Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

17 грудня 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача визнання недійсним кредитного договору №11277424000 від 26 грудня 2006 року, який був укладений між сторонами, посилаючись на те, що при його підписанні він був введений в оману стосовно інформації, що стосується детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг , а також інших фінансових зобов`язань споживача. Позивач не був повідомлений у письмовій формі про умови кредитування, форми кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, кількість платежів. Не був попереджений про валютні ризики, які несе споживач, не обізнаний із методикою визначення валютного курсу. Також позивач зазначив, що умови договору є несправедливими, зокрема щодо обов`язку страхування за власний рахунок предмету застави. З огляду на викладене, відповідно до ст.230 ЦК України, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просить визнати недійсним укладений 26 грудня 2006 року кредитний договір. 26 січня 2021 року представником АТ «УкрСиббанк» до суду було направлено відзив на позов, в якому він проти його задоволення заперечив, зазначивши, що Хмельницьким міськрайонним судом розглядалася справа №2-238/11 за позовом [PERSON] до АТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, з підстав недотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів», якою у задоволенні позову було відмовлено. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 19 березня 2012 року по справі №2/2218/364/12 було задоволено позов АТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором 11277424000 від 26 грудня 2006 року. Представник відповідача також зазначив, що обов`язок доведення обставин вчинення правочину під впливом обману та цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, що впливають на укладення правочину покладається на позивача. Банком на виконання вимог п.2.1 та 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» було надано інформацію щодо умов кредитування, що підтверджується відповідними підписами позичальника у додатку №3 до кредитного договору. Підстави для задоволення позову відсутні. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги викладені у позові підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, просив справу розглянути за його відсутності. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 01 березня 2021 року було витребувано у АТ «УкрСиббанк» листи про умови кредитування та письмового попередження про це при укладенні оспорюваного договору, а також письмове попередження про валютні ризики. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. 26 грудня 2007 року між акціонерним комерційними інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11277424000, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 70 400 доларів США, під 12,25 відсотків річних строком до 25 грудня 2037 року. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 10 березня 2011 року у справі №2-238/11 в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору №11277424000 від 26 грудня 2007 року, з підстав підвищення відсоткової ставки було відмовлено. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 19 березня 2012 року у справі №2/2218/364/12 було частково задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та стягнуто з останнього на користь банку заборгованість за кредитним договором №111277424000 в сумі 80 411,69 доларів США. З інформаційного листа АКІБ «УкрСиббанк» від 26 грудня 2007 року вбачається, що [PERSON] було ознайомлено під підпис із метою кредитування, сумою кредитування, строку кредитування, формою надання кредиту, валютою надання кредиту, типом відсоткової ставки, формами погашення кредиту, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, попереджено про валютні ризики під час виконання зобов`язань в іноземній валюті, про можливу зміну відсоткової ставки. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього) договір про надання споживчого кредиту укладається кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до частини другої цієї статті Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кредитний договір № 11277424000 укладено 26 грудня 2007 року в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним. Зі змісту оспорюваного кредитного договору судами встановлено, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом. Оскільки [PERSON] не заперечував факт його ознайомлення з проектом кредитного договору до його підписання, то він був ознайомлений з умовою про необхідність страхування предмета іпотеки і враховував її при прийнятті рішення щодо укладення договору на вказаних умовах. Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зміст кредитного договору свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо). Позивач ознайомився з текстом кредитного договору і поставив свій підпис у ньому. Порушення принципу справедливості [PERSON] вбачає в тому, що йому не було надано повної інформації щодо сукупної вартості кредиту, не ознайомлено із умовами кредитування, вартістю послуг з оформлення договору кредиту, не попереджено про методику яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, передбаченням у договорі можливості односторонньої зміни відсоткової ставки банком, не попереджено про покладення на нього як споживача ризиків знецінення національної валюти, покладенням обов`язку страхування об`єкта іпотеки у рекомендованій банком страховій компанії. Суд, не погоджується із доводами позивача, та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а відповідач надав йому всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника і такі обставини позивачем не спростовано. Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час укладення спірного кредитного договору, передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак споживач не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняв виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору. Відповідно до положень частини першої, пункту сьомого частини третьої та частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. За змістом статті 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до статей 229-233 ЦК Україниправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Згідно з абзацом другим частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору. Статтями 15 та 23 цього Закону визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов`язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, що відповідачем виконано. Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у заявника не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд з урахуванням положень статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції Закону, статей 626-628 ЦК України, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору №11277424000 від 26 грудня 2007 року укладеного банком та [PERSON] недійсним. Кредитний договір № 11277424000 від 26 грудня 2007 року, укладений сторонами, відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору; позичальник підтвердив факт письмового повідомлення про умови надання кредиту, всі збори, проценти, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і стверджував, що умови цього договору для нього зрозумілі, є справедливими, і він погоджується із ними. Крім цього, суд зважаючи на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 19 березня 2012 року у справі №2/2218/364/12 було частково задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та стягнуто заборгованість за оспорюваним договором, та обов`язок із повернення кредитних коштів на час розгляду даної справи є невиконаним приходить до висновку, що відповідний позов ініційований з метою ухилення від наявних зобов`язань перед банком. Судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed