Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

17 вересня 2019 року позивач, в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» (далі - КП «Київпастранс») про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначала, що 10 грудня 2016 року приблизно о 15:10 годині вона була пасажиром тролейбуса «МАЗ», бортовий номер 3718 , яким керувала [PERSON] та на вул. О.Теліги на зупинці громадського транспорту «Парк відпочинку» зупинила керований нею тролейбус, з метою проведення висадки та посадки пасажирів. [PERSON] пояснила, що вона виходила останньою через середні двері салону тролейбусу. Зауважила, що в той момент, коли вона виходила із салону тролейбусу та ще не закінчила вихід, водій [PERSON] натиснула кнопку зачинення дверей і мала намір розпочати рух, в результаті допустила її випадіння з подальшим наїздом заднім правим колесом на нижню кінцівку, чим їй заподіяно тяжке тілесне ушкодження. Також вказувала, що такі дії [PERSON] , органом досудового розслідування кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а кримінальна справа відносно останньої перебуває у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва. При цьому, позивач пояснила, що [PERSON] перебувала в трудових правовідносинах із Тролейбусним ремонтно-експлуатаційним депо № 3 КП «Київпастранс» на посаді водія тролейбуса 3-го класу згідно із шляховим листом, під час зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, спричинила їй тяжке тілесне ушкодження під час виконання своїх трудових обов`язків, а тому роботодавець як власник джерела підвищеної небезпеки несе цивільно-правову відповідальність та зобов`язане відшкодувати їй заподіяну майнову шкоду в розмірі 26883,87 грн, що підтверджуються фіскальними чеками. Крім того, зазначає, що їй завдано й моральної шкоди, через те, що вона є студенткою Національного Університету Фізичного виховання і спорту та заслуженим майстром спорту України з черліденгу, тренер-репетитор Національної збірної команди України з черліденгу, а зайняття спортом для неї є основним видом діяльності, тому одержана травма призвела до неможливості вільно пересуватись і користуватись громадським транспортом, що призвело до пропуску занять в університеті, припинення спортивної діяльності майже не півтора року призвело до сильних душевних страждань, за весь час вона перенесла чотири операції, при цьому внаслідок порушення [PERSON] правил безпеки дорожнього руху під час керування тролейбусом «МАЗ» їй були завдані тяжкі тілесні ушкодження. Справедливим і розумним розміром моральної шкоди позивач вважає суму 900 000,00 грн. На підставі викладеного, позивач просила про задоволення позову. 17 вересня 2019 року представник позивача подала клопотання про витребування доказів, в якому просила витребувати у Київської місцевої прокуратури № 10 копії матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016100100015763, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 грудня 2016 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (номер судової справи № 761/20607/17), в тому числі висновок експерта № 250/Е; наказ (розпорядження) № 321-п від 01 грудня 2015 року; шляховий лист № 675646 від 10 грудня 2016 року, обвинувальний акт, тощо. 17 вересня 2019 року представник позивача подала клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної вироком суду у справі №761/20607/17 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що розглядається в порядку кримінального судочинства в Шевченківському районному суді м. Києва. Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року в задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено. 22 жовтня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в кому вказано на те, що на час подання позовної заяви відсутній вирок суду, який би належним чином встановив вину працівника КП «Київпастранс». Відповідач заперечує проти позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди на суму 1045,73 грн. Так, чеки від 23 грудня 2016 року №033289126588, від 14 грудня 2016 року №033289126588 є оплатою послуг КП «Київський метрополітен», що не має жодного відношення до лікування позивача. Чеки від 17 грудня 2016 року №363872426558 на суму 21,98 грн, від 17 грудня 2016 № 363872426558 на суму 18,92 грн є покупками продовольчих товарів, що використовуються в повсякденному побуті і також не мають відношення до призначень лікарів чи лікування загалом. Також чеки від 21 грудня 2016 року № 329827426550, від 21 січня 2017 року (Аптека № 13) на загальну суму 320 грн та від 14 січня 2017 року на суму 278,05 грн, що долучені до матеріалів справи не є чіткими, а отже неможливо встановити, які ліки, у якій кількості, ким та на підставі чого були придбані. Позивач обґрунтувала моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їй моральних страждань, які може встановити лише експерт-психолог. Належним доказом в даній ситуації може бути висновок експерта щодо стану здоров`я позивача і обумовленості негативних емоційно-вольових переживань погіршенням стану здоров`я. 21 листопада 2019 року сторони подали заяви про проведення підготовчого судового засідання без їхньої участі. Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року зупинено провадження у зазначеній справі. 05 січня 2021 року позивач подала клопотання про відновлення провадження у справі з підстав того, що 18 листопада 2020 року ухвалою Київського апеляційного суду було залишено в силі вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року, яким [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 05 січня 2021 року позивач подала відповідь на відзив, де вказано про те, що вироком Шевченківського районного суду від 24 липня 2020 року, залишеним в силі ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Таким чином, твердження представника відповідача про відсутність вироку щодо [PERSON] є безпідставними. Крім того, заперечення представника відповідача щодо чеків від 23 грудня 2016 року №033289126588, від 14 грудня 2016 року №033289126588; від 17 грудня 2016 року №363872426558 на суму 21,98 грн, від 17 грудня 2016 №363872426558 на суму 18,92 грн та від 21 грудня 2016 року №329827426558, від 21 січня 2017 року (Аптека №13) на загальну суму 320 грн та від 14 січня 2017 року на суму 278,05 грн також є необґрунтованими, оскільки за змістом частини 1 ст. 1195 ЦК України юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я зобов`язана відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, стороннього догляду тощо. Таким чином, позивач надала належні та допустимі докази, які підтверджують понесені нею витрати, пов`язані із її лікуванням внаслідок отримання нею тяжких тілесних ушкоджень в результаті ДТП, яка відбулась з вини [PERSON] Разом з тим, представник позивача звернулась до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС із заявкою на проведення психологічної експертизи стосовно завданої [PERSON] моральної шкоди. Ухвалою суду від 19 січня 2021 року провадження у справі відновлено. 01 березня 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме: висновку експерта від 18 лютого 2021 року № СЕ-19/111-20/62788-ПС. 01 березня 2021 року представник позивача подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з КП «Київпастранс» 26883,87 грн майнової шкоди та 3 888 000 грн моральної шкоди. Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року підготовче провадження у справі закінчено та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав в розмірі, зазначеному в заяві про збільшення позовних вимог. Представник відповідача позов визнав частково, просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 25 883, 87 грн, витрат на проведення експертизи в розмірі 5 076 грн. та стягнути завдану моральну шкоду в розмірі завданої матеріальної шкоди, а саме 25 883, 87 грн. У задоволенні решти позовних вимог просив відмовити. Суд, заслухавши думку сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд установив, що 10 грудня 2016 року приблизно о 15 год. 10 хв. [PERSON] , керуючи технічно справним тролейбусом «МАЗ», б. н. 3718 , рухалась по вул. О.Теліги зі сторони вул. Ольжича в напрямку вул. Кирилівської (колишня вул. Фрунзе) в м. Києві та на зупинці громадського транспорту «Парк відпочинку», що розташована навпроти будинку № 37, на вул. О.Теліги в м. Києві зупинила керований нею тролейбус, з метою проведення висадки та посадки пасажирів. Під час висадки і посадки, через двері салону тролейбусу, виходили і заходили пасажири. Останньою через середні двері салону виходила пасажирка [PERSON] . В той момент, коли пасажирка [PERSON] виходила з салону тролейбусу та ще не закінчила вихід, водій [PERSON] проявила неуважність до даної дорожньої обстановки та натиснула кнопку зачинення дверей, не переконавшись, що всі пасажири закінчили вихід із салону тролейбуса і мала намір розпочати рух. Грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3 «б»; 10.1; 21.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10.10.2001 року, [PERSON] невірно оцінила дорожню обстановку, проявила неуважність, не впевнилась у завершенні висадки та посадки пасажирів в салоні керованого нею тролейбусу та повного зачинення дверей, не переконалась перед початком руху, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого допустила випадіння пасажирки [PERSON] , з подальшим наїздом заднім правим колесом керованого нею тролейбуса на нижню кінцівку останньої. Внаслідок проявленої кримінально караної необережності, водієм [PERSON] та порушення нею правил безпеки дорожнього руху, визначених ПДР України, пасажирці тролейбусу [PERSON] , в результаті наїзду колесом тролейбусу, згідно висновку експерта № 250/Е, заподіяно тяжке тілесне ушкодження. Відповідно до висновку експерта № 12-1/967 «В даній дорожній ситуації водій тролейбуса «МАЗ» бортовий номер 3718 [PERSON] повинна була керуватися вимогами пунктів: 10.1; 21.4 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації водій тролейбуса «МАЗ» бортовий номер 3718 [PERSON] мала технічну можливість уникнути падіння пасажира [PERSON] , шляхом виконання вимог пунктів: 10.1; 21.4 ПДР України. В даній дорожній ситуації в діях водія тролейбуса «МАЗ» бортовий номер 3718 [PERSON] експертом, з технічної точки зору вбачаються невідповідності вимогам пунктів: 10.1; 21.4 Правил дорожнього руху України. Причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія тролейбуса «МАЗ» бортовий номер 3718 [PERSON] вимогам пунктів: 10.1; 21.4 Правил порожнього руху України». Такі дії [PERSON] , органом досудового розслідування кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року, [PERSON] , [INFO] , визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Відповідно до вимог ст. 75 КК України, від призначеного основного покарання [PERSON] , [INFO] , звільнено з випробуванням, призначивши їй іспитовий строк 3 (три) роки. Згідно з наказом (розпорядженням) № 321-п від 01 грудня 2015 року [PERSON] прийнято на роботу у Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3 КП «Київпастарнс» водієм тролейбуса 3-го класу з повною матеріальною відповідальністю. Шляховим листом № 675646 від 10 грудня 2016 року, виданим [PERSON] , підтверджується, що вона була водієм, кондуктором тролейбусу «МАЗ», бортовий номер № 3718 , який рухався по маршруту № 27. Таким чином, під час зазначеної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] перебувала в трудових правовідносинах з Тролейбусним ремонтно-експлуатаційним депо № 3 КП «Київпастарнс» та спричинила тяжке тілесне ушкодження [PERSON] під час виконання своїх трудових обов`язків. Також судом з`ясовано, що згідно з посвідченням № 69 від 06 липня 2012 року [PERSON] є заслуженим майстром спорту України з черлідінгу. [PERSON] з 01 вересня 2017 року є студенткою Національного університету фізичного виховання і спорту України. Згідно з характеристикою всеукраїнської федерації черлідингу груп підтримки спортивних команд від 17 липня 2018 року № 1/17-07В [PERSON] з 2009 року до 2013 року була членом Національної збірної команди України з черліденгу, з вересня 2016 року - тренер-репетитор Національної збірної команди України з черліденгу, з 2017 року - член тренерської Ради Всеукраїнської федерації черліденгу груп підтримки спортивних команд. Згідно з випискою із медичної картки амбулаторного стаціонарного хворого № 16965 Київської міської клінічної лікарні №12 від 06 січня 2017 року [PERSON] поступила 10 грудня 2016 року з діагнозом: відкритий перелом обох кісток правої гомілки у н/3 зі зміщенням уламків. Здавленням м`яких тканин. Садина правої гомілки. Стан після блокуючого Інтрамедулярного остеосинтеза правої гомілки (20 грудня 2016 року). Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного стаціонарного хворого №1426 Київської міської клінічної лікарні №12 від 06 лютого 2017 року [PERSON] поступила в плановому порядку 30 січня 2017 року для видалення блокуючого гвинта стержня. Згідно з випискою із медичної картки амбулаторного стаціонарного хворого №4940 Київської міської клінічної лікарні №12 від 11 квітня 2018 року [PERSON] поступила в плановому порядку 27 березня 2018 року для проведення операції видалення метало фіксаторів правої гомілки. Як підтверджується видатковою накладною №19-12/16 від 13 грудня 2016 року та квитанцією до прибуткового касового ордера №157 від 13 грудня 2016 року [PERSON] сплатила за набір для остеосинтезу перелому великогомілкової кістки інтрамедулярним стержнем 15800,00 грн. Згідно з наданими [PERSON] фіскальними чеками за період з 10 грудня 2016 року до 27 березня 2018 року майнові витрати становлять 26883,87 грн. Відповідно до висновку експерта від 18 лютого 2021 року № СЕ-19/111-20/62788-ПС ситуація, в яку потрапила [PERSON] зумовила порушення в основних сферах її життєдіяльності, що протягом тривалого часу унеможливило її повноцінне соціальне функціонування як особистості. Дорожньо-транспортна пригода мала суттєвий психотравмувальний вплив на основні сфери її життєдіяльності. [PERSON] завдано психічних страждань (моральної шкоди) умовами ситуації, що досліджується. Можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання [PERSON] відповідно до формули дорівнюють 648 мінімальних заробітних плат. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 1 статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина 1 статті 1172 ЦК України). У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про практику в справах про відшкодування маральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП України), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частинами третьою та четвертою статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] як працівника КП «Київпастранс», яка вироком суду у справі № 761/20607/17, що набрав законної сили, була визнана винною у скоєнні вказаної дорожньої транспортної пригоди, позивачу завдано майнової шкоди, яка полягає у понесенні нею витрат на придбання ліків та проходження лікування тілесних ушкоджень, отриманих нею в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 10 грудня 2016 року в розмірі 26 158, 14 грн, що підтверджується відповідними доказами. Разом з тим, [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що витрати, понесені нею за фіскальними чеками від 23 грудня 2016 року №033289126588, від 14 грудня 2016 року №033289126588 від 17 грудня 2016 року №363872426558 на суму 21,98 грн, від 17 грудня 2016 року №363872426558 на суму 18,92 грн стосуються наслідків дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 10 грудня 2016 року, оскільки не містять в собі відповідної інформації щодо підтвердження витрат позивача на лікування у розумінні приписів статті 1195 ЦК України. Що стосується чеків від 21 грудня 2016 року №329827426550 на суму 56,78 грн та від 14 січня 2017 року на суму 278,05 грн, то з них не вбачається які ліки, у якій кількості були придбані, тому вони не є належними та недопустимими доказами понесених [PERSON] витрат внаслідок вказаної дорожньої транспортної пригоди. Крім того, суд вважає, що неправомірними діями відповідача [PERSON] також заподіяно й моральної шкоди, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із ушкодженням її здоров`я, що також підтверджується висновком експерта від 18 лютого 2021 року. Враховуючи принципи розумності, справедливості, пропорційності, з огляду на те, що [PERSON] в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжке тілесне ушкодження, яке унеможливлює повернення до звичного способу життя - систематичного зайняття спортом в зв`язку з професією, що й зумовило порушення в основних її сферах життєдіяльності та суттєвий психотравмувальний вплив, тому при визначенні розміру моральної шкоди, слід дійти висновку про її компенсацію в розмірі 300 000,00 грн. Отже, суд установив причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями [PERSON] як працівника КП «Київпастранс» та завданою позивачу майновою та моральною шкодою, що є підставою для обов`язкового відшкодування відповідачем заподіяної [PERSON] шкоди, як завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, що має бути відшкодована юридичною особою, з якою заподіювач перебував у трудових відносинах Враховуючи наведене, суд приходить до висновку часткове задоволення позову. Відповідно до положень частини першої, пункту частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, з КП «Київпастранс» на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати з оплати експертизи в розмірі 5 076,00 грн. та в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 536, 80 грн.

Outcome: partial