Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

18 червня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним Договір іпотеки від 23 вересня 2008 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» та [PERSON] в частині передачі в іпотеку майнових прав на незакінчений будівництвом котедж № [NUMBER] , загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторією Вячеславівною та зареєстровано в реєстрі за № 1542. Виключити (припинити) запис з Державного реєстру іпотек про обтяження майна іпотекою, зареєстрованою в реєстрі 23.09.2008р. за № 7959901 приватним нотаріусом Трофімець Вікторією Вячеславівною на підставі Договору іпотеки, 1542, 23.09.2008, ПН [PERSON] щодо майнових прав на незакінчений будівництвом котедж № [NUMBER] , загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову посилається на те, що в забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між Позивачем [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», укладено Договір іпотеки від 23 вересня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторією Вячеславівною та зареєстрований в реєстрі за № 1542. За умовами вказаного договору позивач передав в іпотеку Банку майнові права на незакінчений будівництвом котедж № [NUMBER] , загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що майнові права на незавершеному будівництвом об`єкту нерухомості, власником якої був він, відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, а відтак він передав в іпотеку зазначені майнові права АКБ CP «Укрсоцбанк» з порушенням вимог діючого законодавства, що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 19 червня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання вдруге не звився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, його представник [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив провести судове засідання у режимі відео конференції , забезпечення проведення судового засідання доручити Ірпінському міському суду Київської області. Однак, ухвалою суду від 29 вересня 2020 року у задоволенні даного клопотання було відмовлено. Вирішуючи питання про відкладення розгляду справи, суд враховує складність справи, стадію розгляду, та тривалий час перебування в провадженні суду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій позивача, який не з`явився, належним чином не довів поважності причини неявки та бере до уваги той факт, що справа розглядається за правилами спрощеного провадження та провадження у справі відкрито ще 19.06.2020 року, а у відповідності до ст.. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження. Більш того, суд бере до уваги, що усі докази повинні бути подані одночасно з подачею позову, і з будь-якими клопотаннями щодо витребування доказів, тощо позивач до суду не звертався. Представник відповідача акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Байрамов Олександр Володимирович у задоволенні позову просив відмовити, вказуючи на безпідставність позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія Вячеславівна у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 23 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 2008/13-1- 08/465. 10.09.2019 року Загальними зборами AT «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до AT «Альфа-Банк». Згідно рішення № 5/2019 єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», які зазначені у даному акті, з 15.10.2019 року виникає у AT «Альфа-Банк». Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів AT «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний Внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за передавальним актом від 15.10.2019 є AT «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» виникає у AT «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019р. На підставі зазначених документів правонаступником Акціонерної товариства «Укрсоцбанк» та належним відповідачем за Кредитним договором та спірним договором іпотеки є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Пунктом 1.2. Кредитного договору визначено, Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: інвестування в нерухомість. Пунктом 1.3. та 1.3.1. Кредитного договору визначено, що Кредитор укладає в день укладення цього Договору - з Позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає Кредитору в іпотеку майнові права на незакінчене будівництвом нерухоме майно, а саме: котедж № [NUMBER] , загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: [ADDRESS] , для придбання якого, згідно з п. 1.2. цього Договору, надається Кредит, заставною вартістю 2 273 024,00 гривень 00 копійок. В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між [PERSON] (Іпотекодавець) та Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) укладено Договір іпотеки від 23 вересня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторією Вячеславівною та зареєстровано в реєстрі за № 1542. Відповідно з пунктом 1.1. Договору іпотеки встановлено, що Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором № 2008/13-1-08/465 від 23 вересня 2008 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі - «Основне зобов`язання», майнові права на незакінчений будівництвом котедж № [NUMBER] , загальною проектуємою площею 273,62 метрів квадратних, та будується за адресою: [ADDRESS] , надалі «Предмет іпотеки». Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що на момент укладення договору іпотеки надання в іпотеку саме майнових прав, суперечило законодавству. Однак, суд з вказаними висновками позивача не погоджується, з огляну на наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Частиною другою зазначеної статті Закону передбачено, що предметом іпотеки також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладання іпотечного договору. Таке саме положення закріплено у частині третій статті 4 Закону України «Про заставу», згідно з якою предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом пунктів 1.9., 2.2.2.. договору іпотеки від 03 вересня 2008 року, що був укладений між сторонами, по суті передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Таким чином, суд вважає, що дії позивача щодо оспорення договору іпотеки через дванадцять років після його укладення!!! є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань. Позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором, тим самим надав згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом нерухомість, яка у майбутньому стане його власністю, не довів наявності порушення свого права. Згідно з частиною другою статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. При цьому суд виходить з того, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору) надала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки. Подібні за змістом правові висновки відповідають правовій позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 рок, у справа № 760/10136/16-ц (провадження № 61-18414 св 18) Враховуючи зазначене, суд вважає відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним вищевказаного договору іпотеки. У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: в чому полягає порушення його прав та законних інтересів. Суд вертає увагу, що позивач з будь-якими клопотаннями до суду не звертався, у зв`язку з чим справа розглядається на наявними в ній документами. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до ст. 13 ч. 3 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Outcome: dismissed