Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

19 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначив, що з 01.08.2008 року він працював у ПАТ «Енергомашспецсталь» слюсарем ремонтником. 17.07.2013 року він був звільнений з ПАТ «Енергомашспецсталь». 17.07.2013 року він відпрацював повний день та у цей же день отримав трудову книжку. Належну йому при звільненні заробітну плату у сумі 1179,36 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за 17 днів в розмірі 1585,42 грн. він отримав 22.08.2013 року. При звільненні відповідач порушив його право на оплату праці, оскільки провів остаточний розрахунок з порушенням терміну, встановленого ст.116 КЗпП України не у день звільнення, а із затримкою більше ніж на місяць. Відповідно до ст..117 КЗпП України відповідач повинен йому виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розмір його середньоденної заробітної плати становить 95,14 грн. на день, строк затримки розрахунку з 17.07.2013 року по 22.08.2013 року складає 36 днів. Тому вважає, що його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 95,14 грн. х36 днів = 3425,04 грн. Згідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися о суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який становить 3425,04 грн. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю - [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача Карабут М.В. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та суду пояснила, що 17.07.2013 року позивач був звільнений з підприємства на підставі п.7 ст.40 КЗпП України. Позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 1179,36 грн. та компенсація за невикористану щорічну відпустку в кількості 17 календарних днів в сумі 1585,42 грн. Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 22.08.2013 року. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено більше ніж 5 місяців тому, то строк позовної давнини, який передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України для звернення до суду, сплинув. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, який передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України. У задоволенні позову просила відмовити. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 17.07.2013 року був звільнений з посади слюсаря-ремонтника 4 розряду кузнечно-пресового цеха №1 на підставі п.7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані (а.с. 7). Позивачу була нарахована заробітна плата в сумі 1179,36 грн. та компенсація за невикористану щорічну відпустку в кількості 17 календарних днів в сумі 1585,42 грн. Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 22.08.2013 року, що підтверджується довідкою ПАТ «Енергомашспецсталь» та розрахунковим ордером №1044 від 22.08.2013 року (а.с.17, 29). Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що ПАТ «Енергомашспецсталь» проведено остаточний розрахунок з позивачем [PERSON] з порушенням строків, встановлених ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до Рішення Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. . Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за вирішенням спору про оплату праці працівники можуть звернутись до суду в строки, передбачені статтею 233 КЗпП України. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові. Судом встановлено, що відповідач остаточно розрахувався з позивачем 22.08.2013 року, а до суду позивач звернувся 19.12.2013 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України. Поважних причин, за яких він пропустив строк звернення до суду, позивачем не наведено. За таких обставин, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed