Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

18 травня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку уточнив 17 червня 2020 року, в якій остаточно просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату (заборгованість по заробітній платі) у сумі 57 961,51 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6 000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з березня 2010 року він працював на посаді інженера-електронщика відділу головного механіка в Акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». Відповідно до розпорядження керівництва Приватного акціонерного товариства Дніпропетровський агрегатний завод» та на підставі заяви від 19 вересня 2020 року, 20 вересня 2019 року його було усно повідомлено про звільнення з посади. Жодних документів про звільнення відповідач позивачу не надав. Відповідач в день звільнення не здійснив розрахунок з ним та не видав трудову книжку, як і не повідомив письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, в тому числі і про розмір компенсації за невикористану відпустку. На його неодноразові звернення до керівництва та бухгалтерії заводу з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, останні посилалися на відсутність грошових коштів на підприємстві. З березня 2019 року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату. 05 червня 2020 року його було запрошено до відповідача та сплачено частину заборгованості у розмірі 1 710,00 грн., яка є залишком несплаченої заробітної плати за лютий 2019 року. Крім того, при виплаті зазначеної суми відповідачем позивача було повідомлено про те, що розмір компенсації за невикористану відпустку (38 днів) складає 7 263,00 грн. Він неодноразово звертався до відповідача з приводу виплати заборгованості по заробітній платі та видачі трудової книжки, проте жодних дій з боку відповідача вчинено так і не було. 22 квітня 2020 року ним було отримано довідку з Пенсійного фонду України ОК-5, яка містить інформацію про період трудових відносин між ним та відповідачем та розмір нарахованої заробітної плати. Зазначив, що на сьогоднішній день належна до стягнення з відповідача на користь позивача сума складає 63 961,51 грн., а саме: 57 961,51 грн. - сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з урахуванням компенсації за невикористану відпустку; 6 000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Такі дії відповідача є неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», про що зазначено у Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с. 5-10). У позовній заяві [PERSON] наполягав на тому, що з лютого 2019 року Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» не виплачувало нараховану йому заробітну плату, після чого 19 вересня 2019 року він написав заяву про звільнення, про звільнення його було повідомлено усно, однак у день звільнення відповідач не провів з ним розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми, а також не видав трудову книжку. У зв`язку з цим, за клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2020 року, серед іншого, судом було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» належним чином засвідчену копію наказу про прийняття [PERSON] на роботу; належним чином засвідчену копію наказу про звільнення [PERSON] ; довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату [PERSON] за період з лютого 2019 року по теперішній час, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку (а.с. 26). Строк виконання ухвали в частині витребування доказів було встановлено судом до 02 червня 2020 року. Вказану ухвалу Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, тобто станом на 10 серпня 2020 року, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, факту звільнення позивача з підприємства відповідача, а також факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що [PERSON] , [INFO] , дійсно працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» та 19 вересня 2019 року написав заяву про звільнення, а також те, що за період з лютого 2019 року по вересень 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Звернувшись до суду, після уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 57 961,51 грн. за період з березня 2019 року по вересень 2019 року, зазначивши, що вказана сума є належною позивачу до виплати, а нарахована сума заробітку за цей період складала 62 979,51 грн., з якої позивач вирахував передбачені законом податки та обов`язкові платежі: податок на доходи фізичних осіб - 18% та військовий збір - 1,5%, та отримав суму 57 961,51 грн. Також позивач зазначив, що залишок заборгованості по заробітній платі за лютий 2019 року у розмірі 1 710,00 грн. був виплачений позивачу відповідачем 05 червня 2020 року (а.с. 33). Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з лютого 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно з інформацією, що міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с. 5-10), вбачається, що за період з березня 2019 року по вересень 2019 року включно відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 62 979,51 грн. (березень 2019 року - 10 000,00 грн., квітень 2019 року - 9 580,83 грн., травень 2019 року - 8 137,72 грн., червень 2019 року - 9 800,00 грн., липень 2019 року - 9 978,10 грн., серпень 2019 року - 7 840,63 грн., вересень 2019 року - 7 642,23 грн.). Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з березня 2019 року по вересень 2019 року становить 62 979,51 грн. При цьому, згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Крім того, згідно з положеннями п. 16.1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. Отже, за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів (всього 19,5% від нарахованої суми заробітної плати у розмірі 62 979,51 грн., що дорівнює 12 281,00 грн.) за період з березня 2019 року по вересень 2019 року включно позивачу до виплати належить заробітна плата у розмірі 50 698,51 грн. (62 979,51 грн. - 12 281,00 грн. = 50 698,51 грн.). Разом з цим, твердження позивача про належну йому до виплати компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7 263,00 грн. не підтверджені жодними доказами, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, у зв`язку з чим на теперішній час, з урахуванням положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, такі вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з березня 2019 року по вересень 2019 року включно у розмірі 50 698,51 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавали адвокат Кириченко Тетяна Олександрівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4125, видане на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 23 січня 2019 року (а.с. 43)), що підтверджується ордером серії ДП № 2885/008 від 17 червня 2020 року (а.с. 42), а також адвокат Кошовий В`ячеслав Костянтинович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 002407, видане на підставі рішення Ради адвокатів Запорізької області від 22 жовтня 2019 року), що підтверджується ордером серії АЕ № 1019352 від 25 березня 2020 року (а.с. 41). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 02 червня 2020 року Адвокатським бюро «Кошовий В.К.» в особі керуючого бюро - адвоката Кошового В`ячеслава Костянтиновича та [PERSON] було підписано Звіт про надані послуги, надану правничу допомогу (а.с. 36), а також підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг, наданої правничої допомоги), в якому зазначено, що гонорар за надану правничу допомогу складає 6 000,00 грн. (а.с. 35). 16 червня 2020 року [PERSON] сплатив Адвокатському бюро «Кошовий В.К.» 6 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1737635419.1 від 16 червня 2020 року (а.с. 37). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial