Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

18.04.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вище зазначеним позовом про встановлення факту належності правовстановлюючого документу (заповіту) та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В позові посилається на те, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 3,16 га., яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №070831 виданого відповідно до розпорядження Миргородської райдержадміністрації від 30 вересня 2004 року №218. У встановленому законом порядку він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . При цьому було встановлено, що в заповіті написаному на його ім`я спадкодавець [PERSON] назвала його онуком, коли в дійсності він не перебував в родинних відносинах з спадкодавцем, зважаючи на що виникла необхідність у встановленні факту належності йому правовстановлюючого документу заповіту складеного від імені [PERSON] [INFO] , посвідченого 25.04.2017 року секретарем Зубівської сільської ради Миргородського району [PERSON] Л.М [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №29. Також він не може через нотаріуса оформити таке спадкове майно, як земельна ділянка, оскільки втрачений оригінал Державного акта про право власності на земельну ділянку, зважаючи на що нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, що спонукало його звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити, як законний та обґрунтований. Представник відповідача Зубівської сільської ради Миргородського району в судове засідання не з`явився. Установа належним чином повідомлена про день та час судового розгляду, направила на адресу суду лист з якого вбачається, що позов сільською радою визнається, а справу вона просить розглянути у відсутності представника. Третя особа Головне Управління Держгеокадастру у Полтавській області свого представника в судове засідання не направила. З установи на адресу суду надійшов лист з якого вбачається, що Головне управління розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів та не розпоряджається землями, які знаходяться у приватній власності, а тому при розгляді справи покладається на розсуд суду та справу просить розглянути у відсутності представника. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає що заявлений позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.8). За свого життя [PERSON] на підставі розпорядження Миргородської райдержадміністрації від 30 вересня 2004 року №218 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ПЛ №070831 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Зубівської сільської ради Миргородського району площею 3,16 га.(а.с.18). [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем Зубівської сільської ради Миргородського району за яким вона заповідала своєму онукові [PERSON] [INFO] належну їй земельну ділянку площею 3,16 га. кадастровий номер 5323282200:00:005:0080 , яка розташована на території Зубівської сільської ради Миргородського району (а.с.9). Як встановлено судом, [PERSON] не є онуком [PERSON] , але за життя вона його називала онуком. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] рідна сестра бабусі [PERSON] . [PERSON] завжди називала позивача своїм онуком,оскільки у неї своїх дітей не було. Коли [PERSON] була жива, то [PERSON] допомагав їй по господарству, неодноразово вона у нього гостювала в с. В.Сорочинці Миргородського району. В селі немає інших осіб з анкетними даними [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає по-сусідству з позивачем [PERSON] в с. Великі Сорочинці Миргородського району. Він був свідком того, як [PERSON] неодноразово гостювала у позивача. Позивач їй допомагав по господарству. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює секретарем Зубівської сільської ради Миргородського району і саме вона оформляла заповіт [PERSON] . При оформленні заповіту заповідачка назвала [PERSON] своїм онуком і тому саме це вона з її слів зафіксувала в заповіті. Стверджує, що заповіт [PERSON] оформлявся саме на позивача [PERSON] Постановою нотаріуса від 06 серпня 2018 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з приводу оформлення спадкового майна після смерті [PERSON] по причині не підтвердження спадкоємцем родинних відносин та в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку (а.с.11). Судом достовірно встановлено, що заповіт [PERSON] складено саме на позивача [PERSON] , що вбачається у відповідності його анкетних даних, зазначених у заповіті, його паспортним даним. В той же час позивач не є онуком спадкодавця. Отже, позивачем доведено, що заповіт складений від імені [PERSON] , посвідчений 25.04.2017 року секретарем Зубівської сільської ради Миргородського району, зареєстрований в реєстрі за №29 дійсно належить йому. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст.ст. 1268, 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Право власності є непорушним Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Під час судового розгляду справи не встановлено інших осіб, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] . За життя [PERSON] мала у власності земельну ділянку, а отже дана земельна ділянка може бути успадкована, але відсутність правовстановлюючого документа позбавляє позивача можливості оформити право власності через нотаріальну контору. Оскільки вищезазначені обставини перешкоджають позивачеві [PERSON] оформити право власності на спадкове майно в позасудовому порядку, суд вважає можливим постановити рішення про задоволення позову.

Outcome: approved