Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

18 лютого 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши останній тим, що їй на праві власності належить однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 19 січня 2018 року позивач зареєструвала в квартирі [PERSON] , яка не є родичкою позивачу. В квартирі позивача відповідач не проживає, натомість весь час фактично мешкала з сином та онуком позивача у приватному будинку доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З червня 2020 року відповідач мешкає в Дніпропетровській області, Васильківському районі, смт. Письменне, позивач з відповідачем не спілкуються, а на усі спроби домовитися з відповідачем про добровільне зняття з реєстрації місця проживання у квартирі позивача не відповідає. Відповідач не бере участі у витратах на утримання квартири, у зв`язку з тим, що [PERSON] зареєстрована у квартирі, позивач не має змоги оформити житлову субсидію, а оскільки добровільно зніматися з реєстрації місця проживання відповідач не бажає, тому вона просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 березня 2021 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, залучено в якості третьої особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, проте 24 березня 2021 року звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, в якій також вказала, що підтримує позовні вимоги та просить суд їх задовольнити, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , з підстав визначених ст. 405 ЦК України та на підставі припинення сервітуту, а проти ухвалення заочного рішення не заперечує. [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явилась, причини своєї неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, тому суд відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак 22 березня 2021 року до суду надійшла заява директора департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Пономарьова А.С. про здійснення розгляду справи без участі представника Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якій також просив прийняти рішення згідно з матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства (а. с. 28-29). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів № 11977129 від 16 жовтня 2012 року, на підставі договору купівлі-продажу, номер правочину 5255871, [PERSON] відчужила квартиру за адресою: [ADDRESS] , на користь набувача [PERSON] (а. с. 10). За відомостями про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу ВТА № 395444, реєстр номер 4581, від 16 жовтня 2012 року, на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а. с. 12). За інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 січня 2021 року, квартира, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 52,1 квадратних метри, на праві приватної власності належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу ВТА № 395444, реєстр № 4581, від 16 жовтня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. (а. с. 15). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 000605 виданої адміністратором Центру надання адміністративних послуг м. Дніпро [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , зареєстрована 19 січня 2018 року, родинні стосунки якої не встановлені, [PERSON] , зареєстрований 19 січня 2018 року, правнук, [PERSON] , зареєстрована 11 червня 2013 року, власник, [PERSON] , зареєстрована 13 травня 2014 року, донька, [PERSON] , зареєстрований 11 червня 2013 року, онук (а. с. 17). Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивач є одноособовим власником квартири, яку було придбано нею 16 жовтня 2012 року, в той час, як відповідача зареєстровано у квартирі 19 січня 2018 року, не як члена сім`ї. З моменту реєстрації відповідача у вказаній квартирі, остання фактично ніколи не мешкала в ній. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання в Україні здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В той же час, аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач зареєстрований у спірній квартирі не в якості члена сім`ї власника квартири і набула право користування чужим майно, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З огляду на те, що позивач є власником спірної квартири, відповідач не є членом сім`ї позивача, фактично у спірній квартирі не мешкала, спільним побутом відповідач із позивачем не пов`язана, тому її право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом, зокрема відображену у правовій позиції постанови ВП ВС від 14 серпня 2019 року по справі №720/101/18, де суд виклав позицію за якої: «відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України». Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Що стосується питання розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати понесені позивачем зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved