Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

17.12.2015 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є співвласником будинку № 23 по вул. Вавілова у м. Суми. У будинку разом з нею проживає та зареєстрований її син [PERSON], а також зареєстрована невістка [PERSON], колишня дружина сина, шлюб з якою було розірвано сином 02.07.2015 року. Позивач вказала, що у грудні 2014 року відповідач забрала свої речі та переїхала жити до своєї матері в с. Олександрівку Підліснівської сільської ради Сумського району. З того часу відповідачка у будинку позивачки не проживає, особистих її речей в будинку немає, витрати по утриманню будинку вона не сплачує. На прохання добровільно знятись з реєстрації відповідачка відмовилась. Вказані обставини перешкоджають позивачці у реалізації її права на отримання субсидії, тому посилаючись на ст.ст. 319, 321, 405 ЦК України, вона просила визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком за адресою: м. Суми, вул. Вавілова, 23. Під час розгляду справи, 24.03.2016 року позивач [PERSON] померла, тому після шестимісячного строку для прийняття спадщини, до участі у справі в якості позивача був залучений правонаступник [PERSON] [PERSON], який позов підтримав у повному обсязі. 14.03.2016 року відповідач [PERSON] та повнолітня донька [PERSON] звернулись до суду з зустрічним позовом до [PERSON] (в подальшому до [PERSON]В.) про вселення до будинку, обґрунтовуючи його тим, що вони мешкали у будинку на правах членів сімї, з 1996 року, в цьому будинку народилась донька [PERSON] у 1998 році. З 01.09.2013 року [PERSON] (донька) вимушена була виїхати на період навчання до м. Харків, де навчається до червня 2016 року. [PERSON] (дружина) продовжувала мешкати в будинку разом з чоловіком та свекрухою до жовтня 2014 року, коли їх подружні стосунки з чоловіком погіршились, і вона була вимушена неодноразово припиняти сімейні відносини, та поновлювати їх. [PERSON] пояснює, що у березні 2015 року її свекруха та чоловік замінили замки у домоволодінні, і вона не мала змоги мешкати в будинку. У кінці березня 2015 року її чоловік привіз частково її особисті речі до місця проживання її матері. [PERSON] стверджує, з того часу вона не може потрапити до будинку, тому що свекруха чинить їй перешкоди у проживанні та користуванні будинком. 02.07.2015 року шлюб між подружжям було розірвано. [PERSON] стверджує, що також не має можливості навіть зайти до будинку. У будинку знаходяться їх особисті речі,майно, нажите під час шлюбу. Позивачі за зустрічним позовом вказують, що вони мають намір проживати у спірному будинку, неодноразово звертались до позивача з вимогою про вселення. В ході розгляду справи позивач за зустрічним позовом [PERSON] уточнювала свій зустрічний позов (а.с.57-59, 101-104), в остаточних зустрічних позовних вимогах від 08.02.2017 року просила зобовязати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні житловим будинком та вселити її в житловий будинок по вул. Вавілова, 23 в м. Суми. При цьому обґрунтовувала свої вимоги тим, що [PERSON] змінив замок від вхідних дверей, що вона зверталась до поліції так як хвилювалася за своє життя та за життя своєї доньки. Також [PERSON] обґрунтовувала свої вимоги про вселення тим, що вони з відповідачем під час шлюбу нажили спільне майно, яке не поділено і перебуває у житловому будинку, за спільні кошти зробили капітальний ремонт у будинку за роки спільного життя, проведено водопостачання та каналізацію, встановлено газовий котел, і [PERSON] вважає, що в звязку з поліпшенням та збільшенням вартості будинку у неї виникло право спільної сумісної власності на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін у період перебування у шлюбі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечували, просили визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування будинком по вул. Вавілова, 23 в м. Суми. Пояснили, що в дійсності [PERSON] ще у грудні 2014 року добровільно залишила будинок, оскільки пішла жити до іншого чоловіка, і на даний час з ним проживає в його квартирі. Реальних намірів повертатись до колишнього чоловіка вона не має, оскільки протягом усього часу з того моменту, як вона пішла, вона і не намагалась вселитися, жодних перешкод у проживанні їй ніхто не чинив, замків він не міняв, ключі відповідачка забрала з собою, і ключі від будинку у неї є. Єдиний раз, коли вона звернулась до поліції, що нібито її колишній чоловік не впускає її до будинку це 19.08.2016 року, тобто через вісім місяців після подання позову до неї, і це звернення [PERSON] не свідчить про те, що вона має дійсні наміри проживати у будинку, а лише підтверджує, що вона не бажає зніматися з реєстрації. Крім того, [PERSON] пояснив, що він неодноразово, може разів десять, просив дружину повернутися до нього, так як бажав зберегти сімю, однак вона відмовлялась, пояснюючи, що в неї інший чоловік. Пояснив, що всі свої особисті речі (одяг, золоті прикраси) вона забрала з собою, а також забрала телевізор, посуд, постільну білизну, компютерну техніку, шафи з меблевого гарнітуру. [PERSON] та його представник також пояснили, що позов до доньки [PERSON] не заявляли, і взагалі ніяких перешкод як доньці [PERSON], так і колишній дружині [PERSON] у проживанні не створювалось. Відповідач [PERSON] проти первісного позову заперечувала, пояснила, що вона після укладення шлюбу з позивачем у 1996 році вселилась до будинку свекрухи як член сімї, за згодою власника та інших членів сімї. Поки донька не поїхала навчатись до Харкова, вона терпіла чоловіка та проживала в будинку заради дитини. Потім, коли донька виїхала на навчання, [PERSON] вирішила піти від чоловіка, так як вже не сила було терпіти його, і в листопаді 2014 року після чергової сварки вона покинула будинок та пішла жити до матері. Відповідач підтвердила, що вона дійсно не живе в будинку з листопада 2014 року, поверталася лише на вихідні дні, коли приїздила з Харкова донька [PERSON]. 13 грудня 2014 року вивезла з будинку свої особисті речі, а решту її особистих речей привіз її чоловік. [PERSON] мешкає [ADDRESS] у квартирі свого колеги по роботі [PERSON]. На даний час в будинку по вул. Вавілова, 23 ще її особисті речі: нічна сорочка, брюки, постільна білизна, деякі інші речі. Пояснила, що вона звернулася з позовом про вселення та усунення перешкод у користуванні будинком, так як вважає, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] вона вклала багато своїх грошей і сил в цей будинок, в його поліпшення, ремонт, проведення газу та води, облаштування двору. Пояснила, що до того і будинок і подвіря були в жалюгідному стані, і практично її зусиллями все було приведено до ладу. Також [PERSON] пояснила, що вона звернулась з позовом про вселення заради доньки, щоб її дитині було де жити і де зареєструватися. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] підтримала свої вимоги про вселення до будинку по вул. Вавілова, 23 в м. Суми, пояснила, що вона була зареєстрована у даному будинку з 02.02.1998 року по 07.09.2013 року, тобто до того часу, покине виїхала на навчання до фармацевтичного коледжу до м. Харків. Потім після повернення до м. Суми по закінченню навчання батько відмовився надати згоду на її реєстрацію у вказаному будинку. Хоча з бабусею за життя у неї були добрі відносини, і бабусі обіцяла її зареєструвати в будинку. Однак батько перешкоджав її спілкуванню з бабусею, а бабуся вже була слаба і не могла сама вирішити це питання. [PERSON] пояснила, що вона проживає на даний час з матірю за адресою: [ADDRESS], а зареєстрована в [INFO], в гуртожитку, так як батько не дозволив їй зареєструватись в його будинку. Також [PERSON] пояснила, що у батьків напружені відносини, вона як донька підтримала маму, а тому батько за це на неї обізлився і все, що б вона не робила, йому не так. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, представника, показання свідків, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: м. Суми, вул. Вавілова, 23, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.01.2017 року (а.с.105). До цього вказаний будинок належав на праві власності матері [PERSON] [PERSON],яка була первісною позивачкою по справі (а.с.12). [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 15.06.1996 року (а.с.50). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.51). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02.07.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13). На час розгляду справи в даному будинку за адресою: м. Суми, вул. Вавілова, 23 зареєстровані дві особи: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою центру надання адміністративних послуг Сумської міської ради та будинковою книгою (а.с. 9, 25, 28-29, 31). Встановлено, що [PERSON] була зареєстрованою в будинку за адресою: м. Суми, вул. Вавілова, 23 в період з 02.02.1998 року по 07.09.2013 року, що підтверджується довідкою центру надання адміністративних послуг Сумської міської ради та будинковою книгою (а.с.165, 28-29). З 07.09.2013 року [PERSON] була знята з реєстрації в м. Суми в звязку з виїздом на навчання до м. Харкова, де була зареєстрована за адресою: [INFO], гуртожиток з 11.09.2013 року, що підтверджується довідкою з навчального закладу, штампом про реєстрацію в паспорті, та договором про підготовку фахівця (а.с. 53, 54, 126-127). З копію свідоцтва про смерть встановлено, що 24.03.2016 року первісний позивач [PERSON] померла (а.с.62). Ухвалою суду від 06.02.2017 року [PERSON] був залучений до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON] (а.с.96). З досліджених судом матеріалів Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області вбачається, що [PERSON] 19.08.2016 року зверталась до чергової частини Сумського відділу поліції із заявою про те, що її колишній чоловік [PERSON] не впускає її до свого будинку, в якому вона прописана, та без її узгодження вивозить спільно нажите майно. Опитаний [PERSON] пояснив, що він розлучений з [PERSON], але стверджує, що його дружина ще до розлучення сама пішла з будинку до іншого чоловіка, а після офіційного розлучення наказала [PERSON] щоб він перевіз її речі до будинку її матері. [PERSON] стверджував, що він не забороняє своїй колишній дружини приходити додому, навіть сам близько 10 разів пропонував їй повернутися до нього (а.с.136, матеріали Сумського ВП ГУНП, зареєстровані в ЖЕО № 34659 від 19.08.2017 року). Допитана в суді свідок [PERSON], сусідка позивача, пояснила, що знає сімю [PERSON] як сусідів, і знала покійну [PERSON] [PERSON] перестала проживати в будинку з грудня 2014 року, вона виносила речі та грузила в машину, це свідок бачила з свого двору. По чуткам казали, що [PERSON] пішла до іншого чоловіка. Допитана в суді свідок [PERSON], сусідка позивача, пояснила, що знає сімю [PERSON] як сусідів, і знала покійну [PERSON] Свідок пояснила, що [PERSON] виїхала ще при житті [PERSON] Свідок не бачила і не чула такого, щоб [PERSON] не впускали до будинку. Свідок бачила у вікно, як грузять речі, це було ще при житті бабусі [PERSON], а хто речі грузив, куди вивозив свідок не знає. Пізніше по чуткам сусіди дізнались, що [PERSON] та [PERSON] розлучились. Свідок підтвердила, що донька [PERSON] проживала в будинку з народження. Допитаний в суді свідок [PERSON], сусід позивача, пояснив, що [PERSON] (невістка) виїхала з будинку [PERSON] ще за життя бабусі. Тоді була осінь, було холодно, і свідок бачив, як відїжджала машина марки Газель. Свідок спитав у [PERSON], що сталось, а [PERSON] йому сказав, що [PERSON] виїхала. Свідок пояснив, що він не бачив, щоб [PERSON] чи [PERSON] намагались вселитися у будинок. Також не бачив випадків,щоб їх не пускали до будинку, тому що останнім часом він взагалі не бачив, щоб [PERSON] або Іра приходили до будинку. Допитана в суді свідок [PERSON], сусідка позивача, пояснила, з [PERSON] вона перебуває в напружених стосунках, оскільки він вважає її сплетніцею. Свідок пояснила, [PERSON] уїхала, коли бабуся ще була жива. Сергій тоді говорив, що [PERSON] приїде забирати речі. Свідок пояснила, що вона бачила, як речі були на снігу, і допомагала ці речі грузити. Люба сказала, що вона виїжджає. Примиритися між собою ні [PERSON], ні [PERSON] не хотіли. Серед речей, які забрала [PERSON], свідок бачила телевізор, одіяло, вазу, постільну білизну, мішки з картоплею та морквою. Свідок пояснила, що [PERSON] замки поміняв, що це він їй сам сказав, і сказав, щоб не давала драбини [PERSON], щоб та не перелізла через забор. Про погрози чи фізичну розправу свідок не чула такого. Свідок пояснила, що вона не бачила такого, щоб [PERSON] не впускали до будинку, дільничний інспектор не приходив. А [PERSON] за життя казала, що їй онучку Іру жалко. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ч. 4 ст. 156 ЖК України зазначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України\~\~поширюється і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили сімейні відносини. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ Крім того, положення ст. 156 ЖК України пов'язують набуття членом сім'ї власника житлових прав на спірне житло лише з фактом проживання такої особи у житлі власника та відсутністю між ними іншої угоди про порядок користування цим приміщенням і не вимагають обов'язкової письмової згоди власника на вселення до його житла членів сім'ї. Згідно з цими нормами, член сім'ї власника набуває право користування належним цьому власнику житлом з часу вселення, якщо між ними не було погоджено іншого. Сторони не заперечували ту обставину, що [PERSON] вселилась до будинку і користувалась ним на законних підставах, як член сімї власника. Однак, приймаючи до уваги положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд зауважує, що відповідач [PERSON] не довела в судовому засіданні, що вона примусово, а не добровільно покинула будинок позивача та не користувалася цим житлом з поважних причин. Навпаки, відповідач сама пояснила з цього приводу, що вона у грудні 2014 року покинула будинок та вивезла свої речі, так як більше не хотіла жити зі своїм чоловіком. Доводи позивача про те, що чоловік створював їй нестерпні умови для проживання, погрожував, застосував фізичне чи психічне насильство не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд звертає увагу на ту обставину,що звернення [PERSON] до відділу поліції від 19.08.2016 року про те, що її чоловік не впускає її до будинку було подано нею вже під час розгляду у суді справи про визнання її втратившою право користування житлом, і більше ніж через півтора роки після того, як вона виїхала з будинку у грудні 2014 року. Суд бере до уваги, що під час опитування в поліції позивач [PERSON] надавав аналогічні свідчення, які весь час надає і в суді з приводу того, що він намагався зберегти сімю, просив дружину повернутись, але вона не захотіла, так як вже проживала з іншим чоловіком. Будь-яких інших звернень до органів поліції, чи інших державних установ з приводу того, що її колишній чоловік не впускає до будинку та чинить їй перешкоди в користуванні відповідач [PERSON] суду не представила. Пояснення [PERSON] про те, що вона намагалася вселитися до будинку, а позивач їй перешкоджав спростовуються показаннями свідків, які пояснили, що [PERSON] виїхала з будинку ще у грудні 2014 року, сама вивезла свої речі, і після того її там практично не бачили. Якихось конфліктів чи намагань [PERSON] вселитись до будинку свідки не бачили і не чули, хоча проживають по сусідству. Суд також бере до уваги, що відповідач [PERSON] не заперечувала пояснень позивача [PERSON], що він ходив за нею, неодноразово просив повернутися додому, але вона не захотіла відновлювати подружні стосунки з позивачем, так як проживала з іншим чоловіком. Крім того, суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] обґрунтовує своє заяву про вселення тим, що вважає поліпшений будинок їх спільною сумісною власністю, однак суд в цьому випадку розяснює відповідачу, що вона не позбавлена права в судовому порядку звернутись з позовом про поділ майна подружжя або про стягнення понесених витрат на поліпшення майна, якщо вважає свої майнові права порушеними. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вказав позивач, і це не спростовано відповідачкою, між власником будинку [PERSON] та відповідачкою [PERSON] після того, як [PERSON] виїхала з будинку, не було ніякої домовленості щодо подальшого користування будинком. Відповідач [PERSON] не надала суду будь-яких належних доказів того, що вона проживала в будинку в м. Суми, вул. Вавілова, 23 протягом останніх двох років, не надала доказів і того, що якісь поважні причини заважали їй проживати в цьому будинку. Більше того, відповідач [PERSON] сама в суді підтвердили ту обставину, що вона виїхала з будинку два роки тому, коли донька поїхала на навчання до Харкова, а з позовом про вселення звернулась до суду заради доньки. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] втратившою право користування житловим будинком є обґрунтованими, і відповідач [PERSON] втратила право користування житловим будинком № 23 по вул. Вавілова в м. Суми в звязку з її відсутністю і не проживанням в даному будинку більше одного року без поважних причин. Зустрічний позов [PERSON] про вселення її до будинку з цих підстав не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про вселення суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Вбачається, що [PERSON] з дня народження проживала [INFO] на законних підставах, разом зі своїми батьками, була там зареєстрована. Також в суді підтверджено, що зняття її з реєстрації відбулось з поважних причин, а саме в звязку з тим, що вона виїхала до іншого міста на навчання. Також сторонами не заперечується та обставина, що коли після закінчення навчання у 2016 році [PERSON] повернулась до м. Суми, її мати [PERSON] вже тривалий час не проживала в будинку батька, шлюб між батьками вже було розірвано, мати жила з іншим чоловіком, і вже тривав судовий розгляд справи про визнання [PERSON] втратившою право користування будинком. Враховуючи це, донька [PERSON] стала заручницею ситуації, що склалась між її батьками, і по цій причині не змогла проживати в будинку батька, де проживала до цього. Суд вважає, що доводи [PERSON] про її бажання вселитися до будинку слід прийняти до уваги, адже це не вона була причиною розірвання шлюбу між батьками, та погіршення їх відносин, вона не покидала будинок, а виїздила на навчання в інший населений пункт, що є поважною причиною її не проживання в будинку понад один рік. Також суд бере до уваги ту обставину, що станом на вересень 2013 року, коли [PERSON] знялася з реєстрації в будинку та поїхала на навчання до іншого міста, вона ще була неповнолітня. Враховуючи це, а також враховуючи, що вказаний будинок протягом всього життя був єдиним і основним місцем проживання [PERSON], вона була і залишається членом сімї позивача його донькою, вона не покидала це житло добровільно, суд вважає необхідним задовольнити її позов про вселення до будинку № 23 по вул. Вавілова в м. Суми. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, в звязку з задоволенням як первісного, так і частковим задоволення зустрічного позову, суд вважає необхідним залишити понесені судові витрати за кожною із сторін. На підставі ст. 405 ЦК України, ст. 72, 156 ЖК України,

Outcome: approved