Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

18.03.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про розподіл майна придбаного в період шлюбу та визнання права власності на майно до відповідача [PERSON] . Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.03.2020 року позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками та позивачеві наданий строк для їх усунення. 25.03.2020 року позивачем усунені виявлені недоліки та надана уточнена позовна заява. 17.04.2020 року отримана адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 24.04.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 11.06.2020 року . 02.06.2020 року відповідачем наданий відзив на позовну заяву та зустрічна позовна заява. 05.06.2020 року надійшла відповідь на відзив 05.06.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зустрічна позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками. 11.06.2020 року позивачем за зустрічною позовною заявою усунені встановлені судом недоліки та подана уточнена зустрічна позовна заява. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року прийнята зустрічна позовна заява та постановлена ухвала про перехід до розгляду справи за правилами загального провадження. Розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 10.09.2020 року. 10.09.2020 року закінчене підготовче судове засідання справа призначена до розгляду на 26.10.2020 року. 26.10.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 11.11.2020 року 11.11.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 24.12.2020 року. 24.12.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 12.01.2021 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 12.01.2021 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог за уточненою позовною заявою позивач просить визнати майно, придбане в період шлюбу, а саме житловий будинок садибного типу № 10 загальною площею 65.3 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 1193 кв.м.. по фактичному користуванню по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] . Визнати за нею та за відповідачем, за кожним, право власності на Ѕ частину житлового будинку садибного типу № 10 загальною площею 65.3 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1193 кв.м., по фактичному користуванню по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в період з жовтня 2007 року по лютий 2020 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року шлюб між ними розірваний, справа № 173/2838/19. Дане рішення набрало законної сили. 18 червня 2009 року у них з відповідачем народились близнюки: син - [PERSON] та син - [PERSON] . З червня 2019 року вони з в відповідачем припинили сумісне сімейне життя, відповідач переїхав до іншої родини, ініціював процес розлучення, але від вирішення майнових питань самоусунувся. Вона з дітьми проживає у спірному будинку, доглядає та обслуговує його та оплачує рахунки самостійно. Чоловік з вересня 2019 року в будинку не проживає, що підтверджується Актом депутата від 16 березня 2020 року. За час сумісного проживання в шлюбі, а саме 24 грудня 2012 року вона з відповідачем придбали житловий будинок садибного типу № 10 загальною площею 65.3 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 1193 кв.м.. по фактичному користуванню по [ADDRESS] . Даний договір посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5735. Купівля-продаж будинку була вчинена за 113100.00 грн. На момент підписання даного договору вони з чоловіком сумісними коштами сплатили 89 100.00 грн., з яких 21400.00 грн., особисті кошти чоловіка, отримані від продажу квартири за договором від 26.10.2012 року, що складає ј частину внесених ними коштів. Решту 24000.00 грн. було сплачено продавцеві також сумісними коштами на протязі до 24 грудня 2013 року. З метою врегулювання майнових відносин вона неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією добровільно розділити майно, яке було придбане в період шлюбу, але відповідач відмовляється від його добровільного розподілу, що й стало підставою звернення до суду. Відповідачем подана зустрічна позовна заява відповідно до якої позивач за зустрічною позовною заявою просить визнати житловий будинок [ADDRESS] його особистою приватною власністю, придбаною на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з розстрочкою платежу, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5735. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що даний будинок був придбаний за його особисті кошти. З яких 89100 грн., він отримав в дар від [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до договору дарування грошових коштів від 22.12.2012 року. Решту коштів в сумі 24 000.00 грн., він мав сплатити до 24.12.2013 року. Дані кошти він отримав за договором купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 24.12.2012 року. Оскільки 27.11.2001 року йому на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира за адресою: [ADDRESS] . 26.10.2012 року відбувся продаж даної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В., та зареєстрований в реєстрі за № 4437. Продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 109545 грн.. з яких 85545 грн. сплачені покупцем на момент підписання договору, а решта 24 000.00 грн., мали бути сплачені покупцем до 26.10.2013 року. За дорученням від 05.12.2013 року, посвідченого секретарем Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Ступник Т.М., [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] , уповноважили його отримати кошти за квартиру в [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 24.12.2012 року по реєстру № 4437 від 26.10.2012 року, подати нотаріусу відповідні документи і при необхідності зняти заборону на житло. Дане доручення зареєстроване в реєстрі № 242. Фактично суму коштів в розмірі 24 000.00 грн. від покупця квартири за договором від 26.10.2012 року він отримав 19.12.2013 року, що підтверджується розпискою на зворотній стороні договору і цю суму він сплатив, як решту 24 000.00 грн., за договором купівлі-продажу будинку з розстрочкою платежу від 24.12.2012 року. Таким чином він підтверджує наданими доказами, що спірний будинок був придбаний за його особисті кошти, які належали йому як частка в проданій квартирі та отримані в дар від його батьків та сестри. Тому просить задовольнити позовні вимоги за зустрічною позовною заявою визнавши за ним право приватної власності на спірний будинок, який був придбаний в період шлюбу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за первісною позовною заявою підтримала за доводами, викладеними в позовній заяві. Проти задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою заперечувала посилаючись на те, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти подружжя. Відповідач і представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою заперечували. Просили задовольнити позовні вимоги за зустрічною позовною заявою посилаючись на те, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти [PERSON] , отримані від продажу квартири та подаровані йому його батьками і сестрою. Оскільки особистих коштів для придбання будинку у них з позивачкою не було. Батьки позивачки будь-яких коштів на придбання квартири не надавали. Так як в них був син, який був «проблемним» і всі отримувані батьками його бувшої дружини кошти йшли на сина, який постійно потрапляв в різні неприємні ситуації. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 2007 року, який сторони зареєстрували у виконавчому комітеті Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується копією рішення суду В період шлюбу в сторін народилося двоє дітей-близнюків: син - [PERSON] , [INFO] і син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, в яких сторони записані батьками дітей.. У період шлюбу сторони за договором купівлі-продажу житлового будинку з розстрочкою платежу 24.12.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5735, посвідченим державним нотаріусом Верхньодніпровської районної державної нотаріальної контори Малашовою Г.В., сторони придбали житловий будинок садибного типу № 10 загальною площею 65.3 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 1193 кв.м.. по фактичному користуванню по [ADDRESS] .. Таким чином судом встановлено, що спірний будинок був придбаний сторонами в період шлюбу. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідно до п .2,3 ч.1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; З наведеного вище нормами Сімейного кодексу України встановлено презумпцію, що майно, набуте в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, один із подружжя не доведе іншого. Відповідач заперечує, що спірний будинок, придбаний сторонами в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Та вказує на те, що зазначений будинок є його приватною власністю тому і просить визнати за ним право приватної власності на зазначений будинок. На підтвердження доводів сторін судом були допитані свідки, які надали наступні пояснення. Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що він добре знає батьків позивачки, подружжя [PERSON] , які займаються підсобним господарством. На присадибній ділянці вирощують помідори, полуницю, які реалізовують та отримують кошти. Також подружжя [PERSON] вирощує птицю на продаж. Кожного дня [PERSON] , ріже по декілька курей та продає їх на ринку. [PERSON] ,, займається газифікацією житлових приміщень і відповідно має додатковий дохід. Таким чином дана сім`я є матеріально забезпеченою. Також [PERSON] говорили йому, що вони збирають грошові кошти так як бажають купити будинок донці. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона була свідком того, що вони просили у сусідів [PERSON] позичити їм гроші. Але останні не змогли надати їм кошти, пояснивши, що наявні грошові кошти вони віддали дітям для купівлі будинку. В подальшому її родину запросили зробити ремонт в будинку. Також їй відомо, що сусіди купили у будинок побутову техніку: посудомийну машину та інше. Сім`я [PERSON] займається веденням особистого господарства: вирощують сільськогосподарську продукцію, птицю, яку реалізовують на ринку та мають з цього прибуток. Свідок [PERSON] , пояснив, що він знає сім`ю [PERSON] , які займаються веденням особистого господарства: вирощують сільськогосподарську продукцію, птицю, яку реалізовують на ринку. [PERSON] , має прибуток від того, що проводить парове опалення житлових приміщень. Також [PERSON] говорили йому, що вони допомогли донці купити будинок. Купили побутову техніку та інші предмети побуту. Свідок [PERSON] ,, пояснив, що він є батьком позивачки, в грудні місяці 2012 року він з дружиною давав грошові кошти в сумі 45 000.00 грн., сім`ї доньки для купівлі будинку. Діти придбали будинок, внесли попередній платіж, поселились в будинку і робили в ньому ремонт, а решту коштів за будинок виплатили пізніше. Він з дружиною мають 50 соток городу, вирощують помідори, полуницю, реалізують вирощену продукцію на ринку. В тому числі реалізували її і в м. Москві. Також він проводить парове опалення житлових приміщень, і отримує кошти від цієї діяльності. Кошти вони збирали так як хотіли купити автомобіль, але вирішили допомогти донці купити будинок та віддали дані кошти їй. Свідок [PERSON] , пояснила, що вона є матір`ю позивачки. Діти вирішили купити будинок і їм потрібні були грошові кошти. Тому вони з чоловіком вирішили допомогти дітям та дати частину коштів на придбання будинку. При цьому частину коштів дали вони іншу частину коштів надали батьки відповідача. В жовтні місяці діти вже жили в будинку. Грошові кошти вони мали від зайняття підсобним господарством. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона є господаркою будинку, який купила в неї сім`я [PERSON] . Будинок вони продали за 100000.00 грн. При цьому вона знає [PERSON] , так як проживала в будинку, де в останньої була квартира. Також їй відомо, що будинок сім`єю [PERSON] було куплено за кошти від продажу квартири, яка належала [PERSON] , оскільки ця сім`я вільних коштів для купівлі будинку не мала. [PERSON] та її батьки ніякої участі у купівлі будинку не приймали. Кошти за будинок давали батько [PERSON] . Також їй відомо, що у [PERSON] є ще дві квартири. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що він купив квартиру у сім`ї [PERSON] за 100000.00 грн., які віддав особисто [PERSON] . Спочатку віддав частину коштів, а решту 24 000.00 грн., віддавав протягом року. Свідок [PERSON] , пояснив, що він знає [PERSON] з дитинства, вони проживали в одному під`їзді та в подальшому він товаришував з [PERSON] та [PERSON] . Йому відомо, що продавався будинок, який сім`я [PERSON] хотіла купити, але вільних коштів у них було. Тому [PERSON] продав квартиру і за ці кошти купив будинок. Потім в будинку вони робили ремонт. Він знає батьків [PERSON] , які займаються овочами та живуть з огороду, і кошти які вони отримували йшли лише на їх сина. Свідок [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснив, що будинок, який купив його син, був куплений за кошти, які отримані від продажу належної їм квартири. Батьки [PERSON] будь-яких коштів на придбання квартири не надавали. Продану квартиру свого часу отримав він працюючи на комбінаті. Потім дана квартира була приватизована на всіх проживаючих в ній. Кошти, які складали їхню частку в квартирі вони подарували синові. Договір дарування вони складали в нотаріуса в м. Вільногірську. Його син працював і мав заробіток. [PERSON] не працювала і коштів для придбання будинку не мала. Батьки [PERSON] сказали, що в них коштів на придбання квартири немає. Оскільки їх син в той час перебував в СІЗО і необхідні були кошти для сина і розрахунків з його кредиторами. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що в них виникло спірне питання стосовно придбаного сином будинку. Даний будинок був придбаний за кошти їхнього сина, отриманих від продажу квартири по [ADDRESS] . В подальшому вони склали договір дарування грошових коштів, отриманих від продажу квартири сину, оскільки батьки [PERSON] відмовились надати допомогу на придбання даного будинку. Крім того батьки [PERSON] чомусь надавали перевагу синові, який постійно потравляв у різні халепи, які потребували фінансових вкладень. Крім того на час купівлі квартири батьки [PERSON] підсобним господарством ще не займались. Коли постало питання купівлі будинку вони також не мали коштів для його придбання тому вирішили продати квартиру, яку продали за 16 000 доларів, а будинок купили за 14 000 доларів. Грошові кошти вони подарували синові в доларах. Оцінюючи показання свідків суд приходить до висновку, що свідки кожної сторони надавали показання, які є вигідними для сторони, яку вони представляли, заперечуючи участь іншої сторони у придбанні спірного будинку. В свою чергу судом встановлено, що обидві родини і позивача і відповідача є середньостатистичними родинами, які мають певні статки та джерела прибутку, тому родини кожної із сторін могли надати матеріальну допомогу сторонами на придбання спірного будинку, його благоустрою, купівлю необхідної техніки, предметів побуту тощо. При цьому доводи свідків зі сторони відповідача про те, що родина позивачки взагалі не має ніяких статків, оскільки всі отримувані ними кошти йшли на матеріальну допомогу синові, суд оцінює критично. Так як і відповідач і дані свідки підтверджували і ті обставини, що родина позивачки має ще дві квартири і будинок, таким чином обґрунтовуючи те, що позивачка має інші житлові приміщення і їй є де проживати, окрім спірного будинку. Тому якщо сім`я позивачки була б матеріально не забезпеченою, постійно потребуючою грошових коштів для матеріальної допомоги сину, остання не мала б тієї нерухомості, наявність якої підтверджена і відповідачем і всіма свідками. Або дана нерухомість була б реалізована для задоволення матеріальних потреб сина сім`ї [PERSON] . Також свідками підтверджується і той факт, що сім`я [PERSON] займається підсобним господарством та має від нього прибуток. А доводи свідка [PERSON] , що на час придбання спірного будинку сім`я [PERSON] підсобним господарством ще не займалась не підтверджено будь-якими іншими доками. В свою чергу з наданих сторонами письмових доказів судом встановлено і той факт, що вирішальною підставою для придбання спірного будинку став продаж сім`єю [PERSON] , відповідачем, його батьками і сестрою квартири, розташованої по [ADDRESS] . Так, зазначена квартира продана за договором купівлі - продажу квартири з розстрочкою платежу 26.10.2012 року, посвідченому державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4437. З укладеного договору вбачається, що продаж квартири здійснена за 109545 грн., з яких 85545 грн., покупцем сплачено на час укладення договору, а 24 000.00 грн., будуть сплачені покупцем до 26.10.2013 року. Невдовзі після укладення даного договору, а саме 24 грудня 2012 року сторонами був придбаний спірний житловий будинок за договором купівлі-продажу будинку з розстрочкою платежу, посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5735. Покупцем за яким виступив [PERSON] . В договорі зазначено, що продаж житлового будинку вчинений за 113100 грн., з яких 89100.00 грн., сплачені покупцем при укладанні договору, а решта 24 000.00 грн.. будуть сплачені до 24.12.2013 року. З договору купівлі продажу квартири вбачається, що квартира по [ADDRESS] належить продавцям [PERSON] , [PERSON] ,. [PERSON] ,, і [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Дніпровської селищної ради 27 листопада 2001 року, на підставі розпорядження № 75 від 19 листопада 2001 року. Зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно, запис № 93 в книзі № 1, реєстраційний номер майна 37968814. Відповідно відповідачеві [PERSON] , в зазначеній квартирі належала ј її частка. Виходячи із ринкової вартості зазначеної квартири 109545 грн. і особистими коштами відповідача є 27386.25 грн. Ринкова вартість спірного будинку згідно договору купівлі продажу складала 106337 грн. Таким чином особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , у придбаному будинку буде його ј частина, так як придбана за особисті кошти відповідача [PERSON] , які отримані останнім від продажу вищевказаної квартири. Відповідач, його представник, та свідки [PERSON] , і [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснили, що останні кошти, отримані від продажу вищезазначеної квартири [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , були подаровані [PERSON] , за договором дарування. Так, суду надана копія договору дарування грошових коштів від 22.12.2012 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] ,. з однієї сторони, дарувальники, і [PERSON] ,. з другої сторони, обдарований, за яким дарувальники подарували обдарованому 67 700 грн., в рівних частках кожним. Договір підписаний сторонами. Також в договорі зазначено, що даний договір складений адвокатом Шевчуком О.М., та підписаний сторонами в його присутності. Нотаріальне посвідчення даного договору відсутнє. Таким чином судом встановлено, що зазначений договір дарування грошових коштів, укладений в простій письмовій формі. Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України - Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки сума укладеного договору перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 850 грн., даний договір повинен бути укладений в письмовій, нотаріально посвідченій формі. Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України - Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України - У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином укладений між сторонами договір дарування грошових коштів в простій письмовій формі є нікчемним правочином та не породжує правових наслідків. Відповідно кошти в сумі 67 700 грн., не є особистими коштами відповідача, отриманими за договором дарування. Крім того критично оцінюючи наданий відповідачем договір дарування грошових коштів суд виходить ще й з тих підстав, що договір датований 22.12.2012 року, тобто до укладення договору купівлі-продажу спірного будинку. Відповідно у сторін не було будь-яких перешкод для нотаріального посвідчення даного договору, і адвокат, який приймав участь в укладанні цього договору повинен був дати сторонам належні роз`яснення щодо необхідності нотаріального посвідчення договору та роз`яснити правові наслідки недотримання нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів. Свідки [PERSON] , і [PERSON] , в судовому засіданні поясняли, що коли вони дізнались, якими людьми є батьки позивачки та сама позивачка, вони уклали зазначений договір дарування грошових коштів. Таким чином відповідач і батьки відповідача з метою позбавлення позивачки права на отримання належної їй частини майна, придбаного в період шлюбу в подальшому намагались встановити правовий статус грошовим коштам, отриманим від продажу квартири, як особистих коштів відповідача [PERSON] . При цьому, навіть, якщо батьки відповідача і надавали грошові кошти на придбання будинку, то дані кошти є їх грошовими коштами, а не особистими коштами відповідача [PERSON] , виходячи з вищевказаних підстав. Не є також особистими коштами [PERSON] , і грошові кошти, отримані ним в 2013 році від покупця квартири за довіреністю, оскільки отримане за довіреністю не стає власністю повіреної особи, а є власністю довірителя (довірителів) за довіреністю. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підлягають задоволенню частково, та відповідачем [PERSON] , потрібно визнати право особистої приватної власності лише на ј частину житлового будинку під номером [ADDRESS] , житловою площею 32.6 кв. м. загальною площею 65.3 кв.м. на земельній ділянці площею 1193 кв. метрів., як придбану за особисті кошти, що належать відповідачеві [PERSON] , від продажу квартири, частка в якій належала йому до укладення шлюбу. В іншій частині позовні вимоги за зустрічною позовною заявою задоволенню не підлягають. В свою чергу позовні вимоги за первісною позовною заявою також підлягають частковому задоволенню. Оскільки судом визнається ј частина спірного будинку особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , відповідно ѕ частини даного будинку є спільної сумісною власністю подружжя [PERSON] , і [PERSON] . На підставі чого суд вважає за можливе визнати за [PERSON] , і [PERSON] право спільної сумісної власності на 3/4 частини житлового будинку під номером [ADDRESS] , житловою площею 32.6 кв. м. загальною площею 65.3 кв.м. на земельній ділянці площею 1193 кв. метрів. Оскільки позивачка за первісною позовною заявою просить поділити спільну сумісну власність подружжя, виділивши ідеальні частки її та відповідача у спірному будинку, суд приходить до висновку, що поділу між сторонами підлягають ѕ частини спірного будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином в порядку поділу спільного сумісного майна суд вважає за можливе визначити за позивачкою та відповідачем, за кожним, в порядку поділу спільної сумісної власності, право власності на 3/8 частини житлового будинку під номером [ADDRESS] , житловою площею 32.6 кв. м. загальною площею 65.3 кв.м. на земельній ділянці площею 1193 кв. метрів., припинивши право спільної сумісної власності сторін на дану частину майна. При цьому суд вважає безпідставними доводи представника відповідача, що позивачка за первісною позовною заявою просить визнати право власності на Ѕ частину майна лише за нею. Оскільки позивачем подана уточнена позовна заява, згідно якої позивачка просила розділити спільну сумісну власність подружжя визнавши право власності на Ѕ частину спірного будинку за нею і за відповідачем. З урахуванням того, що судом визнається за відповідачем [PERSON] , право особистої приватної власності на ј частину спірного будинку і право власності на 3/8 частини спірного будинку в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за можливе визнати за позивачем право приватної власності на 5/8 частин спірного будинку, а за відповідачем право приватної власності на 3/8 частини спірного будинку. При цьому суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки відповідач просив за зустрічною позовною заявою визнати за ним право приватної власності на спірний будинок в цілому. А позивачка за первісною позовною заявою просила визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного будинку. Судом визнано за сторонами право власності на менші частини, ніж заявлені сторонами, тобто рішення прийняте в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. Вирішуючи питання про розподіл понесених судових витрат, суд виходить з наступного. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору так як має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 2 категорії, витрати по сплаті судового збору за первісною позовною заявою відносяться на рахунок держави. Понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за зустрічною позовною заявою суд вважає за можливе покласти на відповідача, оскільки позовні вимоги за зустрічною позовною заявою задоволенні частково. І при сплаті позивачем судового збору дані судові витрати були б взаємозараховані.

Outcome: partial