Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

19.10.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В., про визнання виконавчого напису, вчиненого 18.12.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. та зареєстрованого в реєстрі за № 1720, за яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] невиплачені на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тарас О.В. та зареєстрованого за № 17, з Додатковою угодою № 1 до нього, посвідченою приватним нотаріусом КМНО Тарас О.В. та зареєстрованою за № 1371, грошові кошти у розмірі 286149,40 дол. США, що еквівалентно 7587746,38 грн. (за офіційним курсом НБУ на 13.11.2017 року, який складає 26,51673 грн. за 1 долар США), строк повернення яких настав 01.10.2015 року, таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок) та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (далі - Перелік), оскільки заборгованість за договором позики на думку позивача не є безспірною, тому останній звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою від 24.10.2018 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено, а саме зупинено стягнення на підставі оспорюваного виконавчого напису. Ухвалою від 03.12.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачі в судове засідання не з'явились, своїх представників до суду не направили, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомили та відзиву не подали. Враховуючи, що представник позивача не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлені відповідачі в судове засідання не з'явились, відзиву не подали, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Положення ст. 18 ЦК України передбачають, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За приписами ст. 88 цього Закону нотаріуси вчиняють виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок), передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно з п.1.1 Глави 16, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно з п.1.2 Глави 16 перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.3.1 Глави 16 нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п.3.2 Глави 16 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (далі - Перелік). Відповідно до п.1 Переліку для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку), подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (п.3.5 Порядку). Таким чином, нотаріус здійснює захист цивільних прав стягувача шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, а перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Крім того, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Так, на підставі поданої [PERSON] заяви та доданих до неї документів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. 18.12.2017 року вчинено виконавчий напис та зареєстровано в реєстрі за № 1720, за яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] невиплачені на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тарас О.В. та зареєстрованого за № 17, з Додатковою угодою № 1 до нього, посвідченою приватним нотаріусом КМНО Тарас О.В. та зареєстрованою за № 1371, грошові кошти у розмірі 286149,40 дол. США, що еквівалентно 7587746,38 грн. (за офіційним курсом НБУ на 13.11.2017 року, який складає 26,51673 грн. за 1 долар США), строк повернення яких настав 01.10.2015 року. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В. від 15.01.2018 року відкрито виконавче провадження № 55536580 за вказаним виконавчим документом. Разом з тим, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики від 13.01.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тарас О.В. Відповідно до п.1 договору позики [PERSON] передав у власність [PERSON] терміном на три роки грошові кошти в розмірі 3188010,00 грн., що еквівалентно 399000,00 дол. США по курсу НБУ на день укладення договору. Згідно з п.2 договору позики суму грошових коштів у розмірі 399000,00 дол. США, що буде еквівалентно курсу гривні по даним НБУ на дату повернення, враховуючи індекс інфляції, яка визначена п.1 цього договору, [PERSON] зобов'язується повернути [PERSON] до 12.01.2015 року. Повернення коштів мало здійснюватися щомісячно по 3000,00 дол. США, починаючи з 01.05.2012 року по 01.12.2014 року, а 01.01.2015 року мало бути повернено 303000,00 дол. США. В подальшому, 07.11.2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої пункт 2 договору позики виклали в наступній редакції: «2. Суму грошових коштів у розмірі 399000,00 дол. США, що буде еквівалентно курсу гривні по даним НБУ на дату повернення, враховуючи індекс інфляції, яка визначена п.1 цього договору, [PERSON] зобов'язується повернути [PERSON] до 01.10.2015 року». Повернення коштів мало здійснюватися щомісячно по 3000,00 дол. США, починаючи з 01.02.2013 року по 01.09.2015 року, а 01.10.2015 року мало бути повернено 303000,00 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 01.03.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тарас О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 248. Предметом іпотеки за вказаним договором іпотеки була квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка перебувала у власності [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним договором позики (справа № 761/32495/15-ц). Разом з тим, під час розгляду справи № 761/32495/15-ц [PERSON] неодноразово уточнював позовні вимоги та в остаточній їх редакції від 19.05.2016 року просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 8799814,41 грн. за договором позики та додатковою угодою № 1 до нього, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за договором іпотеки, яка перебувала у власності [PERSON] шляхом набуття її у власність, а також визнати за [PERSON] право власності на предмет іпотеки за договором іпотеки. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23.06.2016 року в цивільній справі № 761/32495/15-ц вирішено задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, на квартиру, яка належала [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 13.01.2012 року із додатковою угодою № 1 від 07.11.2012 року, в загальному розмірі - 8799814,41 грн. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру. При цьому, відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, договору іпотеки та визнання договору іпотеки припиненим. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 07.02.2017 року рішення суду першої інстанції у частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21.06.2017 року рішення апеляційного суду скасовано та залишено в силі рішення суду першої інстанції. 13.09.2017 року Верховним Судом України прийнята постанова по справі № 761/32495/15-ц (№ 6-1446цс17), якою у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року відмовлено. 14.09.2017 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23.06.2016 року в цивільній справі № 761/32495/15-ц було зареєстровано право власності на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] Разом з тим, у постанові в справі № 761/32495/15-ц (№ 6-1446цс17) від 13.09.2017 року Верховний Суд України дійшов висновку, що у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, що є виключно позасудовим способом звернення стягнення, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов'язань. У зв'язку із зазначеними висновками Верховного Суду України [PERSON] звернувся до Верховного Суду України із заявою про роз'яснення рішення, а саме постанови Верховного Суду України від 13.09.2017 року щодо правових наслідків звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки шляхом набуття права власності на квартиру - предмет іпотеки за договором іпотеки, зокрема Верховний Суд України просили роз'яснити чи застосовуються до спірних правовідносин норми ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а саме: чи є дійсними наступні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] щодо виконання боржником [PERSON] основного зобов'язання, а саме зобов'язань за договором позики від 13.01.2012 року. З огляду на зрозумілість для колегії суддів Верховного Суду України тексту постанови Верховного Суду України по справі № 761/32495/15-ц (№ 6-1446цс17) від 13.09.2017 року в роз'ясненні постанови формально було відмовлено. Разом з тим, Верховний Суд України в ухвалі від 29.11.2017 року в справі № 6-1446цс17 (№ 761/32495/15-ц) однозначно й чітко встановив наступний факт: «Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження в іпотечному договорі є позасудовим способом врегулювання спору, передбаченим статтею 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору у зазначеній справі використали саме такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, правові наслідки якого визначаються положеннями частини четвертої цієї статті, в силу якої після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними». Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.? Отже в силу вимог ч.4 ст. 82 ЦІІК України не потребує доведення та обставина, що будь-які наступні вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо виконання останнім зобов'язань за договором позики (з врахуванням додаткової угоди №1 до нього, що є невід'ємною частиною договору позики) є недійсними, оскільки [PERSON] було звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а тому зобов'язання за договором позики вважаються виконаними, заборгованість за договором позики відсутня. Таким чином, оскільки зобов'язання за договором позики є виконаним, заборгованість відсутня, тому вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики є безпідставними, що, в свою чергу, свідчить про відсутність безспірності заборгованості на момент вчинення виконавчого напису. Також суд приймає до уваги, що позивач у встановленому законом порядку письму вимогу про усунення порушення виконання зобов'язання від відповідача [PERSON] не отримував. Разом з тим, відповідачами будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було. За таких обставин, оскільки на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] за договором позики виконанні у повному обсязі, а отже відповідно заборгованість за договором позики не була безспірною, суд вважає, що виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п.3.1 Глави 16 Порядку, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. у рівних частках, а саме по 352,40 грн. з кожного.

Outcome: approved