Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

17 березня 2015 року громадянин [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обгрунтування якого вказав, що в 2013 році він уклав з відповідачем договір банківського кладу (депозиту). В 2014 році по закінченню строку договору він звернувся до банку із завою про повернення депозиту та виплати нарахованих відсотків, але йому було відмовлено з посиланням на те, що банк не спроможний здійснити виплату. У зв'язку з цим йому було запропоновано відкрити рахунок в іншому банку, куди ПАТ «Дельта Банк» здійнисть перерахування грошових коштів для їх отримання вкладником. Позивач на ці умови погодився, але відповідачем грошові кошти так і не були перераховані. Посилаючись на те, що банк безпідставно відмовляється повернути йому суму банківського вкладу, що свідчить про невиконання з його боку зобовязань за договором банківського вкладу та порушення права власності позивача на грошові кошти, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором банківського кладу (депозиту) в розмірі 497 573 гривень 95 копійок, які складаються з внеску (депозиту) та нарахованих банком відсотків, а також вимушені витрати по сплаті комісії за здійснення перерахунку коштів в розмірі 10 434 гривні 09 копійок. 15 вересня 2015 року позивачем подана заява про зменшення позовної вимоги про стягнення заборгованості за договором банківського кладу (депозиту) до 297 573 гривень 95 копійок, яка обгрунтована тим, що 30 червня 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб йому було виплачено в рахунок погашення заборгованості за договором банківського кладу (депозиту) 200 000 гривень. Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права. В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи, оскільки він належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Участь представника відповідача в судовому засіданні була забезпечена судом в режимі відеоконференції. В одному з судових засідань представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Після перерви представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, на поставлені йому в судовому засіданні запитання відповіді суду не надав. Враховуючи, що про час та місце розгляду справи відповідач належним чином повідомлений, повторна неявка його представника в чергове судове засідання не перешкоджає апеляційному розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Перевіряючи відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повному обсязі не відповідає, оскільки правильно встановивши обставини справи, суд зробив помилковий висновок про необґрунтованість позову та не врахував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до правовідносин сторін. Судом встановлені наступні факти. 04 листопада 2013 року [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір № 005-12517- 041113 банківського вкладу (депозиту) «Коло друзів-2-13 для пенсіонерів (Коло 4)» у доларах США. Відповідно до умов вказаного договору ПАТ «Дельта Банк» (банк) громадянин [PERSON] (вкладник) вносить в банк грошовий вклад в розмірі 20 000 доларів США на строк до 09 листопада 2014 року, а банк приймає цей вклад та відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № 26354110067292, на який нараховує відсотки в розмірі 10,25% річних. Договором передбачено, що на депозитний рахунок впродовж строку залучення вкладу допускаються додаткові внески коштів, що разом із 20 000 доларів США складають вклад. Нараховані проценти за вкладом виплачуються щомісячно шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника з використанням платіжної картки, відкритий в установі банку. Вклад виплачується вкладнику по закінченню строку залучення вкладу шляхом виплати готівкою в касі відділення банку, в якому вклад було оформлено. Договір діє до його повного виконання сторонами. 04 листопада 2013 року вкладник [PERSON] вніс на вкладний (депозитний) рахунок № 26354110067292 грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США. По закінченню строку договору вкладник [PERSON] не зміг отримати депозит з нарахованими відсотками, з приводу чого звернувся до ПАТ «Дельта Банк» за роз'ясненнями. Листом від 27 листопада 2014 року за № 05-2520177 ПАТ «Дельта Банк» повідомив вкладника про обмеження вилучення суми коштів з поточного рахунку в іноземній валюті в один операціний день в межах еквіваленту 15 000 гривень. У зв'язку з неможливістю отримати вклад з нарахованими відсотками сторони погодили, що на суму банківського вкладу (депозиту) з нарахованими відсотками ПАТ «Дельта Банк» здійснить грошовий переказ на відкритий вкладником поточний рахунок в ПАТ «Сбербанк Росії», де вкладник зможе його отримати у повному обсязі. За проведення такого переказу вкладник [PERSON] 02 грудня 2014 року сплатив ПАТ «Дельта Банк» комісію в розмірі 10 434 гривні 09 копійок по квитанції № 97267758, а ПАТ «Дельта Банк» оформив платіжне доручення в іноземній валюті № 1 від 02 грудня 2014 року для переказу за допомогою платіжної системи переказів SWIFT грошових коштів у розмірі 23 085,07 доларів США (депозит з нарахованими відсотками) з рахунку в ПАТ «Дельта Банк» на рахунок в ПАТ «Сбербанк Росії». Однак, цей платіж ПАТ «Дельта Банк» так і не здійснив, а отримані від вкладника комісійні кошти не повернув. З 03 березня 2015 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 51 від 02 березня 2015 року в ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію на строк до 02 червня 2015 року, яку подовжено на строк до 02 вересня 2015 року та до 04 жовтня 2017 року відповідними рішеннями № 71 від 08 квітня 2015 року та № 181 від 02 жовтня 2015 року. Після запровадження тимчасової адміністрації Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в рахунок погашення заборгованості за договором банківського кладу (депозиту) позивачу було виплачено 200 000 гривень відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказані факти підтверджені письмовими доказами, що знаходяться у справі та досліджені судом з дотриманням норм процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на задоволення своїх вимог як кредитор виключно в межах процедури ліквідації банку в порядку, визначеному ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тобто в розмірі 200 000 гривень, які вже виплачені на момент вирішення справи. Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права. Судом встановлено, і це визнається сторонами, що банківський вклад (депозит) підлягав поверненню після 09 листопада 2014 року. Вкладник звернувся до банку із заявою про повернення депозиту з нарахованими відсотками одразу після цього строку та вживав заходів для отримання грошових коштів. Сторони вже 02 грудня 2014 року погодили порядок повернення коштів шляхом здійснення грошового переказу до іншого банку. Ці події мали місце задовго до того, як 03 березня 2015 року було запроваджено процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. З вказаної підстави до правовідносин сторін не підлягають застосуванню норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Саме з вказаної підстави апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції по вказаній справі, не приймає до уваги правовий висновок, висловлений в постанові Верховного суду України від 20 січня 2016 року по справі № 6-2001ц15, на який посилається представник відповідача в своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу. У зв'язку з вищевикладеним з підстав невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права ухвалене судом першої інстанції рішення на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. До правовідносин сторін підлягають застосуванню норми цивільного права про договірні зобов'язання, які виникли з договору банківського вкладу (депозиту). З огляду на закріплене в ст.1058 ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, банківський вклад (депозит) це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Порушенням зобовязання, у відповідності зі ст.ст.610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Встановлено, що правовідносини сторін мають зобов'язальний характер на підставі договору банківського вкладу (депозиту), відповідно до умов якого відповідач (банк) не виконав свого зобов'язання повернути позивачу (вкладнику) депозит з нарахованими відсотками в обумовлений договором строк. Доводи відповідача про те, що зобов'язання банку за договором виконані 28 листопада 2014 року, коли грошові кошти були перераховані на банківський рахунок вкладника в ПАТ «Дельта Банк» , на увагу не заслуговують, оскільки це протирічить нормам матеріального права та судовій практиці. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом зазначеної норми закону та ст. 1058 ЦК України, яка регулює правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом. У разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним (зазначений правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-140цс13). Судом встановлено, що за умовами укладеного сторонами договору банківського вкладу (депозиту) на ім'я вкладника [PERSON] в ПАТ «Дельта Банк» було відкрито поточний банківський рахунок, на який банк мав перерахувати кошти для повернення вкладу. Згідно з договором вклад (депозит) мав бути повернутий банком 09 листопада 2014 року, насправді кошти були перераховані на відкритий в поточний банківський рахунок вкладника 28 листопада 2014 року, а реальну можливість зняти ці кошти з рахунку готівкою або ж розраховуватися ними з допомогою платіжної банківської картки вкладник не має можливості до сьогоднішнього часу. За таких обставин зобов'язання банку перед вкладником не можна вважати виконаними. Отже, права вкладника є порушеними і підлягають судовому захисту, оскільки згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. До правовідносин сторін підлягають застосуванню, крім норм цивільного права про договірні зобов'язання, також норми про захист права власності з огляду на те, що готівкові гроші є речами та об'єктом права власності, а неможливість отримати власні грошові кошти з точки зору українського законодавства та міжнародних норм права є порушення права власності. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статя 41 Конституції України визначає, що права власності є непорушним. \~ Цей конституційний принцип закріплений в ст.321 ЦК України, в якій зазначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За договором банківського вкладу (депозиту) грошові кошти, що передані вкладником у готівковій формі, приймаються в касі банку та обліковуються на іменному вкладному (депозитному) рахунку. Банк набуває права власності на грошові кошти, тобто певні матеріальні обєкти у вигляді купюр та монет відповідного номіналу. У свою чергу банк використовує ці кошти на власний розсуд, здійснюючи активні та пасивні операції. Відповідно до ч. 1 ст.\~317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, у вкладника є пряме право вимоги до банку про повернення вкладу. Враховуючи положення ч. 4 ст.\~319 ЦК України, якою визначено, що власність зобовязує, банк зобовязаний виплатити вкладенику суму вкладу (депозиту) та проценти на нього. Сторони визнають, що поверненню вкладнику [PERSON] підлягали грошові кошти в розмірі 23 085,07 доларів США, які складаються з депозиту та нарахованих відсотків (зазначений розмір вказаний в платіжному дорученні №1 від 02 грудня 2014 року). На момент подання позову вказана сума в національній грошовій одинці України становила 497 573 гривень 95 копійок, виходячи з офіційного курсу гривні щодо іноземних валют. 30 червня 2015 року в рахунок погашення заборгованості за договором банківського кладу (депозиту) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу було виплачено 200 000 гривень відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Таким чином, не погашена заборгованість відповідача перед позивачем за договором банківського кладу (депозиту) становить 297\~573 гривень 95 копійок, які підлягають стягненню. Також до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми цивільного права про безпідставно набуте майно, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку про те, що цей вид позадоговірних зобовязань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали. Встановлено, що позивач 02 грудня 2014 року перерахував відповідачу комісію в розмірі 10 434 гривні 09 копійок в обмін на зобовязання банку вчинити грошовий переказ депозиту з нарахованими відсотками в розмірі 23 085,07 доларів США з рахунку позивача в ПАТ «Дельта Банк» на його рахунок в ПАТ «Сбербанк Росії». Враховуючи, що ці дії не були вчинені банком, отримані відповідачем гроші утримуються відповідачем безпідставно, а тому підлягають стягненню на користь позивача на підставі ст.1212 ЦК України. Зазначені суми підлягають стягненню на користь позивача безпосередньо з ПАТ «Дельта Банк», який на момент вирішення справи не ліквідований. Що стосується положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», то вони враховані апеляційним судом. Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку \~це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02 жовтня 2015 року визначено, що процедура ліквідації триватиме два роки до 4 жовтня 2017 року включно. Розпочата процедура ліквідації банку не скасовує завдання суду захистити порушене відповідачем право позивача. До того ж рішення суду про стягнення з банку грошових коштів не надає позивачу ніяких переваг в порівнянні з іншими кредиторами, а лише надає можливість приймати участь у заходах з підготовки та проведення задоволення вимог кредиторів банку на загальних підставах відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та інших нормативно-правових актів. Підсумовуючи наведене,

Outcome: approved