Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

18 серпня 2017 року Щетніцький В.С., який представляє інтереси Томашпільського територіального центру соціального обслуговування, звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за Томашпільським територіальним центром соціального обслуговування право власності в порядку успадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON], яка померла [INFO] в с.Комаргород Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 2,3097 га, що розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 28 лютого 2003 року. Даний позов обґрунтований наступним. [INFO] в с.Комаргород Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] Після її смерті залишилося спадкове майно, зокрема, земельна ділянка, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Дану земельну ділянку [PERSON] заповіла Томашпільському районному територіальному центру соціального обслуговування, склавши 3 березня 2008 року заповіт, однак в даному заповіті секретар сільської ради написав прізвище заповідача [PERSON]. В червні 2017 року територіальний центр при ревізії знайшли заповіт, в зв'язку з чим виникла необхідність оформлення належним чином прав на спадкове майно, але так як пропущено встановлений законом шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини і відсутній оригінал правовстановлюючого документу, нотаріусом було відмовлено в прийнятті заяви. В судовому засіданні представник Томашпільського територіального центру соціального обслуговування адвокат Щетніцький В.С. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросив їх задовольнити. Представник Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області щербатий А.І. в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, не заперечив проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 121 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у їх прийнятті. Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані із порушенням порядку, встановленого законом. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи ( ст. 64 ч. 1 ЦПК України ). Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.16). Згідно копії заповіту від 3 березня 2008 року, [PERSON], [INFO], усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, земельну ділянку відповідно державного акту серії [NUMBER], житловий будинок з по господарськими будівлями в с.Горишківка заповідає Томашпільському територіальному центру (а.с.3). Як вбачається із копії Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], даний документ видано 28 лютого 2003 року [PERSON], яка проживає в с.Горишківка і на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 15 січня 2003 року № 10 є власником земельної ділянки площею 2,3097 га у межах згідно з планом; земельна ділянка розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області; цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 6). Як вбачається із копії паспорта, [PERSON] народилася [INFO] (а.с.17-18). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON], 1930 року народження, 25 липня 1997 року уклала шлюб із [PERSON], 1925 року народження і після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.4). Згідно довідки виконуючого обов'язки Горишківського сільського старости № 205 від 29 листопада 2017 року, [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]-одна і та ж особа (а.с.20). Згідно довідки сільського голови Комаргородської сільської ради № 337 від 9 лютого 2016 року, спадщина після смерті [PERSON] не оформлялася (а.с.5). Згідно довідки директора Територіального центру соціального обслуговування Томашпільського району, [PERSON] перебувала у відділенні стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання в с.Комаргород з 10 січня 2004 року по [INFO] (а.с.19). Згідно довідки виконуючого обов'язки Горишківського сільського старости № 212 від 30 листопада 2017 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий на ім'я [PERSON], дійсно належить [PERSON]. Яка померла [INFO] (а.с.30). Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 6 вересня 2017 року на заяву позивача, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з пропущенням шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно на ім'я спадкодавця (а.с. 21). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Так, відповідно норм пунктів 5.1 та 5.2 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», при втраті (псуванні) державного акта на землю відповідний дублікат міг видатися лише власнику або землекористувачу. Тобто, видача дубліката державного акту спадкоємцеві не передбачена. Спадкоємці не можуть отримати дубліката державного акта на померлого власника. В такому разі потрібно звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської районної державної нотаріальної контори від 8 вересня 2017 року на запит суду від 6 вересня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої [INFO], не заведена (а.с.26). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 396 ЦК України, в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано дані позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява Щетніцького Володимира Степановича, який представляє інтереси Томашпільського територіального центру соціального обслуговування, до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно підлягає до задоволення. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за ним же. На підставі викладеного,

Outcome: approved