Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

18 травня 2015 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], як законного представника малолітнього відповідача [PERSON], [PERSON], заінтересована особа орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала наступними обставинами. Вона є наймачем квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира була отримана сімєю у складі чотирьох осіб на підставі ордеру № 6/683 від 20 січня 1978 року, виданого у відповідності до рішення виконкому Костянтинівської міської ради від 12.10.1977 року № 222/1. До складу наймачів за вказаним ордером входили: [PERSON] позивач у справі, її чоловік [PERSON], та її діти донька [PERSON] і син [PERSON]. На даний час квартира не приватизована і належить до державного житлового фонду. У 1995 році син позивачки [PERSON] одружився із [PERSON]. Від цього шлюбу в них народилося двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] (відповідачі у справі). Діти за згодою всіх мешканців квартири були прописані за даною адресою. Подружнє життя сина не склалося та фактично припинено у жовтні 2013 року. Шлюб між сином та [PERSON] був розірваний на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року. Син позивачки [PERSON] виїхав із квартири, а відповідачі також виїхали із квартири із своєю матірю та проживають з того часу за адресою її реєстрації по вул. Ціолковського, 19/43 м. Костянтинівки Донецької області. З цього часу відповідачі у спірній квартирі не проживають, участі в утриманні житла не беруть, не несуть інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймають участі у спільному побуті. Це перешкоджає позивачці, яка є пенсіонером, оформити субсидію. Тому, посилаючись на ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, а також ст. 383 Цивільного кодексу України, ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. 162 ч. 3 Житлового кодексу, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просила визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими особами, що втратили право користування квартирою № 183 у будинку № 7 по бульвару Космонавтів м. Костянтинівка Донецької області, та віднести на них судові витрати. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та ї представник підтримали заявлені вимоги, посилаючись на наведені у позові доводи. Крім того, позивачка [PERSON] пояснила, що дійсно, приблизно з 1995 року, тобто після одруження сина, вона не проживає у спірній квартирі, а мешкає у своєї доньки по вул. Молокова м. Костянтинівки Донецької області. Вона не заперечує, що зараз також не проживає у цій квартирі, оскільки восени 2013 року квартиру обікрали, і як вона вважає, це сталося з відома її онучки відповідачки [PERSON] Ці обставини встановлені вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2015 року. Крім того колишня дружина сина [PERSON] вивезла з квартири меблі і зараз там відсутні умови для проживання. У квартирі дійсно поміняні замки. Вона продовжує постійно навідувати квартиру та сплачує квартплату та інші платежі. Факт не проживання відповідачів у спірній квартирі також підтверджується рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 07 березня 2014 року згідно якого з її сина [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], який залишився проживати разом із своєю матірю, тобто у квартирі по вул. Ціолковського, 19/43 м. Костянтинівки. Відповідачі [PERSON], як законний представник малолітнього відповідача [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі. Так, [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що позивачка [PERSON] не проживала у спірній квартирі протягом усього її шлюбу із її сином [PERSON] і не проживає в ній до цього часу. Усі ремонти, меблі та інші речі були придбані нею та колишнім чоловіком. Крім того, в квартирі було встановлено лічильники на газо-, водо-, та електропостачання. Тому позивачка [PERSON] не несе ніяких додаткових витрат по утриманню цього житла, повязаних із реєстрацією за цією адресою своїх онуків. Вона особисто ніколи не була зареєстрована у цій квартирі, а прописана у квартирі по вул. Ціолковського, 19/43 м. Костянтинівки в квартирі своїх батьків, де є і її частка у спільній власності. Але народжені у шлюбі діти відповідачі [PERSON] та [PERSON] були із згоди усіх зареєстровані у спірній квартирі за місцем реєстрації їхнього батька. Покинути спірну квартиру її та дітей змусив її колишній чоловік. Дійсно, восени 2013 року квартиру обікрали. Це скоїв хлопець, який навчався із її старшою донькою у технікуму. Але із заявою до міліції про крадіжку зверталась саме вона [PERSON], а також була визнана потерпілою у цій кримінальній справі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні також повністю не визнала позовні вимоги, заявила про бажання подати зустрічний позов з приводу незаконного позбавлення її права користування житлом за місцем реєстрації у спірній квартирі. В решті заперечень підтвердила пояснення своєї матері [PERSON] Представник заінтересована особа органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечував, пояснюючи це тим, що порушення прав малолітньої дитини [PERSON] на житло є неприпустимим. Крім того зазначив, що доводи [PERSON] щодо неможливості оформити субсидію по комунальним платежам спростовуються отриманою на запит органу опіки довідкою УПтСЗН, згідно якої [PERSON] за призначенням субсидії протягом 2014-2015 р.р. не зверталась. На його думку єдиною метою позивачки є позбавлення онуків права користування цим житлом для подальшої приватизації цієї квартири, що було визнано самою [PERSON] під час розгляду питання про доцільність позбавлення малолітнього [PERSON] права користування житлом на засіданні органу опіки та піклування виконавчого комітету Костянтинівської міської ради. Після початку розгляду справи по суті, [PERSON] звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із самостійним позовом до [PERSON], [PERSON], як законного представника малолітнього відповідача [PERSON], [PERSON] підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» «Про продовження строку збереження права користування жилим приміщенням на весь час змушеної відсутності, зобовязання усунути перешкоди у користуванні житлом». Свої вимоги вона обґрунтовувала тим, що з 1997 року по січень 2014 року разом із своїми батьками [PERSON], [PERSON] та братом [PERSON] проживали в [INFO], як члени сімї наймача житла [PERSON] Протягом зазначеного часу [PERSON] у вказаній квартирі не проживала. З жовтня 2013 року спільне життя між її батьками [PERSON] було припинено. Батько виїхав із спірної квартири, але продовжував приходити до них, часто у нетверезому стані, вимагаючи, щоб вони із матірю залишили квартиру. Все це тривало до лютого 2014 року, коли вона разом із матірю і малолітнім братом, не витримавши нервового напруження, були змушені покинути зазначену квартиру й перейти жити до материних батьків на вул. Ціолковського, 19/43. Залишитися на той час у спірній квартирі вона не могла, оскільки мати потребувала допомоги, а також тому, що не мала власних коштів для існування. Одразу після того, як вони виїхали із спірної квартири, батько [PERSON] поміняв вхідні замки в цій квартирі, що перешкоджає її доступу до неї. З того часу відповідач [PERSON] та її батько [PERSON] від спілкування з нею ухиляються, нових ключем від квартири їй не надають. Питання сумісного утримання житла з нею ніхто обговорювати не намагався. До цього часу вона не зверталась до суду, оскільки вважала, що зможе найти спільну мову із бабусею та батьком. Вважає, що вказані дії відповідачів порушують її Конституційне право на житло. Тому, посилаючись на ст. 71 ЖК України, просила продовжити їй передбачений ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України строк збереження за нею права користування жилим приміщенням на весь час змушеної відсутності у зазначеній квартирі, зобовязати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житлом, а саме забезпечити їй доступ до оселі у будь-який час, надавши їй комплект ключів, та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 28 серпня 2015 року вказані цивільні справи були обєднані в одне провадження. Позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник проти позову [PERSON] заперечували, посилаючись на наведені у первісному позові обставини. Відповідач за приєднаним позовом [PERSON], як представник малолітнього відповідача [PERSON], позовні вимоги [PERSON] визнала у повному обсязі, повністю підтвердивши наведені у цьому позові доводи. Представник відповідача [PERSON] підприємства «Служба єдиного замовника» у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вирішення справи залишили на розсуд суду (а.с. 99). Зясувавши вищенаведену позицію сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази у справі судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Квартира [ADDRESS] була отримана сімєю у складі чотирьох осіб на підставі ордеру № 6/683 від 20 січня 1978 року, виданого у відповідності до рішення виконкому Костянтинівської міської ради від 12.10.1977 року № 222/1 (а.с. 8). До складу наймачів за вказаним ордером входили: [PERSON] позивач у справі, її чоловік [PERSON], та її діти донька [PERSON] і син [PERSON]. На даний час квартира не приватизована і належить до державного житлового фонду (а.с. 53). У 1995 році син позивачки [PERSON] - [PERSON] одружився із [PERSON]. Від цього шлюбу в них народилося двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] (а.с. 20,21). Діти за згодою всіх мешканців квартири були прописані за даною адресою. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року, яке набуло законної сили 06 травня 2014 року (а.с.18) . [PERSON] виїхав із квартири, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] також виїхали із квартири із своєю матірю [PERSON] та проживають з того часу за адресою її реєстрації по вул. Ціолковського, 19/43 м. Костянтинівки Донецької області (а.с. 101), про що свідчать також акти обстеження паспортного режиму у спірній квартирі, складені житлово-експлуатаційною організацією і датовані 10 березня 2015 року та 25 липня 2015 року (а.с. 15,16). Вищенаведені обставини підтверджуються вищенаведеними дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, а також повністю визнаються сторонами. На час звернення до суду із позовом [PERSON] у спірній квартирі зареєстровані: позивачка [PERSON] квартиронаймач з 06.01.1988 року, та її онуки відповідачі [PERSON] з 22.12.2003 року та [PERSON] з 06.08.2008 року, що підтверджується довідкою про склад сімї, наданою КП «Служба єдиного замовника» (а.с. 53). Допитаний у якості свідка [PERSON], який був приведений до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, у судовому засіданні підтвердив обставини, наведені у позові його матері [PERSON], а також те, що дійсно у спірній квартирі його мати не проживала протягом його подружнього життя із [PERSON] Дітей він прописав у квартирі, як їхній батько. Після розлучення він виписався з цієї квартири. Згідно Висновку органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради від 30.06.2015 року № 568/12, наданого на запит суду, визнано недоцільним, та таким, що порушують права дитини, визнання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою № 183 у будинку № 5 по бульвару Космонавтів м. Костянтинівки Донецької області. Також, згідно Висновку, встановлено, що позбавлення онуків права на користування житлом необхідно [PERSON] виключно для подальшої приватизації спірної квартири. Сама [PERSON] в цій квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачувала, питання сплати комунальних послуг з відповідачами не обговорювала (а.с. 37). Згідно акту обстеження умов проживання, складеного представниками служби у справах дітей за дорученням Органу опіки та піклування виконкому Костянтинівської міської ради 11.01.2016 року, встановлено, що [PERSON], разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] дійсно проживають у двокімнатній квартирі [ADDRESS]. Крім [PERSON] у цій квартирі зареєстровані ще троє осіб. Тому, під час наявності вдома усіх членів родини, умови проживання є скрутними (а.с. 154). Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2015 року у кримінальному провадженні № 12013050380002598 (справа № 233/7917/13-к), який набрав законної сили 23 червня 2015 року, встановлено, що 11 вересня 2013 року, приблизно о 13.00 годині, [PERSON] разом з [PERSON] прийшли в гості до [PERSON], яка мешкає за адресою м. Костянтинівка, бульвар Космонавтів, 7/183, де у [PERSON] виник злочинний намір на викрадення майна, яке знаходилось у даній квартирі. З метою реалізації свого наміру, він викрав ключі від цієї квартири, та 13 вересня 2013 року скоїв таємне викрадення майна з цієї квартири, а саме: двох телевізорів, компютера із системним блоком, клавіатурою, монітором та бездротовим маршрутізатором. [PERSON] було визнано винним та засуджено до позбавлення волі. Згідно вироку встановлено, що потерпілою від даного злочину є [PERSON], якій саме і повернуте викрадене майно. Донька потерпілої у справі [PERSON] будучи допитаною під час судового розгляду пояснила, що з обвинуваченим [PERSON] її познайомила [PERSON] з якою вона разом навчалася (а.с. 158-159). Згідно довідки Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 03.12.2015 року № 01-20-9589-11 гр. [PERSON] за призначенням субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, станом на 01.12.2015 року не зверталась (а.с. 160). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що передбачено\~ст.1 Цивільного процесуального кодексу України.\~\~ Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх доводів та заперечень. Відповідно до ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню обставини, які визнаються сторонами, а також обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, або вироком суду, які набули законної сили. Згідно\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Судом встановлено, що відповідачі за первісним позовом [PERSON] з 22.12.2003 року та [PERSON] з 06.08.2008 року проживали разом із батьком та матірю у квартирі №183 у б. 7 по бульвару Космонавтів у м. Костянтинівка з дозволу наймачів квартири. Суду не надано доказів, що наймачі квартири, які були на той час в ній зареєстровані - позивачка [PERSON] та [PERSON] заперечували проти вселення дітей останнього у квартиру. Крім того суд враховує, що на дату прописки відповідачі за первісним позовом були неповнолітніми дітьми. Відповідно до\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Оскільки спірна квартира відноситься до державного житлового фонду, то до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати вимоги\~ЖК України, які передбачають право користування житловим приміщенням у державному житловому фонді. Тому суд не бере до уваги посилання у позові [PERSON] на ст. 383 ЦК України та на ст. 162 ЖК України, оскільки вказані норми регулюють правовідносини між власником житла та членами (дійсними та колишніми) його родини. Частиною другою\~ст. 64 ЖК України\~передбачено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. \~\~\~\~ Згідно до ч. 1\~ст. 65 ЖК України\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. За ч.2\~ст. 65\~\~ЖК України\~особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з розясненнями Пленуму ВСУ в п.9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами ЖК України» (зі змінами та доповненнями), суд при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, які проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже судом беззаперечно встановлено, що реєстрація відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON]М у спірній квартирі № 183 у б. 7 по бульвару Космонавтів у м.Костянтинівка у якості членів сімї наймача, відбулася у повній відповідності до вищенаведених норм законодавства. Відповідачі зареєстровані в даному жилому приміщенні, це приміщення було постійним місцем їх проживання. При цьому суду не надано доказів про наявність будь-яких угод між цими особами, наймачем і членами сімї, які проживають з ним, про певний порядок користування жилим приміщенням. У відповідності до ч.3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності з вимогами\~ст.71 Житлового Кодексу України\~\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно до\~ст.72 цього Кодексу\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на наведені вище норми законодавства та встановлені під час розгляду справи факти, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], як законного представника малолітнього відповідача [PERSON], [PERSON], заінтересована особа орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, - не підлягають задоволенню повністю. Доводи, наведені нею у позовній заяви, а саме: відсутність відповідачів за місцем постійного проживання у спірній квартирі без поважних більше шести місяців, наявність їх реєстрації у цій квартирі створює їй перешкоди у оформленні субсидії, вона самостійно вимушена нести витрати по утриманню квартири, - спростовані вищенаведеними доказами, дослідженими у судовому засіданні. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] фактично сама не проживає у спірній квартирі з 1995 року до цього часу, що нею визнано, надані квитанції про сплату комунальних послуг від її імені датовані тільки січнем-лютим 2014 року (а.с. 12-14), доказів про оплату комунальних послуг позивачкою за час проживання у квартирі відповідачів суду не надано, доказів наявності будь-якої угоди між наймачем [PERSON] та членами її сімї щодо порядку несення витрат по користуванню житлом суду також не надано. Щодо останнього твердження [PERSON] про неможливість оформлення субсидії внаслідок реєстрації відповідачів у спірній квартирі, то воно спростовується вищенаведеною довідкою Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 03.12.2015 року № 01-20-9589-11, дослідженою у судовому засіданні (а.с.160). Щодо позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], як законного представника малолітнього відповідача [PERSON], та [PERSON] підприємства «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради», суд частково задовольняє позовні вимоги, та вважає за необхідне продовжити їй строк збереження за нею права користування жилим приміщенням на весь час змушеної відсутності до набуття цим рішенням законної сили. При цьому суд враховує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] були відсутні у спірній квартирі з 2014 року з поважних причин - причиною не проживання\~\~ їх у квартирі були складні, неприязні стосунки між батьками [PERSON] та [PERSON] які склалися після їх розлучення, внаслідок яких [PERSON] разом із матірю та меншим братом [PERSON] вимушені була піти з квартири, забрати речі, а [PERSON] замінив замки на вхідних дверях і не пускав їх у квартиру. Вказані обставини визнані сторонами у судовому засіданні. Що стосується позовної вимоги позивача [PERSON] про зобовязання відповідача [PERSON] передати ключі від вхідної двері квартири [ADDRESS], то суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 16 ЦПК України,\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Зобовязання передати ключі не є способом захисту цивільного права та інтересу, а є одним із способів виконання рішення суду про вселення, який обирається державним виконавцем, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги за приєднаним позовом. Відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід також і в частині позовних вимог до [PERSON] підприємства «Служба єдиного замовника», оскільки зазначене підприємство є лише балансоутримувачем житла і ніяким чином прав позивачки не порушував. У звязку із частковим задоволенням позову, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені нею та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. (а.с. 70-71). На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 65, 71, 72 Житлового кодексу України, постановою Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами ЖК України» (зі змінами та доповненнями),

Outcome: partial