Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

18.07.2014 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, вказуючи, що 23.04.2011 року між нею та відповідачем були укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га, які розташовані в [ADDRESS] та раніше належали їй на праві власності. Про те, що були укладені договори дарування їй стало відомо після того, як адвокат зробив запити до БТІ м. Волноваха, а потім, за її ж зверненням, із відділу земельних ресурсів Волноваського району стосовно земельної ділянки. Коли укладались вказані угоди їй було 83 роки і вона потребувала догляду та нормального харчування, що обіцяв забезпечити їй відповідач, за що вона повинна була переоформити на нього свій будинок та земельну ділянку, тобто, як розуміла вона, треба було укласти з ним договори довічного утримання і, знаходячись у нотаріуса, вона не сумнівалась у законності угод. Два роки після укладення угод відповідач виконував свої обов*язки по її утриманню, але потім з осені 2013 року між нею та невісткою стали виникати сварки та різні конфлікти, з приводу чого вона неодноразово зверталась з заявами до сільської ради та дільничного інспектора, але ніяких мір з їх боку до відповідача та його жінки не приймалося. Вважає, що укладені угоди є удаваними, оскільки фактично повинні бути угоди довічного утримання, яку вони з відповідачем виконували фактично до осені 2013 року. Просить суд визнати угоди недійсними та поновити їй строк звернення із заявою до суду, оскільки вважає, що право її відповідачем фактично було порушено восени 2013 року. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, на їх задоволенні наполягає. Відповідач позов не визнав та пояснив, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивачка є його матір*ю, яка просила його доглядати за нею і тому він з дружиною стали проживати разом з матір*ю у її будинку. Подарувати йому будинок та земельну ділянку була ініціатива матері. Між ними були нормальні стосунки, поки він не почав будувати будинок для проживання там із своєю сім*єю поряд з будинком, у якому вони проживають разом з позивачкою до наступного часу. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із змісту ст. 60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Судом встановлено, що 23.04.2011 року між позивачкою та відповідачем були укладені договори дарування, згідно з якими позивачка подарувала, а відповідач отримав у дар жилий будинок з надвірними побудовами за [ADDRESS]. Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу та зареєстровані у реєстрі відповідно за №619 та №621 на підставі спірних договорів дарування. Як вбачається із пояснень сторін у судовому засіданні, з 2011 року і до наступного часу вони проживають у спірному жилому будинку однією сім*єю і конфлікти на побутовому грунті виникають у позивачки лише з невісткою, але навіть і ці обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Про неможливість витребування доказів позивачкою остання суду не заявляла. Суд вважає, що позивачкою не надано доказів, що обидві сторони, укладаючи договір дарування, бажали приховати договір довічного утримання, який вони насправді вчинили і підстави для задоволення позову, передбачені ст. 235 ЦК України, відсутні. Крім того, закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі, але позивачка вимог про визнання укладених між нею та відповідачем правочинів удаваними не заявляє. З урахуванням віку позивачки суд вважає можливим поновити їй строк для звернення із заявою до суду.

Outcome: dismissed