Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

17 березня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 32900 грн. Обґрунтовано позов тим, що 29 червня 2011 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач надала у позику відповідачу грошові кошти на придбання автомобіля «Hyundai i30 1,6 Comfort AT» в сумі 152900 грн. на строк до 29 червня 2021 року. Пунктом 5 вказаного договору передбачено повернення позики частинами. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, кошти в строки, передбачені договором не повернув. У зв'язку з чим, згідно умов договору, сторони 10 грудня 2014 року підписали акт передання-приймання майна, за яким відповідач в рахунок погашення неповернутої суми позики передав у власність позивача автомобіль, який оцінений сторонами у 120000 грн. Вказаним актом також було передбачено, що залишок неповернутої позики за договором від 29 червня 2011 року становить 32900 грн., яку відповідач протягом одного місяця з моменту підписання акту має повернути позивачу. Проте, відповідач вказані кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача 32900 грн. коштів за договором позики. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 11 серпня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня 2015 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] задоволені частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 серпня 2015 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції зазначив, що у порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, суд першої інстанції у порядку, передбаченому ст. 32 ЦПК України, не з'ясував питання про склад осіб, які беруть участь у справі, та відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України не роз'яснив позивачу право на звернення до суду з клопотанням про залучення співвідповідача у справі, унаслідок чого ухвалив передчасне рішення. При новому розгляді справи ухвалою від 20 квітня 2016 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] та листом від 12 травня 2016 року суд роз'яснив позивачу право на звернення до суду з клопотанням про залучення в якості співвідповідача у справі [PERSON] відповідно до ст. 10 ЦПК України, оскільки ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено можливість залучення до участі у справі як співвідповідача іншої особи лише за клопотанням позивача, а тому [PERSON] залучено судом до участі в справі в якості третьої особи, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (а/с 199). Позивач у судове засідання не з'явилася, подала клопотання про розгляд справи без її участі, зазначивши, що свій позов до [PERSON] підтримує та просить його задовольнити. Відповідач подав до суду заяву про визнання позову. Представник відповідача у судовому засіданні вказав, що відповідач позов визнає. Оскільки позивач клопотання про залучення до участі у справі в якості відповідача [PERSON] не заявила, незважаючи на роз'яснення їй цього права судом, а тому [PERSON] в даній справі має статус третьої особи, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений в ст. 11 ЦПК України. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, 16 лютого 2017 року подала клопотання про зупинення провадження у справі, відкладення розгляду справи, у задоволенні яких судом відмовлено, про що суд постановив мотивовані ухвали, які занесені до журналу судового засідання. Також, у своєму клопотанні [PERSON] просила відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на недійсність укладеного договору позики. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд знаходить підстави для задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 29 червня 2011 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач надала у позику відповідачу грошові кошти на придбання автомобіля «Hyundai i30 1,6 Comfort AT» в сумі 152900 грн. на строк до 29 червня 2021 року (а/с 6). Пунктом 5 вказаного договору позики передбачено, що позика повертається частинами, а саме: 50000 грн. до 01 листопада 2014 року, 50000 грн. до 01 листопада 2017 року та 52900 грн. до 29 червня 2020 року (а/с 6 на звороті). Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, кошти в строки, передбачені п. 5 договору не повернув, у зв'язку з чим, згідно умов договору (п. 10.1), сторони 10 грудня 2014 року підписали акт передання-приймання майна, за яким відповідач в рахунок погашення неповернутої суми позики передав у власність позивача автомобіль «Hyundai i30 1,6 Comfort AT», який оцінений сторонами у 120000 грн. Вказаним актом також було передбачено, що залишок неповернутої позики за договором від 29 червня 2011 року становить 32900 грн., яку відповідач протягом одного місяця з моменту підписання акту має повернути позивачу. Проте, відповідач у встановлений строк кошти не повернув. Судом також встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2016 року у справі № 750/3281/15-ц було визнано недійсним договір позики від 29.06.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а/с 232-233), у зв'язку з чим судом провадження у справі було зупинено до набрання рішенням суду законної сили у справі № 750/3281/15-ц. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 29.06.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а/с 243-248). Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 Цивільного кодексу України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За таких обставин, враховуючи, крім досліджених у справі письмових доказів про отримання позики, також і визнання відповідачем позову та наявність рішення суду, згідно якого договір позики не визнаний недійсним, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved