Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

17 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просить ухвалити рішення, яким встановити юридичний факт, що він за національністю є німець. Свою заяву обгрунтовує тим, що він народився [INFO] в смт. Срібне Срібнянського району Чернігівської області. Його бабусею є [PERSON], що народилася [INFO], за національністю німкеня, з 1998 року остання постійно проживала в Німеччині, відповідно була громадянкою даної країни. Мати заявника [PERSON], [INFO], виховувалася у змішаній родині. Її мати [PERSON] була німкенею, батько [PERSON]- українцем. Заявник відносить себе до німецької національості, його предки були німцями і на даний час він прагне відновити та підтвердити свою дійсну національність відповідно до положень Закону України «Про національні меншини в Україні». Встановлення факту німецького походження необхідне йому для збереження етнічного походження свого роду, щоб скористатися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. В подальшому, можливо для виїзду на постійне місце проживання до Німеччини. У судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав подану заяву та просив її задовольнити з наведених у ній підстав. Представник заінтересованої особи - Срібнянського районного відділу реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Чернігівській області в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення заявника, враховуючи думку представника заінтересованої особи, викладену в заяві до суду, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заявленої вимоги: встановленні факту, що має юридичне значення, що заявник [PERSON] за національністю є німець, слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], в смт. Срібне Срібнянського району Чернігівської області. У свідоцтві про народження його батьками зазначені: батько [PERSON], за національністю - українець та мати [PERSON], за національністю - українка, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 грудня 1984 року. [PERSON] - мати заявника, народилася [INFO]. У свідоцтві про народження її батьками зазначені: батько [PERSON], за національністю - українець, мати [PERSON], за національністю - німкеня, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08 жовтня 1957 року. 13 квітня 1994 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, після розірвання якого [PERSON] присвоєно прізвище «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. 01 грудня 1984 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується актовим записом про реєстрацію шлюбу. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу «[PERSON]». 15 листопада 1994 року даний шлюб було розірвано, після розірвання якого [PERSON] присвоєно «[PERSON]». Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 20 лютого 2018 року, [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Статтею 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 статті 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. А згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями) роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Як вбачається зі змісту заяви, заявник [PERSON] посилається на те, що за радянських часів відношення до німців не було рівним, що було причиною приховування належності до вищезазначеної національності. Вказане обґрунтування свідчить про те, що встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також відсутністю вказівки на конкретну мету, для якої необхідно встановлення факту національності. У судовому засіданні заявник також не довів, які конкретно правові наслідки породжує для нього встановлення факту національності. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 315 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що ст. 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст.11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Статтею 15 Закону України «Про національні меншини в Україні» визначено, що громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «німець» не перешкоджає заявнику дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «німець» не перешкоджає йому відновлювати та зберігати етнічне походження його роду, відвідувати його родичів за кордоном, а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. Отже, враховуючи положення наведених правових норм та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: належності до німецької національності, в зв'язку з чим її задоволенні відмовляє.

Outcome: dismissed