Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

19 листопада 2020 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначається, що 22 вересня 2019 року [PERSON] отримав від нього позику у розмірі 20000,00 доларів США зі сплатою 5% щомісячно від суми позики, що підтверджується письмовою розпискою, написаною власноручно та підписаною відповідачем. В цьому письмовому договорі був передбачений строк повернення позики до 01 липня 2020 року, проте відповідач її не повернув, від зустрічей з ним ухиляється, чим порушив їх цивільно-правову домовленість. У зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 34222,00 доларів США, з яких: 20000,00 доларів США основна сума боргу, 14000 доларів США - проценти по договору, 222 долари США - штрафні санкції у вигляді 3% річних, а також судовий збір в розмірі 9637,26 гривень. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 11.00 годину 10 грудня 2020 року. 29 січня 2021 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , адвоката Латайко Є.О., відповідно до якого зазначає, що позовні вимоги визнають частково, оскільки не погоджуються із сумою нарахованої заборгованості за процентами. Так дійсно 22.09.2019 року відповідачем було отримано в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, які [PERSON] у визначений у розписці строк не повернув. Що стосовно відсотків, то в тексті розписки відсутня вказівка про сплату відсотків щомісячно, оскільки порядок сплати процентів було визначено в кінці терміну, як одноразову оплату за користування коштами від загальної суми позики. Вважають, що позивачем нічим не доведено, що порядок сплати процентів був визначений щомісяця тому в цій частині позовних вимог вважають, що необхідно відмовити. Проти стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 20000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором позики не заперечують. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Латайко Є.О., про передачу справи за підсудністю, оскільки справа підсудна Межівському районному суду Дніпропетровської області. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року було закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено судовий розгляд справи по суті у відкритому судовому засідання на 10 год. 00 хв. «17» березня 2021 року. Судові розгляди справи проводилися 17 березня 2021 року, 24 березня 2021 року. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, в позовній заяві прохав розгляд справи проводити за його відсутності, оскільки через характер роботи та віддаленість місця проживання не може з`являтися на судові засідання. Відповідач [PERSON] та представник відповідача, адвокат Латайко Є.О., в судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просить винести рішення з урахуванням його заперечень та відзиву. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі\~ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 22 вересня 2019 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США строком до 01 липня 2020 року, що підтверджується складеною та підписаною особисто відповідачем розпискою від 22 вересня 2019 року. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2\~ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана відповідачем [PERSON] розписка 22 вересня 2019 року у розумінні вищевказаних норм\~ЦК України\~є договором позики. Суд виходить з того, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.526,\~530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. У частині ч.1 ст.527\~ЦК України\~сформульоване загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. З наявної в матеріалах справи розписки від 22 вересня 2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] зобов`язався повернути борг позивачу [PERSON] протягом визначеного в розписці строку, а саме до 01 липня 2020 року. Станом на день звернення з позовом відповідач не повернув позивачу передані в позику грошові кошти в розмірі 20000,00 доларів США. Вказаний факт відповідачем по справі не заперечувався. Суд зазначає, що сторонами договору позики дотримано загальних вимог ст.ст.\~207,208,\~1047 ЦК України\~щодо форми договору, його істотних умов. [PERSON] , згідно ч.2\~ст.1047 ЦК України, в тексті договору було застережено факт отримання коштів в повному об`ємі та вказано термін повернення грошей позикодавцеві - [PERSON] , та все скріплено підписом відповідача [PERSON] . Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у постанові №6-50цс16. Отже, суд вважає розписку від 22 вересня 2019 року видану відповідачем [PERSON] та надану позивачем на підтвердження зобов`язань боржника, належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання; ненадання доказів виконання договору позики згідно з положенням ч.3\~ст.545 цього кодексу, зокрема договору, свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення на користь позивача суми позики у розмірі 20000 доларів США за вказаними договорами. Щодо вимоги позивача про стягнення відсотків за договором позики у розмірі 14000 доларів США, та штрафних санкції у вигляді 3% річних у розмірі 222 доларі США, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до ст.625 ЦК України, встановлено що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору). З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року. Так позивач, посилаючись на умови договору позики укладеного між ним та відповідачем у формі розписки від 22 вересня 2019 року, просив суд стягнути з [PERSON] на його користь відсотки за користування грошовими коштами у загальній сумі 14000 доларів США, із розрахунку 5% щомісячно від суми позики. Однак при дослідженні змісту зазначеної розписки вбачається, що в її тексті відсутня вказівка про сплату відсотків щомісячно, а зазначено лише розмір 5% як, одноразову оплату за користування коштами від загальної суми позики. Сума основного боргу складає 20000,00 доларів США, отже сума відсотків які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 1000 доларів США, тобто 5% від зазначеної суми. Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне у цій частині позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1000 доларів США. Що стосовно позовної вимоги про стягнення 3% річних то згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Висновку про можливість стягнення грошової суми та 3% річних за договором позики у іноземній валюті дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, здійсненому у відповідності вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, три відсотків річних, становить: 20000,00 доларів США х 3%/365 днів у році * 135 календарних днів=222 доларів США, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача зазначену суму. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 21222 доларів США, з яких: 20000 доларів США сума основного боргу; 1000 доларів США - відсотки за договором позики; 222 долари США штрафні санкції у вигляді 3% річних. В іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно з п.3 ч.2\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивачем при\~подачі позову\~до суду\~було сплачено\~судовий збір\~в розмірі\~9637,26\~грн.\~та заявлено позовні вимоги про стягнення 34222 доларів США. Судом задоволено позовні вимоги на суму 21222 доларів США, що становить 62 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5975,10 грн., що складає 62 % від 9637,26 гривень.

Outcome: partial