Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

19.12.2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Кримвійськбуд» про стягнення заробітної плати за час простою. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 05.10.2009 року вона працює в Державному підприємстві Міністерства оборони України «Кримвійськбуд» на посаді начальника адміністративного відділу (0,5 ставки). За період з 01 червня 2010 року по 28 лютого 2011 року відповідач не нараховував та не сплачував позивачу заробітну плату. Наказом директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Кримвійськбуд» №52 від 01.09.2010 року у зв'язку із відсутністю фінансування будівельно-монтажних робіт з боку Міністерства оборони України всі працівники управління Державного підприємства Міністерства оборони України «Кримвійськбуд» були відправлені у відпустку без збереження заробітної плати на підставі пункту 11 розділу 2 Колективного договору підприємства. Вказаним пунктом Колективного договору передбачено, що підприємство має право за своєю ініціативою надавати працівникам відпустку без збереження заробітної плати в період тимчасових економічних труднощів на строк до 10 робочих днів щомісячно із збереженням повної тривалості оплачуваної відпустки, а також за згодою сторін - на строк, обумовлений між працівником та підприємством, без обмежень. У разі виходу на робоче місце у зв'язку з виробничою необхідністю, оплату труда проводити шляхом преміювання працівників в наступних періодах за наявності грошових коштів. Зазначені положення Колективного договору суперечать ст.26 Закону України «Про відпустки», ст.84 КЗпП України, відповідно до яких відпустка без збереження заробітної плати може надаватись тільки за ініціативою працівника або за згодою сторін на строк, який не може перевищувати 15 календарних днів на рік. Таким чином, даний пункт Колективного договору є недійсним, так як встановлені ним умови погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників. Позивач будь-яких заяв про надання їй відпустки без збереження заробітної плати ні з 01.06.2010 року, ні з 01.09.2010 року не подавала, строк відпустки не узгоджувала, тобто вона була примусово відправлена у відпустку без збереження заробітної плати. Позивач вважає, що такі дії адміністрації свідчать про наявність простою у структурному підрозділі відповідача. Згідно з наданим позивачем розрахунком, сума заробітної плати за час простою за період з 01.06.2010 року по 28.02.2011 року складає 3450 грн. 00 коп. Факт простою на Державному підприємстві Міністерства оборони України «Кримвійськбуд» за період з 01.06.2010 року по 28.02.2011 року підтверджується рішеннями Київського районного суду м.Сімферополя та Апеляційного суду АР Крим, які вступили в закону силу. Представник позивача в судове засідання не явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному об'ємі на підставах викладених в позовній заяві. Згодний на розгляд справи заочно. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що у справі маються належні докази, причини відсутності не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Судом встановлено, що наказом ДП Міністерства оборони України «Кримвійськбуд» від 05.10.2009 року №105 позивачка прийнята на постійну роботу з 05.10.2009 року на посаду начальника адміністративного відділу (0,5 окладу) (а.с.7). Відповідно до наказу директора ДП Міністерства оборони України «Кримвійськбуд» №52 від 01.09.2010 року з 01.09.2010 року працівники управління державного підприємства Міністерства оборони України «Кримвійськбуд» знаходились у відпустці без збереження заробітної плати на підставі підпункту 11 пункту 11 розділу 2 Колективного договору (а.с.8). Підпунктом 11.11 пункту 11 розділу 2 Колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП МО України «Кримвійськбуд» та територіальним комітетом профспілки, передбачене надання працівникам неоплачуваної відпустки з ініціативи адміністрації на строк до 10 робочих днів під час тимчасових економічних труднощів зі збереженням тривалості оплачуваної відпустки, а за погодженням сторін - на строк, обумовлений працівником та підприємством, без обмежень. У відповідності до ст.16 КЗпП України умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Згідно з ч.2 ст.84 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Зазначена правова норма кореспондується із статтею 26 Закону України «Про відпустки». Виходячи з вищенаведених правил діючого трудового законодавства, суд вважає недійсними положення Колективного договору ДП МО України «Кримвійськбуд» в частині надання працівникам відпустки без збереження заробітної плати без обмеження строку, оскільки такі умови праці погіршують становище робітника, так як надають адміністрації підприємства право примусово відправити його у відпустку без збереження заробітної плати. Статтею 34 КЗпП України передбачено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно зі ст.113 КЗпП час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). З фактичних обставин справи вбачається, що у період з 01 червня 2010 року по 28 лютого 2011 року [PERSON] не з власної вини не працювала на підприємстві, а по ініціативі адміністрації була примусово відправлена у відпустку без збереження заробітної плати, що свідчить про наявність у вказаний період в управлінні ДП МО України «Кримвійськбуд» простою. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення заробітної плати за час простою за період з 01 червня 2010 року по 28 лютого 2011 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд погоджується з розрахунком суми заробітної плати за час простою, наданим позивачем. Відповідачем власного розрахунку надано не було, а наданий позивачем розрахунок не оспорював ся та виходить з наступного. За період з 01.06.2010 року по 31.12.2010 року оклад позивача становив 565 грн., 01.01.2011 року по 28 02.2011 року оклад позивача становив 610 грн. 562 грн.( з 01.06.2010 року по 31.12.2010 року) х 7 місяців + 610 грн. х 2 місяці (01.01.2011 року по 28.02.2011 року) = 5175 грн. Отже, сума заробітної плати за час простою складає 5175*2/3= 3450 грн. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати. На підставі ст.ст.21, 34, 84, 94, 113, 115, 116 КЗпП України, ст.26 Закону України «Про відпустки»,

Outcome: approved