Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

19 липня 2019 року [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та малолітньому сину [PERSON] , у користуванні квартирою [ADDRESS] , примусово вселивши [PERSON] та [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником 9/50 частини житлового будинку з господарчими будівлями за адресою [ADDRESS] , відповідно до договору дарування [NUMBER] /841623 від 05.03.2009р. 20 вересня 1995 року вона уклала шлюб з відповідачем. 03.11.2009 року за згоди власників будинку [PERSON] та відповідача її було поставлено на реєстраційний облік за місцем проживання за вказаною адресою. Від шлюбу сторони мають двох синів: малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які також зареєстровані за вказаною адресою. З 1993 року позивач постійно проживає за адресою [ADDRESS] . Під час спільного проживання у шлюбі, вона добросовісно виконувала свої подружні обов`язки, доглядала за квартирою, підтримувала її в належному стані. Крім того, частина будинку у якій мешкала сім`я була капітально відремонтована, для ремонту вкладались спільні кошти її та відповідача. На даний час виникла ситуація, що відповідач став вести себе агресивно по відношенню до неї та їх малолітнього сина. Вимагає залишити житло та знятися з реєстраційного обліку у частині будинку, яка на цей час є його власністю. Крім того, став погрожувати, що виселить її з сином з будинку, в якому вони зареєстровані та намагаються проживати. У листопаді 2018 року діями відповідача їй було завдано тілесні ушкодження, однак намагаючись зберегти сім`ю, вона не звернулася до правоохоронних органів для притягнення його до кримінальної відповідальності. Відповідач не дозволяє користуватися предметами домашнього вжитку, особистими речами, речами особистої гігієни, одягом та усім майном, яке придбано у період шлюбу за спільні кошти та перебуває у квартирі. На цей час відповідач подав позов про розірвання шлюбу та в черговий раз позбавив її та малолітнього сина можливості користуватися житлом, тому була змушена звернутись до суду. Ухвалою від 05.08.2019 р. у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою від 27.11.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 24.04.2020р. позивач [PERSON] направила клопотання про розгляд справи у її відсутність у зв`язку із карантином, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача 24.04.2020р. направив заяву про розгляд справи у його відсутність у зв`язку із веденням в Україні карантину, просив відмовити у задоволенні позову. Просив врахувати, що відповідач не чинить перешкод позивачу та малолітньому сину у користування житлом, вона має ключі та безперешкодну можливість прибувати до житла. Також зазначав, що докази виклику поліції за місцем проживання були подані вже після звернення до суду з даним позовом. Представником служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві ради 26.09.2019р. направлено пояснення в яких просив проводити розгляд справи у його відсутність. Просив ухвалити рішення яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів малолітньої дитини. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляли. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Встановлено, що на підставі договору дарування ВМІ/841623 від 05.03.2009р. [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 9/50 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 174405962 від 19.07.2019р.(а.с.15-17). Як вбачається з відмітки в паспорті громадянина України серії [NUMBER] , 20.09.1995 року Центральним ВДРАЦС РС Полтавського МУЮ зареєстровано шлюб між сторонами. Окрім того, згідно відмітки, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Від шлюбу сторони мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Відомості про місце реєстрації неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суду не надані. Згідно пояснень сторін, та копії ухвали про відкриття провадження від 02 травня 2019 року, на даний час у провадженні Октябрського районного суду м.Полтави перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Дані про наявність прийнятого рішення суду не надані. Відповідно до вимог ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником ( ч.1 ст.405 ЦК України). При винесенні рішення судом взято до уваги, що право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом або правом користування ним, нормальне існування дитини неможливе. Згідно зі ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конституційним правом кожної дитини є право на житло. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Обмеження прав дитини є незаконним. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Як вбачається з матеріалів справи, у в своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що відповідач перешкоджає їй та неповнолітньому сину [PERSON] у користуванні житлом за їх місцем реєстрації, а також просить вселити у квартиру [ADDRESS] . У вказаній позовній заяві місце проживання [PERSON] зазначено кв. [ADDRESS] . У підтвердження позовних вимог позивачем надана довідка дільничного офіцера Полтавського відділу ГУНП в Полтавській області від 10.09.2019р. в тому, що 12.08.2019р. до Полтавського відділу ГУНП в Полтавській області надійшла заява [PERSON] про домашнє насильство. В ході проведення перевірки встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , у заявниці та її чоловіка виник конфлікт з приводу того, що останній не впускав заявницю додому. Зі слів заявниці, в даний час у них з чоловіком іде процес розлучення , дані ситуації виникають постійно ( а.с.45). Суд критично оцінює вказану довідку, оскільки перешкоджання у користування житлом позивач зазначає як підставу звернення до суду з позовом для захисту своїх та неповнолітнього сина прав, однак вказані в довідці події мали місце вже після звернення [PERSON] з даним позовом до суду, саме у серпні 2019 року. Будь-яких даних про наявність перешкод проживати їй та дитині у вказаному житлі та їх не проживання, на час звернення до суду , з вказаним позовом не надано. При цьому суд приймає до уваги, що і в обґрунтуванні позову, [PERSON] на час звернення до суду зазначала, що відповідач вимагає залишити житло та знятися з обліку, не дозволяє користуватися предметами домашнього вжитку, погрожував, що виселить із будинку, що свідчить вона та син проживають у вказаному будинку, проте будь яких дій з боку відповідача щодо їх виселення вчинено не було. В матеріалах справи відсутні об`єктивні дані, і позивач не зазначає в позові, що вона та син не мешкають за цією адресою, як на даний час так і на час звернення до суду . У всіх заявах та звернення наданих до суду позивач зазначає своє місце проживання і як адресу для листування [ADDRESS] . Згідно наданого позивачем акту обстеження житлово-побутових умов, складеного зав. сектором з питань опіки та піклування служби у справах дітей від 06.09.2019 року, проведеного за адресою: [ADDRESS] , та складеного за заявою [PERSON] слідує, що хлопчик разом з матір`ю проживає за цією адресою. Також в акті зазначено, що зі слів заявника, за вказаною адресою окрім неї та сина проживає ще четверо осіб. Разом з тим, вказаний акт не містить будь-яких даних щодо мети проведення цього обстеження, як це передбачено Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини затвердженого Постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866, оскільки застосований бланк акту обстеження є додатком до цього порядку і стосується зокрема дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Тому , даний акт також не може однозначно свідчити, що відповідач [PERSON] на час звернення до суду чинив перешкоди у користуванні житлом і висилив позивачів з житлового приміщення за адресою [ADDRESS] . Вказаний акт складено вже після звернення до суду. Матеріали справи взагалі не містять документів в яких було б зазначено в тому числі і позивачем [PERSON] адресу її місця проживання чи перебування та дитини, як [ADDRESS] . Враховуючи викладене, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів , що на час звернення до суду відповідач порушував її права та права дитини на проживання в квартирі [ADDRESS] , що неповнолітній [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed