Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

17 лютого 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 76650 грн. та судових витрат в сумі 766,50 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що восени 2013 року позичила колишньому чоловіку [PERSON] гроші в сумі 3000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на день звернення до суду з даним позовом становить 76650 грн. Договір укладено в письмовій формі та підтверджено розпискою. Договором позики не було визначено конкретного строку повернення позики. 02.12.2014 року нею пред'явлено письмову вимогу до відповідача із зазначенням строку повернення позики - до 10.02.2015 року. У визначений строк і на день звернення до суду відповідач борг не повернув, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Пояснила, що гроші в позику надавала відповідачу у доларах США. Спільного бюджету у них після розірвання шлюбу не було, як і спільного господарства, однак ще деякий час після розлучення вони дійсно проживали в одній квартирі. Кошти в неї були із власної заробітної плати, яку вона зберігала у іноземній валюті. Представник відповідача в судовому засіданні надав заяву-заперечення, написану відповідачем власноручно, зміст якої зводяться до того, що позовні вимоги він визнає частково на суму 12000 грн., оскільки восени 2013 року він з коштів сімейного бюджету на свої особисті потреби зі згоди дружини взяв 24000 грн. Позику він брав у гривнях, а не у доларах США. Дані кошти він фактично повернув до сімейного бюджету, а саме здійснюючі видатки на утримання синів. Наприкінці 2014 року їх відносини погіршились, позивач спонукала написати його розписку. Кошти зазначені в розписці мають походження від їх спільного бюджету, як членів сім'ї, а тому поверненню позивачу підлягає частка 50% підлягає, тобто 12000 грн. В решті позовних вимог просить відмовити. Розгляд справи просить проводити без його участі. Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення, просив в позові відмовити частково з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши у судовому засідання пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що з 11.02.1995 року по 10.05.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.28). Восени 2013 року між позивачем [PERSON] до [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач передала у власність відповідачу 3000 доларів США, про що 25.11.2014 року складено розписку позичальника (а.с.26). 02 грудня 2014 року позивачем було пред'явлено письмову вимогу до відповідача із зазначенням строку повернення позики - до 10.02.2015 року (а.с.5), яку відповідач отримав 10 грудня 2014 року (а.с.6). Національним Банком України встановлено офіційний курс гривні до іноземної валюти станом на 11.02.2015 року: 100 доларів США = 2555,8 грн. (а.с.7). Дані обставини підтверджуються наданими до матеріалів справи та дослідженими у судовому засіданні доказами (а.с.4-8,26,28). Відповідно з статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається зі змісту статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором . Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Твердження відповідача та його представника про те, що після розірвання шлюбу сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах і мали спільний бюджет, а гроші було отримано відповідачем з коштів їх з позивачкою спільного бюджету у гривнях в сумі 24000,00 грн., - суд відкидає при винесенні рішення у даній справі, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, жодних доказів на їх підтвердження стороною відповідача суду надано не було. Натомість, позивачкою надано оригінал розписки від 25.11.2014 року, з якої вбачається, що відповідач позичив у неї грошову суму, яка в гривневому еквіваленті складає 3000,00 доларів США (а.с.26). Разом цим, як встановлено під час розгляду справи, договір позики сторони уклали після розірвання шлюбу, що визнано відповідачем. Доказів на підтвердження приналежності наданих у позику грошей до спільного сімейного бюджету сторін, відповідачем також надано не було. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав умов договору позики, укладеного між сторонам: не повернув позивачу зазначену у договорі суму коштів, які отримав від останньої, в обумовлений строк та на день подачі позову до суду має заборгованість перед позивачем у сумі 3000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 76650,00 грн. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в позику. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому, підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно з вимогами ч. 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати.

Outcome: approved