Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

19.09.2016 р. подано в суд зазначений позов з таким обґрунтуванням вимог. [PERSON] (позивач) проживав і зареєстрований в житловому будинку № 154 по вул. Шевченка в с. Колочава Міжгірського району. Право власності на це житло позивач зареєстрував у КП «Міжгірське БТІ» на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.11.2010 р. по спадкуванню за заповітом тітки позивача [PERSON], яка померла 16.03.1994 р. Позивач також є власником земельної ділянки, яка обслуговує житловий будинок із господарськими будівлями, згідно державного акту, виданого Колочавською сільською радою в 2002 р. У зазначеному житловому будинку позивач проживав з 1994 р. з членами сімї: дружина і 4 дітей ([INFO], [INFO], [INFO], 2012 р.н.). Кілька років тому позивач усно дозволив відповідачці, яка є його рідною мамою, проживати в літній кухні свого будинку, оскільки її будинок по вул.Мерешор у с.Колочава внаслідок підтоплення зазнав серйозних пошкоджень. Однак останні два роки відповідачка поводить себе агресивно, ініціює сварки і не допускає позивача, та членів його сімї до літньої кухні. Цю будівлю позивач вважає приналежною до його житлового будинку, тобто своєю приватною власністю, якою бажає користуватись належно, бо збудував новий будинок, не завершивши це будівництво, зніс старий будинок. Позивач на ствердження своїх вимог покликається на ст.ст. 182 ч. 1, 317 ч. 1, 319 ч. 1, 321 ч. 1, 16, 391 ЦК України і вважає себе власником літньої кухні, який має право користування цим приміщенням з членами своєї сімї. Представник позивача позов підтримав. Відповідачка у судове засідання не зявилась, будучи належно повідомленою. У справі є підтвердження пошти про відмову відповідачки одержати судову повістку з додатком документів. Згідно з ст. 76 ч. 8 ЦПК України особа, яка відмовилась одержати судову повістку, вважається повідомленою, тому суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторони відповідача на основі поданих в справу доказів. Оцінивши зміст позовних вимог, подані докази (письмові документи, покази свідка дружини позивача, документи подані Колочавською сільською радою, пояснення представників), суд установив такі обставини. Згідно рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.11.2010 р. (справа № 2-2532/2010 р.), яке набрало законної сили, за [PERSON] (надалі позивач) визнано право власності на житловий будинок № 154 по вул. Шевченка в с.Колочава Міжгірського району. На підставі цього рішення позивач зареєстрував у КП «Міжгірське БТІ» право власності на цей житловий будинок (р/номер 32416239 від 20.12.2010 р.). Згідно експлікації площ в інвентарній справі за 2010 р. житловий будинок складався з жилої кімнати і кухні, всього загальною площею 25,61 кв.м. За вказаним вище судовим рішенням встановлено обставини: у будинку № 154 по вул. Шевченка в с.Колочава проживала [PERSON] (тітка позивача), яка заповіла позивачу своє майно, однак на будинок спадкодавця не встановила правоустановчі документи. Відповідач в особі Колочавської сільської ради позов визнав, суд таке визнання прийняв і задовольнив позовні вимоги. Позивач з 1994 р. проживав в успадкованому будинку, а з 2000 р. згідно паспорта гр.України зареєстрований в цьому помешканні разом з членами своєї сімї: дружиною і 4 дітей, з яких двоє неповнолітні. Ці відомості відповідають записам в обліковій картці обліку за 2011-2015 рр., що ведеться Колочавською сільською радою. Згідно зведеного акту вартості будівель та споруд, складеного в 2010 р. КП «Міжгірське БТІ» на замовлення позивача у звязку з оформленням спадкових прав за померлою [PERSON] крім житлового будинку за № 154 по вул. Шевченка зафіксовано господарську будівлю для худоби, літню кухню, вбиральню і колодязь. Згідно облікової картки погосподарського обліку за 2011-2015 р. Колочавської сільської ради за адресою: с.Колочава, вул. Шевченка, 154-а обліковується домогосподарство [PERSON], [INFO] (відповідачка в справі), яка зареєстрована в цьому помешканні з 27.10.2006 р. з дочкою [PERSON] , [INFO] З пояснень представника сільської ради вбачається, що будівля № 154-а уявляє собою типу літньої кухні з обладнаною житловою кімнатою, кухнею, верандою і кладовою. Право власності на це нерухоме майно не зареєстровано. Натомість [PERSON] будівлю вважає своєю, збудованою нею на подвірї біля будинку № 154 ще за життя померлої рідної сестри [PERSON] З пояснень позивача, його представника, показів свідка [PERSON] (дружини позивача) вбачається, що позивач успадкований житловий будинок за № 154 розібрав з метою будівництва нового будинку. На місці старого житла збудував новий будинок, будівництва якого не завершено (споруджено фундамент, стіни і дах). На час будівництва позивач домовився з відповідачкою усно проживати спільно з членами сімї в літній кухні за № 154 -А.. Натомість завершення будівництва затягнулось, сторони посварились і відповідачка вигнала сімю позивача з літньої кухні, а тому вони мешкають у тимчасовому непристосованому приміщенні. Зазначені обставини не оспорюються. Суд вважає, що позивач не довів належними доказами, що літня кухня, яка обліковується сільською радою як житло за адресою № 154-А, тобто за відмінною адресою від адреси нерухомого майна, належного позивачу як житловий буд.№ 154 є складовою до його житлового будинку чи садиби. Так, позивач не подав доказів перебудови чи знесення старого будинку, одержання дозволів на забудову, приналежність літньої кухні до житлового будинку № 154 за позицією позивача стверджується технічною документацією, яка виготовлена на його замовлення під час оформлення права власності на житловий будинок померлої тітки [PERSON] Про приналежність цього обєкту нерухомого майна спадкодавці в рішенні суду від 05.11.2010 р. не зазначено. Отже, суд не вбачає підстав для застосування ст. 16, 391, 182 ч. 1, 321, 317, 319 ЦК України за вимогами позивача, бо він не довів, що є власником нерухомого майна літньої кухні та не подав доказів, що має право користування цим майном. Вимоги позивача посягають на права відповідачки і членів її сімї на належне користування майном за призначенням. Згідно з ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, , квартира, інша жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Ст. 380 ЦК України передбачено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами і призначена для постійного у ній проживання. Окрім цього, позивач як власник житлового будинку № 154 самостійно розпорядився щодо його знесення, тобто здійснив права, передбачені ст. 319 ЦК України. Ця норма закону, поряд з іншими положеннями передбачає, що власник: володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. На виконання вимог ст. 319 ч. 4 ЦК України позивач, приймаючи рішення про знесення житла, в якому мешкав з членами сімї, зобовязаний був врахувати інтереси членів сімї щодо їх проживання, в звязку з таким рішенням. Окрім цього, задоволення позовних вимог призведе до ситуації, що в літній кухні , тобто в приміщенні господарському (внутрішній опис якого не подано позивачем) буде мешкати 8 осіб, у тому числі різностатевих, різновікових (двоє малолітніх дітей). Таке суперечить вимогам ст. 319 ч. 2 , абзацу 2, за якими при здійсненні своїх прав та виконання обовязків власник зобовязаний додержуватись моральних засад суспільства. Встановлені обставини та наведені обґрунтування дають підстави суду відмовити в задоволенні позову повністю. Судових витрат до стягнення чи повернення не має.

Outcome: dismissed