Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

18.03.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Мотивований позов тим, що 08.05.2014 року між АТ АБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в сумі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні даного договору сторони керувались положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання. Відповідач [PERSON] погодився, що підписана ним заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що викладені на сайті, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. [PERSON] використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасив борг, тому станом на 28.02.2019 року заборгованість перед банком становить 12 496,40 грн. Дана сума складається з: 2004,73 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 2 528,68 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 5 691,73 грн. - пені за прострочене зобов`язання; 1200 грн. - пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 571,26 грн. - штраф (процентна складова). На підставі ст.ст. 526, 629, 1050, 1054 ЦК України АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути борг з відповідача (а.с. 115-118). В судовому засіданні представник позивача Леонтьєв В .В. позовні вимоги підтримав відповідно до обставин, що викладені в позові, а також у відповіді на відзив (а.с. 66-69). Суду пояснив, що заборгованість по тілу кредиту і по простроченому тілу кредиту становить 4533,41 грн. станом на 28.02.2019 року. Які суми фактично отримав [PERSON] - не зміг пояснити, оскільки заборгованість по тілу кредиту збільшувалась за рахунок сум, що відраховувались з його картки для погашення заборгованості по відсоткам (п. 2.1.1.12.2 Умов і правил надання банківських послуг). Визнав, що кредитний ліміт по картці [PERSON] не змінювався. Відповідач приєднався до Умов і правил надання банківських послуг, в заяві зазначив, що ознайомлений із ними та з Тарифами банку, до 06.04.2017 року він погашав заборгованість. Заперечення представника відповідача вважає безпідставним, просив позов задоволити. Свої заперечення представник відповідача [PERSON] обґрунтовував тим, що відповідно до наданого позивачем розрахунку [PERSON] погасив всього за період з 21.05.2014 року до 28.02.2019 року 7 685,82 грн. В погашення заборгованості за тілом кредиту зараховано 1788,79 грн. і за простроченим тілом кредиту зараховано 1454,81 грн., всього - 3243,60 грн. Оскільки всього за період з 01.09.2015 року до 28.02.2019 року за даними позивача тіло кредиту становить 3 238,92 грн., а банком зараховано в погашення тіла кредиту 3 243,60 грн., то сума заборгованості за тілом кредиту взагалі відсутня, тому підстав у позивача для стягнення цієї заборгованості немає. Вимоги щодо стягнення пені в розмірі 5 691,73 грн. також не підтверджені, оскільки згідно розрахунку позивача пеня нарахована в сумі 5000,13 грн. Крім того, вважає, що банком не підтверджено, на яку суму основного боргу нараховувалась пеня, враховуючи те, що тіло кредиту відповідач погасив. Подав відзив на позов і просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 49-51). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав викладену у відзиві позицію, просив при вирішенні справи врахувати висновок Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року та відмовити в задоволенні позову. Також в засіданні додав, що банк не ознайомив [PERSON] з Умовами і правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, він не знав про відсотки, пеню і комісію, які нараховувались банком. Також зазначив, що банк встановив кредитний ліміт на суму 2800 грн., фактично [PERSON] отримав кредит в сумі 2650 грн. Кредитний ліміт не збільшувався, а борг фактично виник в зв`язку з неправомірним списанням з картки відповідача сум на погашення відсотків, які зараховувались як борг по тілу кредиту, тому вимоги позивача щодо стягнення 4533,41 грн. тіла кредиту є безпідставні. Судом вчинені наступні процесуальні дії у справі. 20.03.2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 40). 22.05.2019 року постановлена ухвала про визнання обов`язковою явки представника позивача в судове засідання (а.с. 62). 08.10.2019 року постановлена ухвала про витребування доказів у позивача (а.с. 101). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08.05.2014 року [PERSON] отримав кредит в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. До АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] . звернувся із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, в якій було зазначено, що клієнт погоджується, що підписана ним заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що викладені на сайті, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. До кредитного договору і до позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 10-25). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що станом на 28.02.2019 року заборгованість [PERSON] по кредитному договору становить 12 496,40 грн. Згідно наданого розрахунку борг складається з: 2004,73 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 2528,68 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 5691,73 грн. - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 1200 грн. - заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 571,26 грн. - штрафу (процентна складова) (а.с. 5-8). Дана сума не підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника [PERSON] від 08.05.2014 року процентна ставка, щомісячна комісія за обслуговування не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту, комісії, процентів за користування кредитними коштами. АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.05.2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. Так, пунктом 2.1.1.12.2 визначено, що за користування кредитом протягом пільгового періоду клієнт сплачує банку відсотки в розмірі 0,01% від суми операцій за рахунок кредиту. В разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Сплату відсотків за користування кредитом клієнт здійснює шляхом надання доручення банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків (договірне списання). В разі, якщо в дату нарахування відсотків згідно цих Умов клієнт використав всю суму кредиту, сторони узгодили про збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування відсотків. Згідно ст. 212 ЦК України, в разі, якщо будь-яка прострочена заборгованість за кредитом є більшою ніж 90 днів - починаючи з 91 дня вся (загальна) заборгованість за кредитом є простроченою. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Верховним Судом у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 висловлена позиція про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (08.05.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (18.03.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу [PERSON] Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем [PERSON] та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.05.2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, щомісячної комісії за обслуговування, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Таким чином, суд вважає безпідставними позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з [PERSON] пені за прострочене зобов`язання - 5691,73 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 1200 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина і 571 грн. - процентна складова, через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 08.05.2014 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. З цих самих підстав суд вважає необґрунтованим нарахування банком відсотків за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування по 20 грн., зазначених в Тарифах, шляхом списання грошей з поточного рахунку [PERSON] і збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом (п.2.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг). Згідно наданого розрахунку [PERSON] з 26.06.2014 року до 31.08.2015 року отримував кредитні кошти і частково погашав заборгованість. За період з 26.06.2014 року до 31.08.2015 року заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 2 702,14 грн. (колонка 3 розрахунку, а.с. 5). Сума коштів, що внесена відповідачем на погашення заборгованості - 2819,32 грн. (колонка 15). Починаючи з 01.09.2015 року витрати з картки клієнтом [PERSON] не здійснювались, лише банком нараховувалась щомісячна комісія за обслуговування в розмірі 20 грн. (колонка № 3 розрахунку, а.с. 6-8), яка також зараховувалась банком в тіло кредиту. Разом з тим, за період з 01.09.2015 року до 28.02.2019 року відповідачем внесена сума на погашення заборгованості по кредиту в розмірі 4860 грн., з яких банком зараховано на погашення заборгованості по тілу кредиту - 1788,72 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 1454,81 грн., заборгованості по пені (штрафам, комісії) 1616,47 грн. (а.с. 6-8). Всього відповідач вніс кошти на погашення заборгованості по кредиту в сумі 7679,32 грн. за період з 21.05.2014 року до 28.02.2019 року (2819,32 + 4860 = 7679,32). В судовому засіданні встановлено, що збільшення тіла кредиту в період з 01.09.2015 року до 28.02.2019 року відбувалось на підставі п. 2.1.1.12.2 Умов і правил надання банківських послуг за рахунок списання коштів на погашення відсотків, щомісячної комісії за обслуговування, що з наведених вище підстав є неправомірним. Тому суд вважає, що відповідач [PERSON] в період з 21.05.2014 року до 28.02.2019 року повністю погасив заборгованість за фактично отриманим тілом кредиту, тому права позивача не порушені і не підлягають захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Разом з тим, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за рахунок позивача.

Outcome: dismissed