Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

19.03.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 03.07.2012 року між [PERSON] та позивачем у справі був укладений договір добровільного страхування транспортних засобів спеціального призначення №925132, предметом якого є страхування транспортного засобу «Ауді», д.н.з. [NUMBER]. 05.04.2013 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Ауді» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «ЗАЗ» д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача. Відповідно до довідки ВДАІ та постанови печерського районного суду м. Києва дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] п.п. 16.11 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року. 08.04.2013 року до позивача з заявою звернувся [PERSON] щодо виплати страхового відшкодування в зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору. 18.04.2013 року позивачем був складений страховий акт №СТО-13-4824/1 та розрахунок суми страхового відшкодування, виходячи зі звіту №АА5060МЕ-15.04/5 про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу. На підставі вищевказаних документів позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь страхувальника в розмірі 13107,67 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 993, 1191 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач просить стягнути з відповідача 13107,67 грн. в порядку регресу. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що надана відповідачем відповідь М(т)СБУ не є достатнім доказом того, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди він мав поліс обов'язкового страхування транспортного засобу. Крім того, представник позивача вважає, що позивач має право безпосереднього звернення до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди на підставі положень ст. 1191 ЦК України. Відповідач в судовому засіданні, яке відбулось 03.06.2014 року, заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи, просив відмовити у задоволенні позовних вимог і додатково пояснив суду, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди його цивільна відповідальність була застрахована третьою особою у справі. Відповідач зазначає, що особисто з потерпілим приїздив до позивача та надав всі необхідні документи. Свій поліс страхування він не зберіг, оскільки після закінчення строку його дії не мав підстав вважати, що він іще знадобиться, тому після отримання позовної заяви звернувся до М(т)СБУ для отримання даних свого полісу. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 03.07.2012 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування транспортного засобу, а також додаткові угоди до вказаного договору №1 від 28.03.2013 року та №2 від 03.04.2013 року (а.с. 5-7). За змістом довідки №9181616 про дорожньо-транспорту пригоду від 09.04.2013 року виданої МВС України ВДАІ Печерського РУ, в учасника ДТП [PERSON] наявний поліс страхування цивільно-правової відповідальності терміном дії до 03.07.2013 року виданий ВАТ НАСК «Оранта», а в учасника ДТП [PERSON] наявний поліс страхування цивільно-правової відповідальності терміном дії до 03.08.2013 року виданий ПрАТ «СК «ЛАФОРТ» (а.с. 11). Вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується наявною в матеріалах справи постановою Печерського районного суду м. Києва від 08.05.2013 року за змістом якої [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 13). Відповідно до звіту №[NUMBER]-15.04/5 про оцінку автомобіля від 15.04.2013 року, матеріальний збиток завданий власникові автомобіля «Ауді» д.н.з. [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 28785,54 грн. (а.с. 11-17). Як вбачається з матеріалів справи 08.04.2013 року [PERSON] звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 24). Відповідно до вказаної заяви позивачем був складений страховий акт №СТО-13-4824/1 від 18.04.2013 року та здійснений розрахунок страхового відшкодування у розмірі 13107,67 грн. (а.с. 25-26). Зазначений розмір страхового відшкодування був виплачений позивачем [PERSON], що підтверджується копією платіжного доручення №33099 від 12.06.2013 року та відомістю виплат страхового відшкодування по договору №11/07-11-2/046, №118 від 12.06.2013 року (а.с. 28-29). За змістом наявних в матеріалах справи письмових доказів, щодо яких суд не вбачає неналежності або недопустимості, М(т)СБУ своїм листом №7/2-28/10318 від 09.04.2014 року повідомило відповідача, що згідно даних єдиної централізованої бази даних (ЦБД) МТСБУ: дата ДТП - 05.04.2013 рік; серія полісу - АВ; номер полісу - 7808828; назва страхової компанії - ПрАТ «СК «ЛАФОРТ»; ліміт по майну - 50000,00 грн.; франшиза - 0; дата початку дії полісу - 04.08.2012 року; дата закінчення дії полісу - 03.08.2013 року; тип договору - 1; статус особи (Ф/Ю) - Ф; повна назва ТЗ - ЗАЗ TF69YO; державний номер ТЗ - [NUMBER]; VIN-код ТЗ - [NUMBER]; тип ТЗ - А1; прізвище страхувальника - [PERSON]; статус договору (бланку) полісу - укладений (а.с. 47-48). За наведених обставин судом встановлено, що під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди 05.04.2013 року, цивільно-правова відповідальність відповідача за спричинення шкоди майну була застрахована третьою особою у справі в розмірі до 50000,00 грн. з нульовою франшизою. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до третьої особи, якою було застраховано його цивільно-правову відповідальність в день скоєння ДПТ, що підтверджується копією зворотного повідомлення про отримання третьою особою поштового відправлення 16.04.2013 року (а.с. 50). Відповідно до положень ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За змістом ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Аналізуючи зміст наведених норм, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідач не є особою відповідальною перед позивачем за завдані йому збитки, оскільки його цивільна-правова відповідальність була застрахована ПрАТ «СК «ЛАФОРТ» враховуючи при цьому, що розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності третьої особи за шкоду спричинену майну, а також з огляду на те, що фаршиза за страховим полісом відповідача була нульовою. Приймаючи до уваги, що в матеріалах справи міститься ухвала господарського суду м. Києва від 18.11.2013 року про порушення провадження у справі про банкрутство ПрАТ «СК «Лафорт», суд зазначає, що відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов'язки за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Посилання представника позивача на положення ст. 1191 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки в даному випадку пріоритет мають спеціальні норми щодо страхування, передбачені главою 67 ЦК України та Законами України «Про страхування» і «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed