Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

17 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача державний виконавець Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Лопушанська І.Ф., про зміну розміру аліментів та стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Ухвалою судді від 18 жовтня 2017 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 12 березня 2018 року провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача державний виконавець Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Лопушанська І.Ф. про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 6 496,84 грн. - закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову в цій частині. Як підставу позову позивач зазначає, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року з відповідача на її користь були присуджені аліментів на утримання їх спільних неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилаючись на те, що присуджених на її користь аліментів недостатньо для покриття потреб дітей, позивач просить суд збільшити розмір аліментів, а саме стягнути аліменти в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав, з тих підстав, що відсутні підстави для зміни розміру аліментів. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року у справі №161/17087/14-ц, вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] - аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON], [INFO], сина - [PERSON], [INFO] в розмірі - 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з 21.10.2014 року, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.3). Рішення набрало законної сили та звернуто до примусового виконання (а.с.4). Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною другою статті 182 СК України (в редакції чинній з 08 липня 2017 року згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, з 08 липня 2017 року законодавець встановив, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. На переконання суду, жоден нормативний акт, в тому числі й ст. 182 СК України, і Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» не передбачають, що зміна законодавства, яке регламентує визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, зокрема збільшення цього розміру, є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень або для звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Натомість виходячи з сукупності приписів ст.ст. 2 ч. 1 пп. 1 і 3, 18 ч. ч. 1, 2 пп. 1 і 22, 71 ч. ч. 3, 4, 6 Закону України «Про виконавче провадження», збільшення на законодавчому рівні мінімального розміру аліментів на одну дитину є підставою для визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням цього збільшення з моменту набрання чинності таким нормативним актом та винесення відповідної постанови роботодавцеві боржника, якщо аліменти з нього стягуються за місцем роботи. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач фактично не ставить питання про зміну розмірі аліментів, які присуджені у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, а лише ставить питання про зміну мінімального розміру аліментів з 30 % прожиткового мінімуму, до 50 % прожиткового мінімуму, враховуючи, що така зміна мінімального розміру аліментів повинна враховуватися державним виконавцем при виконанні судового рішення про стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що відсутні будь-які підстави для зміни розміру аліментів, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed