Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

17 лютого 2014 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що із відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дину - доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, позивачка звернулась до суду з вимогою про стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частки заробітної плати (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, а також про стягнення з відповідача аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частини заробітної плати (доходу) до досягнення дитиною трирічного віку. Також позивачка просить суд стягнути на її користь понесені нею судові витрати, а саме оплату правової допомоги адвоката у сумі 200 грн. Позивач [PERSON] до суду не з'явилась, надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягала. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, через канцелярію суду надав письмову заяву, де просить справу розглянути у його відсутність, із позовною заявою погодився повністю. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав: У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» передбачено, що визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач визнавши позов, розпорядився своїм процесуальним правом безумовно та усвідомлено, знаючи про наслідки своєї розпорядчої дії, яка не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Статтями 180 та 181 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину (дітей) до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч. 4 ст. 84 цього ж кодексу, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Витрати на правову допомогу, згідно ст. 79 ЦПК України віднесені до судових витрат. Позивачка просить судові витрати покласти на відповідача. Таким чином, підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача сплачена нею сума за правову допомогу у розмірі 200 00 грн. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути у доход держави судовий збір.

Outcome: approved