодження орендодавцем. Дані факти були підтверджені ухвалою Южноукраїнського міського суду від 13 серпня 2019 року та ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року та доказуванню не підлягають. 03 квітня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що на день подачі позову вона не являлась суб`єктом господарювання в розумінні ст. 55 ГК України, оскільки була зареєстрована як фізична особа-підприємець 06 лютого 2019 року, а припинила діяльність 17 вересня 2019 року. Всі інші доводи відповідача вважає безпідставними. Посилання відповідача на обставини, встановлені судовими рішеннями в кримінальному провадженні №42019151300000014 не мають преюдиційного значення. Просить стягнути на її користь 306411,80 грн. матеріальних збитків, судовий збір 3064,12 грн. та витрати на оплату послуг адвоката в сумі 5000 грн. 24 червня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь позивача, в яких вказує, що на час підписання договору оренди позивач не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності та не мала права згідно норм ст. 50 ЦК України на здійснення підприємницької діяльності, тому в силу ч. 3 ст. 50 ЦК України вона не має право оспорювати договір оренди. Договори на виконання ремонтних робіт та Акти прийому-передачі за підписом приватного підприємця [PERSON] є нікчемними. Також не відповідають дійсності твердження позивача щодо відсутності у нього наміру виконувати умови договору оренди та є вигадками. Договір оренди було підписано в жовтні 2018 року ним та було передано для підписання в жовтні 2018 року орендарю, при цьому усі пункти договору в чорновому варіанті були узгоджені орендарем. Але договір протягом 2 місяців підписаний не був та в першій декаді січня 2019 року на його вимогу повернутий позивачем з вимогою внести зміни до нього та попередив позивача, що підписувати такий варіант договору не буде. В першій декаді січня 2019 року ПП «[PERSON]» надала йому свій варіант договору, в якому окрім іншого в розділі ІІІ п. 3. було дописано суму 223000 грн., яку він викреслив, замазавши коректором та підписав договір. Підписала договір і приватний підприємець [PERSON] та більше жодних претензій не виникало. Просить в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що договір оренди розробляли разом з представником відповідача [PERSON] . Вона зареєструвалась приватним підприємцем та 01 жовтня 2018 року уклала договір оренди нежитлового приміщення з ПАТ «Південбудтранс», від імені його директора [PERSON] . У вказаному приміщенні вона хотіла відкрити продуктовий магазин. На момент підписання договору вона не була приватним підприємцем, а [PERSON] не запитував її про це. Вона не усвідомлювала, що незаконно підписала договір. Оцінка майна проводилась раніше договору оренди, тому вважає, що договір оренди [PERSON] уклав з нею, знаючи, що буде продавати майно. Оскільки вказане приміщення не було придатне до використання, робила ремонт. Кошторису окремим документом немає, але є чеки. Договір засвідчений, факт виконання робіт є. Їх з чоловіком не повідомили, що приміщення буде продаватись та в подальшому перестали пускати в приміщення. Ремонт в магазині почався в жовтні-листопаді 2018 року, а закінчився в кінці лютого 2019 року. [PERSON] ходив цікавився, що відбувається, і що робиться ремонт в приміщенні. Погодилась, що будівля знаходиться на території «Юженергобуд» на землі «Юженергобуд». В акті до договору оренди зазначено, що він складений та підписаний 15 жовтня, це друкарська помилка, оскільки акт і договір підписували 01 жовтня 2018 року. В її розумінні кошторис - узгодження сум. [PERSON] сказав, що йому не потрібен договір для бухгалтерії та повернув із закресленим коректором кошторисом, договір був підписаний в одному примірнику. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, у вступній промові проголосив позовну заяву. Акцентував увагу суду на підтирання договору, шляхом забілення коректором, що не заперечував [PERSON] . Вважає, що договір укладено під впливом обману, оскільки не була узгоджена ціна договору (ціну не зазначено в п.1 Договору), не був узгоджений кошторис, хоча договір був підписаний і розпочав виконуватись. Договір укладався на один рік, оскільки в такому випадку він не потребував реєстрації в податковій службі. [PERSON] на момент укладення договору оренди знав, що буде продавати майно, яке передав в оренду, оскільки оцінка майна була завершена 05 листопада 2018 року, але не повідомив [PERSON] про цю обставину. Представник відповідача позов не визнав. В судовому засіданні пояснив, що спірний договір 01 жовтня 2018 року було укладено не з [PERSON] , а з фізичною особою підприємцем [PERSON] . Відповідно до пункту 2.2 даного договору погоджувати з ним кошторис мала [PERSON] , а не навпаки. Кошторис сторонами договору погоджено не було. Щодо зазначення позивачем невідповідності п. 2.1 договору, що приміщення нібито потребує ремонту, не відповідає дійсності, оскільки позивач підписувала акт прийому-передачі нежитлового приміщення, в якому ніяких претензій до стану приміщення не було. Погодився з тим, що згідно п. 2.4 договору на орендаря покладено обов`язок здійснити ремонт орендованого приміщення, обладнати лічильниками електроенергії та води, облаштувати окремий вхід з вулиці. Стосовно проведення інших робіт, в тому числі шпаклювання, фарбування і інше, які здійснила позивач, вказані роботи договором передбачені не були. Також не було кошторису на ремонт орендованого майна. Його кабінет знаходитися на третьому поверсі вказаної будівлі та він був присутній один раз, коли робили стелю. Позивача він побачив в січні місяці, зустрівся з її чоловіком, який попросив в нього договір. Декілька місяців позивач не повертала підписаний договір оренди та принесли йому договір в іншій редакції, який за його клопотанням долучено до матеріалів справи. Він зауважив, що існує порядок внесення змін до договору. Кошторис він не підписував, а маркером закреслив на 222 тис., а підписав вже закреслений коректором кошторис. Також він повідомляв позивача про намір продати вказане приміщення. Ремонт в приміщенні проводився в грудні, а 05 листопада було зроблено його оцінку. Зазначив, що витрати позивача не впливають на збільшення вартості приміщення. Договір оренди підписувався від імені ФОП [PERSON] , яка на той час не була ФОП, на ремонт приміщення теж договір укладався з [PERSON] , як ФОП. Він вказаний договір не підписував, а підписував договір в іншій редакції. Договір оренди розірвано не було. В договорі він забілив суму 230 тис. грн., оскільки з ним вона не погоджувалась. Зазначив, що ремонт закінчився і претензій ніяких не було. Вхід був окремий з вулиці, встановили лічильники, тому [PERSON] могла потрапити до приміщення. Йому не було відомо про те, що позивача не пускав інший власник в приміщення. Мабуть не змогли працювати, оскільки [PERSON] припинила підприємницьку діяльність. Майно залишилось в приміщенні, ключі у неї. Підпис на договорі оренди мабуть його, договір підписаний. Вважає, що [PERSON] почала виконувати договір без погодження з орендодавцем. Журнал реєстрації договорів не передбачено законодавством. Площа була передана позивачу, щодо якого є акт. Він двічі заходив до [PERSON] і говорив їй, що вона робить ремонт без погодження кошторису. Вказаний договір виготовляла [PERSON] . В приміщенні навесні стелі і монтаж дверей зроблено, однак, хто проводив ці роботи, йому не відомо. Його редакцію договору оренди позивач не підписувала, а виготовила свій варіант договору. У нього 2 примірника вказаного договору кожен з різними редакціями договору. В п. 1.1 договору оцінки немає. На територію заборонено пускати позивача. Однак магазин мав окремий вхід і тому ніхто не забороняв заходити позивачу в магазин. Стверджує, що ремонт в магазині йшов до січня місяця ще до продажу. Зазначив, що в позові ставиться питання про визнання недійсним договору між ФОП [PERSON] та [PERSON] від 01 жовтня 2018 року, хоча він як фізична особа договір з ФОП [PERSON] не укладав. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 01 жовтня 2018 року між [PERSON] (як приватним підприємцем) та ПрАТ «Південбудтранс» був укладений договір оренди частини нежитлового приміщення площею 68 кв.м., розташованого на першому поверсі адміністративної будівлі за адресою [ADDRESS] місяців /а.с.12-14/. При цьому суд не приймає як належний та допустимий доказ копії договору оренди, надані представником відповідача, через відсутність на екземплярі підпису орендаря /а.с.119-120, 138-139/. 15 жовтня 2018 року приміщення було передано [PERSON] за актом прийому-передачі /а.с.15/. Сторони не оспорюють, що приміщення було передано 01 жовтня 2018 року. У період з жовтня 2018 року по лютий 2019 року позивачем були виконані ремонтні роботи із залученням інших фізичних осіб, придбані матеріали та обладнання на загальну суму 153205,90 грн, про що позивачем надані відповідні документи, а саме цивільно-правові договори з актами прийому виконаних робіт, квитанції та товарні чеки /а.с.26-55/. Суд звертає увагу, що у наданих документах не зазначено, у якому саме приміщенні та за якою адресою проводилися ремонтні роботи, проте враховує пояснення свідків щодо виконання ремонтних робіт саме у вказаному приміщенні. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON]. просив його зробити освітлення в приміщенні. Приміщення велике, в районі ВП «Южно-Українська АЕС». Скільки кабелю витратили на вказане приміщення він не пам`ятає. Замінювали короба, демонтували старі світильники, ставили нові світильники, розетки, лічильник, тягнули кабель. [PERSON] оплачував вказані роботи, вартість робіт він встановив нижче ринкової. Отримав близько 7 тис. грн. за роботу. Погодився, що це була робота за цивільно-правовою угодою, вказану роботу він вказав в акті виконаних робіт. Роботи він проводив після основної своєї роботи близько 3 тижнів. Ніхто із адміністрації до нього не приходив та зауваження не робив. Бачив, що [PERSON] один чи два рази заходив спочатку, коли шукали коробки. Коли він виконав роботу, потім підписав договір з [PERSON] біля магазину «Експрес-маркет». Він не є фізичною особою-підприємцем. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його дружиною. Вони вирішили відкрити разом з нею онлайн-магазин. Знайшли приміщення не дуже в гарному стані, однак з низькою орендною платою. Він зустрічався з [PERSON] та показував йому ремонт. Останній сказав йому, що якщо продасть приміщення, то віддасть 35 тис. доларів. Догові оренди він бачив та разом зі своєю дружиною був ініціатором укладення вказаного договору. Вони 4 місяці робили ремонт в вказаному приміщенні. Була усна домовленість з [PERSON] про відшкодування грошей за ремонт в приміщенні, однак в договорі коректором відповідачем було закреслено кошторис. Після цього він повідомив останнього, що звернеться в поліцію з даного приводу. [PERSON] щоденно приходив в приміщення магазину. Нежитлове приміщення візуально було нормальне, однак коли почали робити в ньому ремонт, виявилось, що всі внутрішні роботи необхідно було демонтувати. Туалету в приміщенні не було. Наймали людей, для проведення ремонту в приміщенні, з деякими з них договір не укладали. В приміщення привозили меблі, купили кабель на 700-1200 грн., оскільки стеля була затоплена, її зачистили та встановили підвісну стелю, замінювали електропроводку, сантехніку, штукатурку, шпаклівку та здійснювали демонтаж. Всього по чекам витратили 105 тис. грн., однак фактично витрачено набагато більше грошей. Якщо б вони з дружиною знали, що приміщення буде продаватись, не укладали б договір оренди. Після виконаних робіт [PERSON] замалював коректором кошторис. Він просив у відповідача повернути гроші за ремонт, однак той відмовився. Перший варіант договору не підписали, оскільки [PERSON] вносив в нього зміни. Другий варіант договору вже підписали. Його роздрукувала його дружина в сервісному центрі, так як у них немає принтера. Відповідач не хотів підписувати договір, оскільки приміщення в поганому стані. Вартість ремонту 230 тис. грн. вони погодили усно з [PERSON] . В першій редакції договір відповідачу не надавали, надали в другій редакції, яку розробляла позивач. [PERSON] на день підписання договору не була фізичною особою-підприємцем і [PERSON] про це знав. 15 жовтня підписали договір та після ремонту приміщення було в задовільному стані. Кошторис він не замовляв, оскільки для проведення ремонту не потрібен кошторис. Вартість робіт погодили з [PERSON] усно в сумі 230 тис. грн. Дійсно він допомагав знайти покупця вказаного приміщення вже тоді, коли в ньому було зроблено ремонт, його знайомі оглядали об`єкт для купівлі, але об`єкт їм не підійшов. Плата за оренду в місяць складала 4000 грн. і [PERSON] пообіцяв, що якщо він продасть приміщення, то поверне їм 30 тис. доларів за ремонт. Договір укладався на 1 рік, однак вони були впевнені, що договір пролонгується, так як відповідач сказав, що за оренду приміщення сплачено на 5 років наперед, та треба сплачувати тільки комунальні платежі. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в 2018 році працював начальником охорони в ПрАТ «Юженергобуд», охороняв більше 20 об`єктів. 01 квітня 2020 року звільнився. З «Південбудтранс» на баланс «Юженергобуд» перейшов об`єкт, що складається з 1 трьохповерхового корпусу та території підприємства. Він мав доступ до приміщень та бачив, що в нежитловому приміщенні почали робити ремонт люди, які робили магазин. Одного разу [PERSON] сказав не впускати в приміщення людину, що приїжджає на автомобілі «Бентлі», він розпорядився і його не впустили. Точної дати він не пам`ятає. Самовільно зайти до приміщення вони не могли. Вказане приміщення було готове до експлуатації як продуктовий магазин. Йому відомо, що ремонт йшов приблизно два місяці, приміщення площею близько 40 кв. м. Він бачив, як робили в приміщенні каналізацію, канал для зливу, різали бетон. У [PERSON] кабінет на другому поверсі цього приміщення. Йому було наказано пускати на об`єкт тільки [PERSON] , головного бухгалтера та ще одну особу по вказівці [PERSON] . Стверджує, що бачив ремонт. Коли укладалась угода купівлі-продажу, йшли ремонтні роботи, це був лютий місяць і приблизно до березня. В квітні вже йому заборонили пускати на територію об`єкту [PERSON] , оскільки об`єкт знаходився на території «Юженергобуд» та частково «Південбудтранс», яка була огороджена. В [PERSON] були ключі від магазину. Свідок [PERSON] суду пояснив, що приблизно 1,5-2-2,5 роки тому, можливо восени [PERSON] попросила його здійснити сантехнічні роботи - підключити воду, каналізацію, штробити стіну і заховати труби. Він більше спілкувався з її чоловіком [PERSON] . Він та ще декілька чоловіків працювали на об`єкті приблизно 1,5 тижні чи більше. Працювали в тому числі і перфоратором по бетону, що дуже шумно. Представника відповідача бачив декілька разів. Оплачував його послуги та матеріали [PERSON] . Він був приватною особою-підприємцем та отримав за роботи близько 13 тис. грн. Підпис на договорі підряду його, як і на акті виконаних робіт. Він штробив і вкладав труби, змішувачі він не встановлював. [PERSON] це інша людина, його син. 06 лютого 2019 року згідно даних Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] набула статусу фізичної особи-підприємця /а.с.60/. 08 лютого 2019 року між ПрАТ «Південбудтранс» та ТОВ «Управління механізованих робіт» був укладений договір купівлі-продажу адміністративно-виробничої бази, розташованої в [ADDRESS] , комплексу нерухомого майна загальною площею 5617,2 кв.м. /а.с.22-25/. Суд погоджується із зауваженням позивача стосовно того, що у договорі купівлі-продажу не зазначено право позивача на користування приміщенням відповідно до договору оренди. У лютому 2019 року представник відповідача здійснив виправлення у оригіналі договору оренди у п.3.4 стосовно вартості ремонту орендованого майна, що у судовому засіданні не заперечувалося сторонами та письмово підтверджено [PERSON] у запереченні /а.с.134/. 17 вересня 2019 року [PERSON] припинила підприємницьку діяльність /а.с.86/. 20 вересня 2019 року представником відповідача було направлено повідомлення позивачу щодо закінчення строку дії договору оренди, сплати орендної плати та повернення приміщення, повідомлення отримано позивачем особисто 23 вересня 2019 року згідно даних ДП «Укрпошта» /а.с.79-80/. Таким чином, дослідивши у хронологічному порядку всі надані докази, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини. Враховуючи, що на час укладення договору оренди та на момент звернення до суду [PERSON] не мала статусу фізичної особи-підприємця, суд не приймає до уваги посилання позивача на норми господарського законодавства. Як вбачається із договору оренди приміщення орендар зобов`язаний здійснити ремонт орендованого приміщення (п.2.4 договору), перелік ремонтних робіт не є виключним, а орендодавець зобов`язаний погодити кошторис на ремонт приміщення та зарахувати визначені витрати в рахунок орендної плати (п.2.2 договору). Представник відповідача заперечує погодження кошторису, свідок [PERSON]. пояснив, що приймав безпосередню участь у проведенні ремонтних робіт та спілкувався із директором підприємства, погодження обсягу робіт і суми було усне. Суд критично ставиться до пояснень свідка, оскільки він як чоловік позивача може бути зацікавлений у покращенні фінансового стану родини. Кошторис сторонами надано не було, сторони не оспорювали, що кошторис не розроблявся та не узгоджувався. Окрім цього, суд вбачає невідповідність у діях позивача, яка, ретельно збираючи письмові підтвердження проведених ремонтних робіт та їх вартості, не забезпечила належного оформлення затвердження кошторису відповідно до умов договору. Посилання представника позивача на те, що позивач вважала, що фактична вартість ремонту це і є кошторис, суд до уваги не приймає. Пояснення представника відповідача щодо спорів при підписанні договору та укладення його в інші строки не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються наданими письмовими доказами. Разом з тим, в судовому засіданні узгоджуються пояснення представника відповідача щодо повідомлення позивача про намір продажу приміщення та пояснення позивача щодо того, що їй та її чоловіку [PERSON] насправді було відомо про можливість продажу спірного приміщення. На думку суду, із наданих письмових доказів не вбачається, що саме орендоване позивачем приміщення було продано. Лише сторони повідомили, що спірне орендоване майно - кімната в триповерховій будівлі. ПрАТ «Південбудтранс» на момент ухвалення рішення має незмінну юридичну адресу: м.Южноукраїнськ, промисловий майданчик, буд.№4, окрім того звертається до позивача із вимогою про сплату орендної плати за період з 15 жовтня 2018 року по 15 жовтня 2019 року, тоді як договір купівлі-продажу був укладений 08 лютого 2019 року, додаткових письмових доказів із літерними або графічними позначеннями на підтвердження продажу саме спірного приміщення суду не надано. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Верховний Суд неодноразово визначав правову позицію стосовно визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом обману (постанови від 01 серпня 2018 року № 445/1011/17, від 21 січня 2019 року №755/15089/18, від 06 листопада 2019 року №428/512/15-ц). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України, виклав обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідача, умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Судом, відповідно, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку відповідача дій, спрямованих на примушення позивача до укладення договорів, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах, невигідних позивачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідача, що призвели до укладення позивачем договору. Кожна сторона, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20 березня 2019 року). Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦПК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Дослідивши усі надані пояснення сторін, докази та матеріали, суд дійшов висновку, що недоліки при укладанні та часткове виконання договору оренди мають місце. Разом з тим, суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту або відновлення своїх прав шляхом визнання договору недійсним як вчиненого нею під впливом обману. Оскільки суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог, у даному випадку позовні вимоги у судовому засіданні не були належним чином обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed