Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

18 вересня 2018 року [PERSON] на підставі на ст.ст. 84, 180, 181, ч. 2 ст. 182, ч. 1 ст. 184, ч. 1 ст. 191 СК України звернулася з позовом до суду і просить збільшити розмір аліментів, призначених виконавчим листом Летичівського районного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2015 року по справі №678/216/15-ц, №2-678-272/15, та стягувати з [PERSON] аліменти на її користь на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином [PERSON] повноліття. Також позивач просить допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у шлюбі, який 09 квітня 2015 року рішенням суду розірвано. За час шлюбу у сторін народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем. Згідно виконавчого листа суду від 02 жовтня 2015 року стягнуто з відповідача аліменти на користь позивача на утримання синів в розмірі 650 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 22 липня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. На теперішній час значно зросли ціни та витрати на утримання дитини, коштів, які надає відповідач, не вистачає навіть на необхідний мінімум для їх дітей, які часто хворіють респіраторними захворюваннями, тому для покращення імунітету та профілактики захворювань позивач змушена придбавати відповідні вітами та ліки. Позивач з дітьми проживає в м. Лісабон, Португалія, де сини навчаються, їх навчання за кордоном потребує значних затрат на харчування, придбання їм одягу та канцелярських товарів, на розвиток їх розумових здібностей. Відбулися зміни у законодавстві і мінімальний розмір аліментів збільшено з 30 відсотків до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв`язку з цим встановлений виконавчим листом від 02 жовтня 2015 року розмір аліментів не відповідає законодавчо визначеному мінімальному розміру аліментів. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки періодично займається тимчасовими заробітками за кордоном, він є фізично здоровим, має у власності житловий будинок в с. Ставниця, аліменти нікому не платить, тому може сплачувати аліменти на утримання їх дітей, його дохід не регулярний та мінливий. 20 вересня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі. В жодне судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. 21 січня 2019 року позивач подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання не з`явився. 25 червня 2019 року представник відповідача адвокат Говорецький Г.Б. подав суду заперечення на позовну заяву згідно яких просить в задоволенні позову щодо сплати аліментів на [PERSON] відмовити повністю, а на [PERSON] відмовити в частині збільшення понад 50% від прожиткового мінімуму для дитини його віку. Така позиція обґрунтована тим, що [INFO] [PERSON] став повнолітнім. Позивач надала копії документів про те, що він навчався у школі у 2015/2016 роках, але будь-якої іншої інформації про те, що він продовжує навчання, не надано, як не надано й доказів того, що після досягнення повноліття [PERSON] потребує матеріальної допомоги (ст. 199 СК України), у зв`язку з чим правових підстав для стягнення аліментів на нього немає. Відповідачу відомо, що позивач працевлаштована, має постійний заробіток і має можливість утримувати своїх дітей, однак про це замовчує, проте дана обставина відповідно до ст. 200 СК України має бути врахована судом. На даний час відповідач не працевлаштований, заробітку не має, він має іншу сім`ю, на утриманні перебуває малолітній син [PERSON] , [INFO] , а дружина [PERSON] перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, його батьки важко хворіють, батько нещодавно переніс складну операцію і потребує постійного догляду та дороговартісного лікування. Відповідач погоджується на сплату аліментів на молодшого сина [PERSON] на його утримання в розмірі 50% прожитого мінімуму для дитини його віку. Однак, відповідач заперечує стосовно збільшення розміру аліментів до 1500 грн., оскільки через відсутність заробітку та наявність утриманців не має можливості сплачувати аліменти у такому розмірі. Крім того, представник відповідача просить суд врахувати, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. В назване судове засідання сторони не з`явилися. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи розгляд справи проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши докази по справі суд встановив наступні обставини. Згідно свідоцтв про народження [PERSON] народився [INFO] , [PERSON] народився [INFO] , їх батьками є [PERSON] і [PERSON] . Заочним рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 09 квітня 2015 року (справа №678/18/15-ц, провадження №2-678-66/15) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14 травня 2000 року, розірвано. Рішенням Летичівського районного суду від 02 жовтня 2015 року (справа №678/216/15-ц, провадження №2-678-272/15) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі по 650 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 22 липня 2015 року до досягнення дітьми повноліття. Рішенням Летичівського районного суду від 01 листопада 2016 року (справа №678/92/16-ц, провадження №2-678-147/16) [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. У ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (вирішення питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з певною метою). Як зазначено у ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. За приписами ч. 1 ст. 180 СК України, які кореспондуються зі ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У ч. 1 ст. 182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У абз. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова Пленуму) від 15 травня 2006 року судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 ст. 182 СК України законодавець визначив, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За приписами ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В азб. 1 п. 23 Постанови Пленуму судам роз`яснено, що відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. В ч. 3 ст. 181 СК України передбачено підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але законодавець не пов`язує їх зі способом присудження. В свою чергу ст. 192 СК України лише вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, позивач [PERSON] до позовної заяви додала ряд документів португальською мовою, які перекладені перекладачем на українську мову. Зокрема, згідно посвідок на проживання, які видані [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживають по [ADDRESS] , [PERSON] . В усіх зазначених посвідках на проживання вказано, що вони дійсні до [INFO] . Тобто, станом як на час подання позову до суду, так і на час розгляду справи в суді, вказані документи не можуть слугувати належним і допустимим доказом для підтвердження тих обставин, про які у них зазначається, оскільки термін їх дії закінчився. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Зі змісту письмових заперечень на позовну заяву, що подана представником відповідача, випливає, що факт проживання позивача та спільних дітей сторін у Португалії станом на час розгляду справи в суді фактично визнається. Зазначене, у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, дає підстави суду визнати дану обставину встановленою. Із наданих позивачем довідок про навчання, що видані 28 січня 2016 року уповноваженою особою у Португалії, вбачається, що [PERSON] відповідальна за освіту учнів [PERSON] і [PERSON] , які навчаються у Португалії. Водночас, у даних довідках про навчання вказано лише відомості про 2015/2016 навчальний рік. Отже, і зазначені документи станом як на час подання позову до суду, так і на час розгляду справи в суді, не можуть слугувати належним і допустимим доказом, оскільки містять інформацію, яка була актуальною станом на 2015/2016 навчальний рік. В зв`язку із зазначеним, суд погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що позивач [PERSON] не надала суду належних і допустимих доказів, які свідчать про навчання дітей саме у період розгляду справи судом. Позивач у позовній заяві стверджувала, що у рішенні Летичівського районного суду від 01 листопада 2016 року (справа №678/92/16-ц, провадження №2-678-147/16) дана оцінка на предмет належності та допустимості посвідкам на проживання і довідкам про навчання спільних дітей сторін, тому ці обставини є встановленими і не підлягають доказуванню. Суд частково погоджується з даним твердженням, адже дійсно рішення суду було ухвалено 01 листопада 2016 року, вказані посвідки та довідки про навчання були дійсними на час подання позову про позбавлення відповідача батьківських прав, тому й були оцінені судом як належні та допустимі докази. Водночас, будь-яких даних, які б підтверджували навчання дітей станом на 2018-2020 роки, позивачем не надано. Позивач як на підставу для задоволення позову зазначала, що має місце зростання цін та витрат на утримання дітей, а коштів, які надає відповідач, не вистачає, діти часто хворіють у зв`язку з чим вона змушена придбавати відповідні вітами та ліки, діти проживають та навчаються у м. Лісабон, Португалія, а їх навчання потребує значних затрат на харчування, придбання їм одягу та канцелярських товарів, на розвиток їх розумових здібностей. В свою чергу відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки має тимчасові заробітки за кордоном, є фізично здоровим, має у власності житловий будинок в с. Ставниця, аліменти нікому не платить. Суд із такими твердженнями позивача частково погоджується, адже дійсно відповідач є працездатного віку, хоча він створив нову сім`ю і позбавлений батьківських прав відносно спільних з позивачем дітей, однак не втратив обов`язку щодо їх утримання. Відповідач та його представник не спростували, що він має певні захворювання і не спроможний працювати та сплачувати аліменти на дітей. Проте, інші доводи позивача не знайшли свого підтвердження, адже будь-яких доказів про навчання спільних з відповідачем дітей станом на 2018-2020 роки, про тимчасові заробітки відповідача за кордоном, про наявність у нього нерухомого майна, не доведено. В свою чергу, відповідач також не довів належними чи допустимими доказами ті обставини, на які він посилається. Зокрема, ним не надано будь-яких доказів того, що його батьки хворіють, його батько переніс важку операцію і потребує постійного догляду і дороговартісного лікування, не підтверджено й того, що позивач працевлаштована у м. Лісабон, Португалія, де має постійний заробіток і здатна самостійно утримувати 2 дітей. Відповідач визнає, що він не працює, хоча будь-яких доказів про це суду не надав. Враховуючи зазначене, суд вважає обґрунтованими твердження позивача, що відповідач має не регулярний та мінливий дохід. Крім того, відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] [INFO] 2015 року уклали шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Отже, на даний час відповідач [PERSON] створив нову сім`ю у якій у нього на утриманні перебуває малолітня дитина. Тому обґрунтованими є твердження представника відповідача, що дана обставина має бути врахована судом при вирішенні справи. В силу ч. 1, ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1). Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч. 2). Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дійсно, отримувати мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - це безумовне право, визначене законом. Як вже зазначалось, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. До ч. 2 ст. 182 СК України зміни внесено Законом України від 17 травня 2017 року № 2037- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року. Тобто, з 08 липня 2017 року мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На час подання позову (18 вересня 2018 року) [PERSON] , [INFO] , виповнилось 17 років 11 місяців 10 днів, а [PERSON] , [INFO] , виповнилось 09 років 8 місяців 01 день. Отже, в період розгляду справи судом мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років мав становити: станом на 18 вересня 2018 року 972,00 грн., з 01 грудня 2018 року 1013,50 грн., з 1 січня 2019 року 1013,50 грн., з 1 липня 2019 року 1059,00 грн., з 1 грудня 2019 року 1109,00 грн., з 01 січня 2020 року 1109,00 грн. В абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму судам роз`яснено, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №682/3112/18 (провадження №14-580цс19) зазначено, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Отже, виконавець повинен стягувати з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. 07 жовтня 2018 року, тобто через 10 днів після звернення з позовом до суду, старшому сину сторін [PERSON] виповнилось 18 років і він став повнолітнім, тому аліменти на нього вже не стягуються. Згідно ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1). Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (ч. 2). Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ч. 3). Представник відповідача у запереченнях на позовну заяву обґрунтовано посилається на те, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів того, що старший син сторін, який став повнолітнім, продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , повноліття задоволенню не підлягають. При цьому, суд звертає увагу позивача [PERSON] , що заявлена позовна вимога в будь-якому випадку не може бути задоволена у такому формулюванні, адже якщо дитина досягла повноліття, то законодавець фактично презюмує припинення стягнення на нього аліментів, тому стягувати аліменти на таку дитину ще певний час з прив`язкою до настання певної події, зокрема, досягнення меншою дитиною повноліття, закон не передбачає. Аліменти можуть стягуватись після досягнення повноліття у разі навчання. За вказаних обставин суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу право звернення до суду в порядку ст. 199 СК України у разі, якщо старший син сторін, який є повнолітнім, продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. Водночас, суд вважає частково обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення аліментів на меншу дитину. Суд зауважує, що вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосується випадку, коли визначений рішенням суду розмір аліментів є меншим, ніж мінімальний гарантований розмір, передбачений СК України, то у такому випадку виконавець повинен стягувати з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше такого мінімального гарантованого розміру. Водночас, позивач [PERSON] просить стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення ним повноліття. Тобто, позивач просить збільшити розмір аліментів з 650 грн. до 1500 грн., запропонований розмір аліментів є більшим, ніж мінімальний гарантований розмір, передбачений СК України, у зв`язку з чим суд має прийняти рішення з даного приводу. З наступного дня після досягнення повноліття старшим сином сторін [PERSON] , [INFO] , у відповідача припинився обов`язок зі сплати аліментів на його утримання. Тобто, з 08 жовтня 2018 року у відповідача перестав існувати обов`язок сплачувати для позивача на користь дитини, яка досягла повноліття, аліменти в розмірі 650 грн. Суд вважає, що дана обставина свідчить про те, що у відповідача таким чином змінився матеріальний стан, адже зазначеними коштами він з 08 жовтня 2018 року має можливість скористатися на власний розсуд. Зважаючи на це, а також враховуючи, що відповідач є працездатного віку, не вказав у письмових запереченнях і не надав про це відповідні докази, що хворіє і не має можливості працювати, фактичне визнання тієї обставини, що позивач з неповнолітньою дитиною проживає у м. Лісабон, Португалія, а також те, що позивач фактично здійснює витрати на утримання неповнолітньої дитини (витрати на одяг, харчування), суд приходить до висновку про наявність підстав відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України для збільшення розміру аліментів на молодшого неповнолітнього сина сторін. При визначенні нового розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на неповнолітню дитину, суд враховує вимоги ст. 182 СК України та встановлені обставини у справі, що мають значення в їх сукупності, зокрема, й наявність у відповідача малолітньої дитини, тому зважаючи на реальні та розумні потреби в матеріальному утриманні неповнолітньої дитини, а також рівний обов`язок батьків щодо її утримання, вважає справедливим встановлення аліментів у розмірі 1200 грн. щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В азб. 4 п. 23 Постанови Пленуму судам роз`яснено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. За вказаних обставин, аліменти в новому розмірі будуть стягуватись починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що у разі хвороби неповнолітньої дитини та здійснення нею витрат на його лікування, або здійснення витрат, що викликані особливими обставинами (наприклад, розвиток здібностей дитини) вона вправі звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення додаткових витрат на дитину у відповідності до вимог ст. 185 СК України тим самим забезпечивши права та законні інтереси дитини. Сукупність встановлених судом обставин дає підстави для висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом часткового задоволення позову. Частково задовольняючи позов суд також враховує позицію відповідача, який фактично не заперечує проти стягнення аліментів на молодшого сина в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який на час постановлення судом рішення становить 1109,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено в Законі України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. У ч. 1 ст. 4 цього Закону визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на час подання позовної заяви до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем встановлена ставка судового збору - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року становить 1762 грн. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Отже, позивач [PERSON] у даній справі звільнена від сплати судового збору. У разі, якби [PERSON] не була б звільнена від сплати судового збору, вона повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 704,80 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати в розмірі 704,80 грн. підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. З метою належного виконання судового рішення у даній справі суд вважає за необхідне відкликати виконавчий лист з примусового виконання, що був виданий для виконання судового рішення від 02 жовтня 2015 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial