Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

18.02.2020р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України (далі ДНУ ім. О.Гончара) про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за 2013 рік за безстроковим трудовим договором (а.с. 1-3). Ухвалою судді Наумової О.С. від 19.02.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. 9). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 26.12.1989р. й до цього часу діє укладений 25.12.1989р. безстроковий трудовий договір між нею і ДНУ ім. О.Гончара про її переведення як обрану за конкурсом на посаду викладача англійської мови невипускаючої кафедри на підставі наказу ДНУ № 2 від 03.01.1990р. Заяву про звільнення вона не подавала, угода про припинення трудових відносин не укладалось. Наказ про припинення або розірвання укладеного у 1989 році безстрокового трудового договору відповідач не видавав, як і іншого наказу про зарахування на роботу, а також наказу про прийняття на роботу за строковим договором або контрактом (ст. 24 КЗпП). Після зарахування позивачки на посаду викладача за безстроковим трудовим договором ДНУ прийняв на себе обов`язки протягом його дії створювати умови праці і виплачувати зарплату (ст. 21 КЗпП УРСР/України), але з 2013 року ДНУ безпідставно не виплатити їй зарплату за укладеним у 1989 році безстроковим трудовим договором. Вважала, що на підставі ст. ст. 95-97 КЗпП України, ст. 57 Закону України «Про освіту», Закону України «Про вищу освіту», ст. ст. 2, 4, 6, 11, 12, 13, 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оплату праці», Постанови Кабінету міністрів України за № 1298 від 30.08.2002р. «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», Наказу № 557 від 26.09.2005р. (з наступними змінами) міністерства освіти і науки України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.10.2005р. за № 1130/11410 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» в редакціях, що діяли у 2010 році, відповідач зобов`язаний виплатити їй зарплату за 12 місяців 2013 року в сумі, не меншій двох державних гарантій, якими є оклад за тарифним розрядом 16 (2,5 мінімальної зарплати) і надбавка за вислугу років 30%, виходячи з того, що статтею 13 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» встановлені розміри мінімальної зарплати на 2013 рік, а довідкою бухгалтерії ДНУ за від 03.09.2008р. підтверджується надбавка за вислугу років в розмірі 30 %. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 21, 22, 23, 36, 119, 235 КЗпП України, просила стягнути з ДНУ ім. О.Гончара борг по заробітній платі за 2013 рік за укладеним в 1989 році безстроковим договором в загальній сумі 44\~958,25 грн., а також встановити наявність в наказі № 2 від 03.01.1990р. тексту, який викласти у вигляді цитат в судовому рішенні російською і україністкою мовами. Відповідач позовні\~вимоги не\~визнав. 13.03.2020р.\~представник відповідача\~ Козлова\~О.О.\~(діє\~на підставі\~довіреності від\~11.03.2020р.\~ а.с.\~15)\~надала відзив\~на позов (а.с. 13-26), в якому вважала твердження позивачки про наявність боргу по заробітній платі за 2013 рік за укладеним в 1989 році безстроковим трудовим договором такими, що не відповідають дійсності. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати з відповідача неодноразово були предметом судового розгляду після припинення з нею трудових відносин (ухвала Верховного Суду України від 06.08.2008р., наказ по ДНУ від 02.09.2008р. № 692-к про звільнення). Постановою Верховного Суду України від 10.05.2018р. по справі № 202/4126/17 вирішений аналогічний цьому спір. Жодної заборгованості відповідач перед [PERSON] не має. З урахуванням викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, винести ухвалу про накладення штрафу на позивачку за неодноразове зловживання процесуальними правами на підставі 2 ст. 44, ч. 1 ст. 148 ЦПК України. Позивачка 25.03.2020р.\~надала відповідь\~на відзив (а.с. 27-28), у якій наполягала на задоволенні позову, вказавши, що цей позов не є аналогічним раніше розглянутим спорам. Відзиві відповідача мотивований посиланнями на інші трудові відносини. Вважала, що відповідач не довів належними і допустимими доказами розірвання безстрокового договору і відсутність боргу по заробітній платі. Наполягала на тому, що наказ про зарахування її на роботу за контрактом не видавався, тому наказ № 692-к від 02.09.2008р. про припинення відносин за контрактом не містить інформації щодо предмету доказування. Жодним судовим рішенням не встановлено факту видання наказу про зарахування її на роботу за строковим договором або контрактом. З приводу наявності трудових відносин у 2013 році і боргу по заробітній платі, зауважила, що у 2013 році вона виконувала трудові обов`язки з наукової роботи, включали навчальну, наукову та інші види роботи (ст. Закону України «Про освіту», ст. 49 Закону України «Про вищу освіту»). Проте відповідач не надав їй у 2013 році навчальних груп, не вів табелю робочого часу, але вона виконала два дослідження, наукові результати яких опубліковані: 1) [PERSON] . Курікулум - нова базисна категорія методики / Методичні та психолого-педагогічні проблеми викладання іноземних мов на сучасному етапі: Матеріали VI Міжнародної науково-методичної конференції. - X.: ХНУ ім. В.Н.Каразіна. 2013; 2) [PERSON] Кліпове мислення як нова проблема психології навчання іноземної мови / Методичні та психолого-педагогічні проблеми викладання іноземних мов на сучасному етапі: Матеріали VI Міжнародної науково-методичної конференції. - X.: ХНУ ім. В. Н. Каразіна. - 2013. Тому посилання у відзиві на відсутність трудових відносин вважала безпідставними. Враховуючи категорію спору (спір, що витікає з трудових правовідносин), наданий відповідачем письмовий відзив на позов, надана позивачем відповідь на відзив, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) відповідно до положень ч. 1 ст. 274 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Вивчивши, матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважаю, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом з наявних у справі матеріалів (рішень судів) та за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, у серпні 2006 року [PERSON] зверталася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровського національного університету (27.02.2017р. перейменовано в Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара) із позовом про поновлення на роботі, у якому просила поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського національного університету, стягнути заборгованість за весь час вимушеного прогулу, визнати недійсним контракт, визнати недійсною оферту у вигляді контракту. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. по справі № 2-2128/06 у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 18-20). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.07.2007р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. скасовано у частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського національного університету. Стягнуто з Дніпропетровського національного університету на користь [PERSON] заборгованість середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу у розмірі 8 331 грн. 43 коп. Ухвалою Верховного\~Суду України\~від 06.08.2008р.\~касаційну скаргу\~Дніпропетровського національного\~університету задоволено. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р.у частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу скасовано, й залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. (а.с. 21-22). Встановлено, що позивачка оскаржила до Верховного Суду ухвалу Верховного Суду України від 06.08.2008р. (якою залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р.). Ухвалою Верховного\~Суду від\~07.02.2019р.\~по справі\~№ 2-2128/2006\~(202/1090/16-ц)\~(провадження\~№ 61-1946ск20)\~ [PERSON] \~відмовлено у\~відкритті касаційного\~провадження у частині оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. і рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р., на підставі п. 1 ч. 2 ст. 394 ЦПК України, оскільки рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р. вже було предметом перегляду судом касаційної інстанції. Як установлено Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 19.12.2006р. по справі № 2-2128/06, [PERSON] була призначена на посаду викладача англійської мови кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26.12.1989р. згідно її заяви від 25.12.1989р. наказом по університету № 2 від 03.01.1990р. як обрана за конкурсом. До 1991 року заміщення посад науково-педагогічних працівників (викладачів) здійснювалось на підставі «Положення про порядок заміщення посад та атестації професорсько-викладацького складу у вищих учбових закладах», затвердженого наказом Міністерства вищої і середньої спеціальної освіти СРСР № 500 від 10.07.1987р. Згідно п. 1 цього Положення посади зав. кафедрами, професорів, доцентів, старших викладачів, \~ \~ \~ \~викладачів і асистентів вузів заміщувалися по конкурсу строком на п`ять років Після закінчення п`ятирічного строку названі посади повинні були заміщуватися у порядку конкурсу. Потім підставою для переукладення строкових трудових договорів з працюючими науково-педагогічними працівниками було «Положення про порядок наймання та звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності», затверджене наказом Міністерства освіти України № 293 від 05.08.1993р. Згідно п. 5.10 цього Положення посади за конкурсом заміщувалися на визначений строк, встановлений за погодженням сторін згідно з трудовим договором, контрактом від одного до п`яти років, а у закладах освіти, що мають статус національного - від одного до семи років. Згідно п. 4.7 цього Положення при прийнятті на роботу, якщо конкурс не оголошувався, на умовах трудового договору або контракту, в тому числі і у разі закінчення їх строку кандидатури на посаду педагогічних працівників розглядались на відповідній, кафедрі (відділенні), яка давала пропозиції керівникові навчального закладу щодо укладання або не укладання з ним контракту (договору) на новий строк. Згідно п. 4.8 цього ж Положення педагогічний працівник, який працював у даному навчальному закладі і претендував на подальші трудові відносини, подавав на кафедру звіт про свою педагогічну, наукову і методичну роботу, яку він виконував у період дії трудового договору (контракту) заяву на ім`я ректора. Рішення кафедри проймалось простою більшістю голосів штатних викладачів та наукових співробітників. Наказ Міністерства освіти України № 293 від 05.08.1993р. втратив чинність з 01.08.2003р. з дня опублікування наказу Міністерства освіти України № 744. Згідно заяви [PERSON] від 06.12.1994р. і на підставі рішення кафедри від 05.12.1994р. було видано наказ по Дніпропетровському національному університету № 31к від 26.01.1995р., за яким [PERSON] було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1994р. по 06.12.1999р. Згідно заяви [PERSON] від 01.12.1999р. і на підставі рішення кафедри від 11.11.1999р. видано наказ по Дніпропетровському національному університету № 683к від 20.12.1999р., за п. 9 якого [PERSON] було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1999р. по 30.06.2004р. Таким чином, посилання позивачки на те, що відповідач на її заяву від 01.12.1999р. не надав відповіді в нормальні строки (тобто до 06.12.1999р.) і тому трудовий договір з 07.12.1999р. став безстроковим - суд вважав безпідставними. З позивачкою було укладено строковий трудовий договір. Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового-договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Відповідно до п. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Контрактна форма трудового договору передбачена Постановою Кабінету Міністрів України № 170 від 19.03.1994р., якою затверджено «Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників». Відповідно до п. 7 цього Положення та п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП України контракт укладається у письмовій формі і підписується роботодавцем та працівником. Листом № 553-85-94 від 02.04.2004р. відповідач попередив [PERSON] про закінчення строку дії її трудового договору, її попереджено про закінчення строку дії трудового договору під підпис 14.04.2004р. 15.06.2004р. [PERSON] подала ректору заяву з проханням її перевести і наказом № 491 к від 07.07.2004р. її переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01.07.2004р. по 30.06.2006р. на умовах контракту. Листом ДНУ від 25.04.2006р. [PERSON] повідомленої про закінчення 30.06.2006р. строку дії контракту і, що університет не має наміру переукладати з нею контракт на подальший період, а має намір звільнити її з цієї дати за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Лист [PERSON] отримала 28.04.2006р. У її наступних заявах про продовження терміну роботи у ДНУ відмовлено. Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Наказу № 415к від 19.06.2006р. [PERSON] надано відпустку за 2005-2006 року з 27.06.2006р. по 22.08.2006р. з послідуючим звільненням з 22.08.2006р. у зв`язку із закінченням строку дії контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Наказом ДНУ ім. О.Гончара від 02.09.2008р. № 692-к з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 06.08.2008р., позивачку звільнено з посади викладача кафедри іноземних мов 03.09.2008р. у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 23). Крім того, як встановлено, поставою Верховного Суду від 10.05.2018р. по справі № 202/4126/17 (провадження № 61-13064св18), відмовлено у задоволенні касаційної скарги [PERSON] із залишено без змін постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2017р. Зі змісту указаної постанови Верховного Суду вбачається, що після отримання Університетом ухвали Верховного Суду України від 06.08.2008р. (про залишення в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р.) ДНУ видано наказ від 02.09.2008р., яким [PERSON] звільнено з роботи 03.09.2008р. за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. [PERSON] в Університеті не працює з 04 вересня 2008 року. Вказане звільнення позивачем оскаржувалось в судовому порядку. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2009р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.08.2009р., у задоволені позову [PERSON] про визнання наказу від 02.09.2008р. недійсним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено. Вказаними рішеннями встановлено факт припинення трудових правовідносин між сторонами. Верховний Суд у постанові від 10.05.2018р., відмовляючи [PERSON] у задоволені касаційної скарги, виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Посада позивачки віднесена до категорії працівників, які працюють за контрактом, [PERSON] звільнена з 03.09.2009р. на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, за закінченням дії контракту, при звільнення з позивачем було проведено повний розрахунок. Оскільки трудові відносини між сторонами було припинено, вищий суд підтвердив висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення заробітної плати, а посилання позивачки на безстроковий характер трудових відносин вважав спростованими встановленими фактичними обставинами справи і зібраними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, розглядаючи даний спір у межах заявлених позовник вимог, зазначає, що згідно зі статтею 2 КЗпП Української РСР від 10.12.1971р. (що діяв на момент переведення позивачки у 1995 році) працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Пункт 31 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. № 9 містить роз`яснення, що переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Переведення на іншу роботу передбачає зміну істотних умов трудового договору, тому вимагає згоди працівника (ч. 1 ст. 32 КЗпП). При цьому законодавством, зокрема статтею 33 КЗпП, визначено випадки, коли переведення може здійснюватися без згоди працівника. Заборона власнику або уповноваженому ним органу в односторонньому порядку змінювати укладений з працівником трудовий договір є одним із способів забезпечення права громадян на вільний вибір діяльності, що унеможливлює примусову працю, заборонену статтею 43 Конституції України від 28.06.1996р. Законодавством про працю не встановлено форму надання згоди працівника на переведення, така згода може бути висловлена як в усній, так і в письмовій формі. З метою уникнення непорозумінь та трудових спорів радимо все ж таки отримати згоду працівника на переведення в письмовій формі, оскільки тоді в наказі про переведення можна послатися не на усну згоду працівника, яку в разі спору буде важко довести, а на письмово зафіксовану згоду, що буде незаперечним доказом. Законодавство України не містить переліку підстав, які допускають переведення працівника за його згодою. Отже ініціатором переведення може бути як сам працівник, так і власник підприємства, тобто той, хто зацікавлений в такому переведенні. Підстави припинення трудового договору визначені статтями 36 41, 45 КЗпП. Серед них немає такої підстави, як переведення працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, передбачене частиною першою статті 32 КЗпП. Оскільки таке переведення не є підставою для припинення трудового договору, йдеться про\~зміну раніше\~укладеного трудового\~договору, що передбачає зміну трудових обов`язків, виконуваної роботи, посади при фактичному продовженні трудових правовідносин. Отже, з 26.01.1995р. в результаті переведення позивачки наказом ДНУ від 26.01.1995р. на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС, змінився раніше укладений трудовий договір з позивачкою, що діяв з 26.12.1989р. на підставі якого вона працювала на посаді викладача англійської мови кафедри іноземних мов (як обрана за конкурсом) Як видно зі змісту Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, після того, як позивачка 26.12.1989р. наказом по університету № 2 від 03.01.1990р. призначена на посаду викладача англійської мови кафедри іноземних мов (як обрана за конкурсом), в подальшому наказом від 26.01.1995р. [PERSON] була переведена на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1994р. по 06.12.1999р. Потім наказом від 20.12.1999р. [PERSON] переведена на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1999р. по 30.06.2004р. На підставі заяви [PERSON] від 15.06.2004р. наказом № 491 к від 07.07.2004р. її переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01.07.2004р.\~по 30.06.2006р. на умовах контракту, а після того - наказом від 19.06.2006р. її звільнено з 22.08.2006р. у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; Отже, безпідставними є твердження позивачки, що договір від 26.12.1989р. діє до цих пір на тих самих умовах, адже після того з нею був укладений контракт як особлива форма трудового договору на підставі її власної заяви, тому дія попереднього трудового договору припинилася. Тому неприйнятними є вимоги позивачки про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати за 2013 рік за укладеним як на її думку безстроковим трудовим договором від 29.12.1989р., адже як видно з матеріалів справи у 2013 році позивачка не працювала у ДНУ взагалі, її було звільнено у вересня 2008 року (наказом від 02.09.2008р. за № 692-к), тобто вона не виконувала жодних трудових обов`язків у відповідача у 2013 році, а тому немає підстав для нарахування оплати за її працю. Посилання позивачки на те, що вона у 2013 році виконувала трудові обов`язки з наукової роботи, а відповідач не надав у 2013 році навчальних груп, не вів табелю робочого часу, а вона тим часом виконала дослідження і опублікувала їх результати не ґрунтуються на дійсних обставинах справи і на законі. Адже з позивачкою не був укладений у спірний період трудовий договір на підставі якого вона б зобов`язалася виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а ДНУ зобов`язався виплачувати їй заробітну плату, забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП у редакції на монет спірних правовідносин). Посилання позивачки на безстроковий характер трудових відносин, правильність її звільнення з проведенням повного розрахунку і відсутність заборгованості перед ДНУ підтверджено рішеннями вищого суду. Вимоги позивачки про встановлення у тексті наказу певних обставин у вигляді цитат не можуть бути задоволені, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту права не передбачений законом. Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, при подачі позову позивачка звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні її позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок держави. Згідно ст. 148 ЦПК України правом суду є постановлення ухвали про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: - невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; - зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; - неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; - невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; - порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу. Указані підстави є вичерпними. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; При розгляді спору судом не віднайдено підстав для постановлення указаної ухвали, оскільки у провадженні суду немає аналогічного позову і предмет спору не носить завідомо штучних характер, тому клопотання відповідача про постановлення ухвали про накладення штрафу не може бути задоволене. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed