Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

18.07.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Композит-СТК» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, моральної шкоди. Із позову вбачається, що з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року позивач та відповідач перебували у трудових відносинах між собою. Позивач був прийнятий на посаду інженера з підготовки виробництва, відповідно до наказу № 165-КЗ від 01.10.2013 року. Згідно наказу № 35-КЗ від 30.04.2014 року позивача було звільнено з посади за угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП. 08.05.2014 року позивачу була видана трудова книжка, розрахункові кошти та довідка про розмір заробітної плати. Отримавши вказані документи позивачу стало відомо, що ТОВ «Композит-СТК» заробітна плата за березень 2014 року сплачена не в повному обсязі, оскільки була обрахована виходячи з 4-годинного робочого дня. Проте всі працівники, в тому числі і позивач, працювали повний восьми робочий день, жодних заяв про неповний робочий день не подавали, ніяких наказів про попередження та зміну суттєвих умов праці (неповний робочий день з ініціативи адміністрації) до його відома не доводились і він їх не підписував. Також відповідачем в односторонньому порядку самовільно проведено зменшення нарахування заробітної плати за березень 2014 року, тобто нараховано та сплачено заробітну плату виходячи з 4-годинного робочого дня на підставі наказу від 03.01.2014 року № 3/14, про який позивачу стало відомо 11.07.2014 року (через 72 дні після звільнення). Такі дії відповідача та сам наказ є незаконними і не підлягають застосуванню при визначенні розміру заробітної плати позивачу в березні 2014 року, який не був поставлений до відома про неповний робочий день та з наказом не ознайомлений і працювала в режимі повного робочого дня на протязі всього місяця. Оскільки позивачка не ознайомлений зі штатним розписом та йому невідомий точний розмір заробітної плати, свій розрахунок не донарахованої заробітної плати він зробив виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на місяць, тобто 1/2 від 1218 грн., що складає 609 грн. Так само позивач виходив ї при визначенні середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 01.05.2014 року по день звернення до суду 18.07.2014 року = 79 днів, тобто 1218 грн. : 30 х 79 днів, що складає 3 207,40 грн. На момент звернення позивача до суду з позовом відповідач заборгованість по заробітній платі не виплатив. Діями відповідача по невиплаті позивачу заробітної плати було спричинено моральну шкоду, яка виразилася в тому, що в період невиплати зарплати позивач був позбавлений можливості придбати необхідні продукти харчування, речі, сплачувати комунальні послуги, а поведінка відповідача позбавила позивача можливостей реалізації своїх звичок і бажань, так як у нього пішло багато зусиль на складання заяв, звернень та судових позовів. Моральну шкоду він оцінює у 7000,00 грн. Просить суд винести рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за березень 2014 року в сумі 609 грн., суму середнього заробітку за час затримки виплат по день фактичного розрахунку в сумі 3 207,40 грн., моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився за невідомою суду причиною, про час слухання справи повідомлявся належним чином. Дії відповідача суд оцінює як недобросовісне зловживання своїми процесуальними правами, спрямоване на затягування розгляду справи та визнає причину його неявки в суд неповажними, і вирішує справу на підставі наявних в ній доказів. Зі згоди позивача судом ухвалено про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, прийшов до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Правовідносини по даному позову регулюються Кодексом законів про працю України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про оплату праці». Як встановлено у судовому засіданні, позивач з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року працював в ТОВ «Композит-СТК» на посаді інженера з підготовки виробництва. Згідно наказу № 35-КЗ від 30.04.2014 року був звільнений з посади за угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 14). Згідно наказу № 52/13 від 25.12.2013 року в ТОВ «Композит-СТК» в зв'язку з сезонним скороченням об'єму виробництва всім працівникам, в обов'язковому порядку рекомендовано написати заяви про перехід на 4-годинний робочий день до 31.12.2013 року (а.с. 30). 08.05.2014 року позивачу була повернута трудова книжка, видані розрахункові кошти та видана довідка про розмір заробітної плати. В довідці про доходи зазначено, що позивач в березні 2014 року отримав заробітну плату в сумі 654,09 грн. (а.с. 16). Таким чином, отримавши розрахункові кошти та довідки про доходи позивачу стало відомо, що ТОВ «Композит-СТК» не нарахувало та не сплатило заробітну плату в повному обсязі, оскільки вона була обрахована виходячи з 4-годинного робочого дня. Проте, як встановлено з пояснень позивача, він ніяких заяв про переведення його на неповний робочий день адміністрації Товариства не подавав і його не ознайомлювали з відповідним наказом по підприємству. З пояснень позивача встановлено, що він у добровільному порядку надав до адміністрації Товариства заяву про неповний 4-годинний робочий день на період роботи з 01.01.2014 року по 28.02.2014 року включно, продовжуючи працювати повний робочий день. Інших заяв на будь-який період часу з цього приводу він не писав і з відповідними наказами його не ознайомлювали. За результатами колективного звернення 29.04.2014 року до голови Гуляйпільської райдержадміністрації була створена комісія в складі начальника відділу з питань праці та зайнятості управління соціального захисту населення Гуляйпільської адміністрації Бальсанко Н.В., головного спеціаліста відділу житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури управління Мартиненко С.В. та за участі Головного державного інспектора територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області Гайдук О.П. У довідці комісії від 06.05.2014 року зазначено, що здійснити перевірку викладених в заяві працівників ТОВ «Композит-СТК» фактів не має можливості, оскільки підприємство зареєстроване в м. Дніпропетровську та порекомендовано звернутися до суду (а.с. 33 і на звороті). Звернення працівників ТОВ «Композит-СТК» щодо порушення трудового законодавства та конституційних прав громадян з боку роботодавця до Гуляйпільської прокуратури Запорізької області та прокуратури Дніпропетровської області не дали очікуваних результатів, а самі звернення були перенаправлені за належністю для розгляду до територіальних державних інспекцій з питань праці (а.с. 34, 35, 36, 37, 38). 11.07.2014 року надійшла відповідь від Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області за № 2635 від 07.07.2014 року про те, що посадовою особою було проведено позапланову перевірку ТОВ «Композит-СТК», під час якої представником Товариства був наданий наказ від 03.01.2014 року за № 3/14, в якому зазначалося, що у зв'язку із сезонним скороченням об'єму виробництва з 01.03.2014 року на підприємстві та його структурних підрозділах буде встановлено чотирьохгодинний робочий день, але зі ста працівників під особистий підпис були ознайомлені з ним лише 20 осіб. Інспекцією складено акт та винесено припис щодо порушення підприємством ч. 3 ст. 32 КЗпП України, а заявникам було порекомендовано звернутися до суду (а.с. 39). Відповідно до п. 4 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України № 386/2011 від 6 квітня 2011 року визначено обсяг повноважень, наданих службовцям ТДІзПП, які обумовлені здійсненням контролю додержання законодавства про працю в частині реалізації прав і гарантій працівників. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем в односторонньому порядку самовільно проведено зменшення нарахування заробітної плати за березень 2014 року, тобто нараховано та сплачено заробітну плату виходячи з 4-годинного робочого дня на підставі наказу від 03.01.2014 року № 3/14, про який позивачу стало відомо 11.07.2014 року (через 72 дні після звільнення). Такі дії відповідача та сам наказ є незаконними і не підлягають застосуванню при визначенні розміру заробітної плати позивачу в березні 2014 року, який не був поставлений до відома про неповний робочий день та з наказом не ознайомлений і працював в режимі повного робочого дня на протязі всього місяця. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією є спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. За правилами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У ст. 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов'язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Між сторонами виник спір про розмір належних звільненому працівникові грошових сум, відшкодування доплати до встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Згідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівниками регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій частині строк виплатити не оспорювань ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Суд вважає, що відповідач порушив законні права позивача на оплату його праці, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки відповідачем не надано відомостей про точний розмір заробітної плати згідно штатного розпису, тому розрахунок не донарахованої заробітної плати зроблено виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на місяць, тобто 1/2 від 1218 грн., що складає 609 грн. і в день звільнення з вини відповідача з позивачем не проведений остаточний розрахунок належних працівникові нарахованих чи не нарахованих сум до виплати у строки, передбачені ст. 116 КЗпПУ. Обставини про наявність в ТОВ «Композит СТК» кількох відомостей про оплату праці робітників, відносяться, насамперед, до відносин відповідача з податковими та іншими органами, які повинні контролювати його діяльність у цій сфері. Визначення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку зроблено з 01.05.2014 року по день звернення до суду - 18.07.2014 року = 79 днів) виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати на місяць, тобто 1218 : 30 х 79 днів = 3207,40 грн., та з засад справедливості та розумності в межах заявлених вимог та на підставі принципу співмірності, яка підлягає стягненню на користь позивача за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів при виплаті. Крім того, згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування морального збитку працівникові провадиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Судом встановлено, що невиплатою заробітної плати були порушені його права та була завдана моральна шкода, оскільки він переніс душевні страждання в зв'язку з порушенням звичного способу життя (а.с. 31, 32). Суд вважає, що вимога позивача про стягнення на його користь моральної шкоди підлягає задоволенню частково в сумі 1000,00 грн., виходячи з засад справедливості та розумності цієї суми достатньо для компенсації моральних страждань позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Хоча в цивільному процесі кожна сторона зобов'язана доводити ті обставини, на які вона посилається (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), працівник об'єктивно не зможе довести невиплату йому заробітної плати, тому що те, чого не було (розрахунку при звільненні) довести дуже важко або взагалі неможливо. Власникові ж довести факт розрахунку дуже просто. Для цього він може подати до суду розрахункові документи та які на вимогу суду (а.с. 25) відповідач не надав. Відповідач не надав суду розрахунково-платіжних відомостей, що засвідчують виплату [PERSON]В заробітної плати за період роботи в березні 2014 року та у місяці звільнення. Таким чином, суд дійшов висновку про порушення вимог трудового законодавства та вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково і з відповідача на його користь необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі за березень 2014 року в сумі 609 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 3 207,40 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн., а всього 4816,40 грн. Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст. 88 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 243,60 грн.

Outcome: partial