Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

19.06.2015 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача процентів, інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08.01.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього в позику грошові кошти у розмірі, еквівалентному 5750 доларів США, з умовою їх повернення до 08.04.2014 року. Відповідач порушив умови договору позики щодо повернення позики, і позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року, позов був задоволений, стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 64 672,85 гривень, що складало еквівалент суми позики 5750 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову до суду. Але відповідач й надалі не виконує свої зобов'язання, у зв'язку з чим позивач вважає, що правовідносини сторін за договором позики не припинилися і з урахуванням уточненої позовної заяви просить стягнути з відповідача проценти за користування позикою в розмірі 26 071,40 грн, три проценти річних від простроченої суми позики в розмірі 3 952,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 50 289,64 грн. за період з першого дня порушення строку повернення позики 09.04.2014 року по день звернення з уточненою позовною заявою у цій справі 21.03.2016 року, всього стягнути 80 313,04 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутністю, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Клопотання про слухання справи за його відсутністю до суду не надходило. В раніше поданих письмових запереченнях відповідач посилався на те, що зазначений договір позики повинен вважатись безпроцентним, оскільки позивач не є суб'єктом, який відповідно до вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» має право надавати платні фінансові послуги, та договір позики не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. Також відповідач зазначив, що оскільки позика надавалась в іноземній валюті, немає ніяких підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.01.2014 р. позивач уклав із відповідачем договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у розмірі, еквівалентному 5750 доларів США, з умовою їх повернення до 08.04.2014 р. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобов'язанням строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач не приступив до виконання своїх зобов'язань, у зв'язку з чим позивач звернувся в суд із позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року у справі № 638/6507/14-ц встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики від 08.01.2014 року, у зв`язку з чим задоволено позовні вимоги позивача і вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 64 672,85 гривень, що складало еквівалент суми позики 5750 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову до суду. За даним судовим рішенням Дзержинським районним судом м. Харкова був виданий виконавчий лист № 638/6507/14-ц, який знаходиться на виконанні у Дзержинському відділі державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 45405117 від 27 листопада 2014 року. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2014 року залишено без змін. Таким чином, факт невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики від 08.01.2014 року встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Незважаючи на обов'язковість судових рішень, визначена ним сума заборгованості відповідачем до теперешнього часу не сплачена, примусове стягнення боргу за виконавчим листом не проведене. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобов'язання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України - виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Оскільки у визначеному судовим рішенням розмірі відповідач свій борг за договором позики не повернув, це грошове зобов'язання залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Ч. 2 ст. 1048 ЦК України містить випадки, коли договір позики вважається безпроцентним: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятидесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. З огляду на те, що договір позики від 08.01.2014 року не є безпроцентним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що розмір плати за користування позикою ним не встановлено, суд прийшов до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача процентів за користування позикою та вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення процентів від суми позики, розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України. За договором позики від 08.01.2014 року відповідач зобов`язаний повернути позичені грошові кошти до 08.04.2014 року. Гривневий еквівалент неповернутої позики в розмірі 5 750,00 доларів США за курсом НБУ на останній день платежу 08.04.2014 року на рівні 1172,8167 грн. за 100 доларів США дорівнює 67 437,15 грн. Підрахунок процентів за користування позикою зроблений позивачем за період з 09.04.2014 року, тобто з першого дня прострочення повернення позики, по день уточнення позовних вимог 21.03.2016 року. Проценти за користування позикою розраховано за формулою: (сума боргу) х (ставку НБУ) / 100% / 365 днів х (кількість днів користування позикою) Сума належних до стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування неповернутою позикою в розмірі 67 437,15 грн. на підставі ст. 1048 ЦК України, виходячи з облікової ставки НБУ за 6 днів з 09.04.2014 року по 14.04.2014 року з розрахунку 6,5% річних складає 72,06 грн.; за 93 дня в період з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року по 9,5% річних складає 1 632,35 грн.; за 119 днів з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року по 12,50 % річних складає 2 748,29 грн.; за 85 днів з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року по 14,00% річних складає 2 198,64 грн.; за 26 днів з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року по 19,5% річних складає 936,73 грн.; за 177 днів з 04.03.2015 року по 27.08.2015 року по 30,00% річних складає 9 810,72 грн.; за 28 днів з 28.08.2015 року по 24.09.2015 року по 27,00% річних складає 1 396,78 грн.; за 35 днів з 25.09.2015 року по 29.10.2015 року по 22,00% річних складає 1 422,65 грн.; за 49 днів з 30.10.2015 року по 17.12.2015 року по 22,00% річних складає 1 991,71 грн.; за 42 дня з 18.12.2015 року по 28.01.2016 року по 22,00% річних складає 1 707,18 грн.; за 53 днів з 29.01.2016 року по 21.03.2016 року по 22,00% річних складає 2 154,29 грн., а всього - 26 071,40 грн. Суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача процентів за користування позикою обґрунтованими, а зроблений підрахунок процентів достовірним. Суд відхиляє викладені в письмових запереченнях доводи відповідача стосовно того, що позивач не має права отримати проценти від суми позики, оскільки договір позики не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності та відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фізична особа не може надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики, з наступних підстав. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18.07. 2012 року (справа №6-79цс12), окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Якщо\~Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, регулюються нормами ЦК України(ст. ст. 1046 - 1053 ). Договір позики, як загальна договірна конструкція, є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України. За невиконання своїх грошових зобов'язань відповідач несе цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення з відповідача заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Про те саме йдеться і в положеннях ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Сума належних до стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України за 713 днів прострочення повернення боргу в розмірі 67 437,15 грн. за період з 09.04.2014 року по 21.03.2016 року складає 3 952,00 грн. Суму трьох процентів річних розраховано за формулою (сума боргу) х (процентна ставка) / 100% / 365 днів х (кількість днів прострочення) - 67 437,15 грн. х 3% /100% / 365 днів х 713 днів. Підсумковий індекс інфляції за період з 09.04.2014 р. до 29.02.2016 р. становить 174,573%. Величини індексів інфляції у 2014 - 2016 роках визначені за даними Держстату України, які опубліковані в газеті «Урядовий кур»єр». Суму інфляції розраховано за формулою: (сума боргу) х (індекс інфляції)/100% - (сума боргу). Таким чином, сума збитку від інфляції за період з 09.04.2014 року по 29.02.2016 року становить 50 289,64 грн. (67 437,15 грн. х 174,573%) - 67437,15 грн. Суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми позики та інфляційних втрат за весь період прострочення повернення позики обґрунтованими, а проведені підрахунки достовірними. Суд відхиляє викладені в письмових запереченнях доводи відповідача стосовно того, що якщо предметом договору позики була іноземна валюта, то вона не підлягає індексації та законодавством не передбачено нарахування трьох процентів річних на суму боргу в іноземній валюті, з наступних підстав. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Позивач визначив суму боргу у гривнях за офіційним курсом долару США на останній день повернення позики. Розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснений із суми боргу у гривнях та у повній відповідності із ч. 2 ст.. 625 ЦК України. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості, яка складається з процентів за користування відповідачем неповернутими позиченими коштами за період з 09.04.2014 року по 21.03.2016 року в сумі 26 071,40 грн., трьох процентів річних за період з 09.04.2014 року по 21.03.2016 року в сумі 3 952,00 грн. та інфляційних втрат за період з 09.04.2014 року по 29.02.2016 року в сумі 50 289,64 грн. і дорівнює 80 313,04 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved