Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

19 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що шлюб був зареєстрований 30 жовтня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Слов`янська Донецької області, за актовим записом № 618. Вказує на те, що шлюбні відносини між ним та відповідкою припинені восени 2018 року, оскільки між ними відсутні взаєморозуміння і довіра. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у зв`язку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб зареєстрований між ними 30 жовтня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Слов`янська Донецької області, за актовим записом № 618. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити у його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Просила залишити їй прізвище « [PERSON] ». В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою від 27 грудня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 30 жовтня 1999 року. Шлюб між ними зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану м. Слов`янська Донецької області, за актовим записом № 618, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії: [NUMBER] (а.с. 3). Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). З осені 2018 року сторони стали проживати окремо і перестали вести спільне господарство. Спір з приводу місця проживання неповнолітньої дитини відсутній. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами також відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51КонституціїУкраїни та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. Дитина за домовленістю між подружжям залишається із матір`ю. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із цим, враховуючи, що відповідачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України\~передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 384, 20 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених ним судових витрат в сумі 384 грн. 20 коп. (а. с. 1, 2). На підставі наведеного,

Outcome: approved