Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

17 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про зняття арешту з майна, визначивши третьою особою Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень у Дніпропетровській області Південно Східного межрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) (а.с. 2 6). Ухвалою судді від 21 серпня 2020 року відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч. 6 ст. 19, ч. 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 17). В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 23 грудня 2019 року на електронних торгах [PERSON] він придбав квартиру [ADDRESS] , що оформлено протоколом №455595 проведення електронних торгів. Під час реєстрації права власності дізнався про арешт нерухомого майна, накладений ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. За наявності обтяження на майні, порушується право позивача на користування та розпорядження своїм майном, внаслідок чого він позбавлений можливості розпорядитися ним. Тому звернувся до суду з цим позовом. Представник позивача\~ адвокат\~Чміль Ю.В. (діє на підставі ордеру серії № 1032369 від 17 серпня 2020 року а.с. 14) надала до суду заяви, в яких позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Також звернула увагу суду на те, що з боку відповідачів жодних заперечень не надійшло, як і від третьої особи. Вказала, що позивач не має можливості звільнити своє майно з під арешту в інший спосіб, окрім звернення з даним позовом до суду. Просила суд розглянути дану справу без її участі та участі позивача. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, на компенсації судових витрат не наполягала (а.с. 32, 35). Відповідачі в судові засідання, призначені на 21.09.2020р. і на 28.10.2020р. не з`явилися, про дати судових засідань були повідомлені належним чином. Конверти, якими були направлені судові повістки повернуті до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 23, 24, 31). Крім того, про дату та час розгляду справи на 28.10.2020р. відповідачі повідомлялися шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. 27, 28). Представник третьої\~особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Причини неявки не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідачі належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 23 грудня 2019 року на електронних торгах [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (протокол №455595 проведення електронних торгів). На підставі акта про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна в процедурі виконавчого провадження позивачу 23.04.2020р. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, посвідчене приватним нотаріусом ДМНО Заверухою Н.І., зареєстровано в реєстрі за №254. Право власності на майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.04.2020р. (а.с. 7 8) Як вказує позивач, про арешт нерухомого майна, накладений на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, він дізнався під час реєстрації права власності. Судом установлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2012 року по справі 0417/2404/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПАТ «Платинум Банк», позовні вимоги [PERSON] задоволені. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 335 571 грн. 60 коп. та судові витрати по справі в розмірі 3219 грн. 00 коп., а всього 338790 грн. 60 коп. Ухвалою Індустріальним \~районним судом\~м.\~Дніпропетровська від\~27\~лютого 2012\~року по\~справі №2/0417/2404/2012 накладено арешт за заявою про забезпечення позову [PERSON] накладений арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 08.07.1997 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] , а саме на: - частину квартири [ADDRESS] ; - квартиру [ADDRESS] ; - квартиру [ADDRESS] ; - частину домоволодіння [ADDRESS] ; - 43/100 приміщення №1, 2, І-3 по [ADDRESS] ; - гараж № [NUMBER] по [ADDRESS] . та оголошено заборону на відчуження цього майна в межах заявлених позовних вимог 335571,60 грн. Копію ухвали направлено на виконання до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 33 35). Відповідно до інформації, наданої Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) від 09.06.2020р., рішення суду виконано та скасовані всі заборони, накладені у виконавчому провадженні (а.с. 10). Ухвалою Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~28\~квітня 2011\~року в порядку забезпечення позову накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, які належать [PERSON] , у тому числі на квартира [ADDRESS] (а.с. 37). При цьому, ухвалами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2015р. та від 28.04.2015р. по даній справі частково було знято арешт з нерухомого майна (а.с. 44-45, 49-50), в іншій частині заходи забезпечення не скасовані та продовжують діяти. Відповідно до відповіді Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 14.05.2020р., в Автоматизованій системі виконавчого провадження інформації щодо знаходження на виконанні виконавчого листа по справі №0417/2-1287/2011 не виявлено (а.с. 9). Позивач звернувся з клопотанням до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про скасування заходів забезпечення позову з вищевказаного майна по цивільним правам № 0417/2-1287/2011 та №2/0417/2404/2012. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2020 року по справі № 2-1287/2011 відмовлено в скасуванні заходів забезпечення позову шляхом скасування арешту на квартиру [ADDRESS] , оскільки згідно з довідкою архіваріуса Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2020 року цивільна справа № 2-1287/2011, провадження № 2/202/47/2013, за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Жовтневий ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, про стягнення заборгованості за користування грошовою позикою знищена у зв`язку з закінченням строків зберігання. У зв`язку з чим, суд позбавлений можливості перевірити обставини, на які посилається заявник у своїй заяві (а.с. 11). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року по справі № 0417/3015/2012 заявникові відмовлено в скасуванні заходів забезпечення позову шляхом скасування арешту на квартиру [ADDRESS] , оскільки заявник не є учасником справи (а.с. 12). Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями ст.ст. 316, 317, 321\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319\~ЦК України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно\~\~до\~\~п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року, позов\~\~про\~\~зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою,\~\~яка володіє на підставі закону\~чи договору\~\~або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право\~\~на\~\~чуже майно). Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту (правовий висновок Верховного Суду України від 15.03.2013р. у справі № 6-26цс13). З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді заборони позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як позивач позбавлений змоги реалізувати своє законне право на вільне володіння та розпорядження власністю, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Враховуючи, що представник позивача у поданій до суду заяві просила судові витрати залишити на позивачеві, суд вважає за можливе задовольнити вказане клопотання та не розподіляти судові витрати по справі у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved