Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

17.12.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якій просила: визнати відповідача [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житлом: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона є власником будинку за адресою вказаною вище, в будинку зареєстрована вона, її батько [PERSON] та її сестра [PERSON], яка з 1999 року добровільно залишила дане місце проживання і намірів проживати в ньому по даний час не виявила, фактично проживає [ADDRESS]. Відповідач витрати на утримання будинку та за сплату житлово-комунальних послуг не несе, її особисті речі в будинку відсутні. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14.01.2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з'явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, на задоволенні своїх вимог наполягала. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій просила справу слухати у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 16.01.2015 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в цілому житловий будинок [ADDRESS], належить [PERSON] на праві власності. З наведеного вбачається, що єдиним законном власником будинку є [PERSON] Відповідно до акту обстеження житлово - побутових умов від 05.12.2018 року [PERSON], [INFO] не проживає за адресою [ADDRESS] з 1999 року. Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Крім цього, суд бере до уваги приписи ч. 2 ст. 406 ЦК України, згідно яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже,

Outcome: approved