Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

17 грудня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2018 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 2, 4, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 25 січня 2019 року позивачем було подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у своєму позові посилався на те, що 11 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 18 листопада 2018 року склав 12 066 гривень 82 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 12 066 гривень 82 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 971 гривні 52 коп. відсотків за користування кредитом у розмірі 2 165 гривень 02 коп., пені у розмірі 6 879 гривень 48 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 550 гривень 80 коп., а також судовий збір у розмірі 1 762 гривень. У своїй заяві до суду представник позивача просила справу розглядати за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав частково. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 11 листопада 2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір шляхом отримання кредитного ліміту на платіжну карту, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 6). Даний договір був укладений шляхом підписання анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до умов договору, відповідачу було відкрито картковий рахунок в національній валюті України та встановлено ліміт кредитування у розмірі 500 гривень (а.с. 38, 39). Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Виходячи з аналізу зазначених норм, право кредитора вимагати повернення кредиту наступає у разі прострочення позичальником повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, тому позивач має надати суду докази у підтвердження даних обставин, а також довести розмір заборгованості, яку просить стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивачем відповідачеві було відкрито кредитний ліміт 11 листопада 2016 року у розмірі 500 гривень. При цьому розмір заборгованості за тілом кредиту банк у наданому до позову розрахунку становить 1 971 гривню 52 коп., проте, будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів збільшення відповідачеві розміру кредитної лінії до зазначеного розміру, суду надано не було. Виходячи зі положень ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів, як: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер. Згідно з п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами НБУ. Постановою Національного банку № 22 від 21 січня 2004 року встановлені вимоги до оформлення вищезазначених розрахункових документів. Позивачем не надано належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу згідно Договору на відкриття і обслуговування платіжної картки та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кредитні кошти. Надані до суду позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 8-22) не містять опису процедури та права Банку, щодо збільшення кредитного ліміту по платіжній картці. Будь-яких інших доказів, щоб доводили та обґрунтовували дії банку стосовно збільшення кредитного ліміту до означеної суми суду не надано. Більш того, представлені суду Умови та правила надання банківських послуг взагалі не містять підпису відповідача по справі. Також позивачем не надано до суду доказів, які свідчили про отримання відповідачем кредитної карти із встановленим кредитним лімітом. Таким чином, суд вважає, що посилання позивача, що відповідач був належним чином ознайомлений з Правилами користування платіжними картками, у тому числі умовами надання банківських послуг, тарифах банку, штрафних санкцій та порядку їх обрахування, відсотковими ставками, у розмірах застосованих позивачем, є неправомірними, оскільки позивач не надав до суду належних доказів щодо укладення між сторонами договору та досягнення ними згоди щодо всіх умов кредитного договору. Така позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11.03.2015 року (№ 6-16цс15), від 22.03.2017 року (№ 6-2320цс16) та постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року (№ 61-787св18), від 24.05.2018 року (№ 61-5247св18), від 13.06.2018 року (№ 61-5191св18). Суд також зазначає з цього приводу, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У даному випадку всупереч вимогам ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, банком не доведено надання позичальникові грошових коштів у розмірі 1 971 гривні 52 коп., оскільки позивачем не надано доказів про розмір кредитного ліміту, встановленого відповідачеві та отримання останнім кредитної карти. Відповідач надав суду заяву про визнання позовних вимог частково, про те ним не зазначено у якій саме частині ним визнаються позовні вимоги банку, а позивач у свою чергу не надав суду обґрунтованого належним чином розрахунку, з якого можливо встановити розмір наявної заборгованості [PERSON] перед кредитором. Окрім цього, позивачем не надано до суду доказів погодження сторонами тих істотних умов договору, на підставі яких банк звертається до суду із вказаним позовом. За таких обставин, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, а тому позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано до суду доказів, які б доводили законність позовних вимог позивача та достатність правових підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 762 гривень віднести за рахунок АТ КБ «ПриватБанк». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed