Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

19 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, в якій просить визнати за позивачем право на земельну частку (пай), розміром 2.5 умовних кадастрових гектар із земель колишнього КСП «Птахофабрика «Правда» на території Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, згідно державного акту на право колективної власності на землю, виданого 23.06.1997 року і зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів серії [NUMBER] . Позовна заява мотивована тим, що починаючи з 04.03.1993 року позивач була прийнята на ДП птахофабрику «Правда», розташоване в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області.04.08.1995 року позивачу була призначена пенсія за віком, але остання продовжила працювати.17.05.1996 року ДП птахофабрика «Правда» реорганізовано к КСП «Птахофабрику «Правда». У період паювання земель у колективну власність КСП «Птахофабрику «Правда» передано землі відповідно до державного акту на право колективної власності серії I-ДП №000150 від 23.06.1997 року. 05.04.1997 року [PERSON] була звільнена з членів колгоспу за власним бажанням та не була внесена до списку громадян членів колгоспу який є додатком до вищезазначеного державного акта і у зв`язку з цим сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримала, але вважає, що має на права на пай так як була пенсіонером на день видачі, акта та раніше працювала в КСП. Про те, що її не було внесено до списку дізналася в 2019 році коли отримала відповідь держгеокадастру. 26.09.2019 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. 06.11.2019 року представник відповідача надіслав заяву в якій просив застосувати строки позовної давності та відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, третя особа: Відділ у Павлоградському районі міськрайонного управління у Павлоградському, Юр`ївському районах та м. Павлограді Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на земельну частку (пай), посилаючись на те, що позивачем не надано підтверджуючих даних про її право на земельну частку (пай) із числа земель колишнього КСП «Птахофабрики «Правда». 07.11.2019 року представник третьої особи надіслала пояснення по справі відповідно до яких просить винести законне, об`єктивне та справедливе рішення по справі та врахувати що підставами для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради та те, що після видачі державного акта на землю КСП «Правда» позивач не була членом вказаного підприємства, а тому не мала права на отримання земельної частки (паю), та у списках громадян - членів КСП, які додаються до державного акта [PERSON] не значиться. 11.11.2019 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області продовжено строк проведення підготовчого провадження. Ухвалою суду від 15.01.2020 року закрито підготовче провадження у вищезазначеній цивільній справі, справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Позивач, представник позивача про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надіслала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Згідно вимог статей 74, частини 1 ст. 76, ст. 80 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Таким чином, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. На підставі вищезазначених норм закону особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розтлумачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно державного акту на право колективної власності на землю серії I-ДП №000150 від 23.06.1997 року виданого птахофабриці «Правда» Богданівською сільською Радою народних депутатів Павлоградського району Дніпропетровської області, у тому, що вказаному власнику землі передається у колективну власність 775,4 гектарів землі в межах згідно з планом. Землю передано у колективну власність для сільськогосподарського використання відповідно до рішення виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів від 28.05.1997 року за №33. Згідно інформації, наданої міськрайонним управлінням у Павлоградському, Юр`ївському районах та м.Павлограді Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, згідно додатку до Державного акту на право колективної власності на землю виданого птахофабриці «Правда», серії [NUMBER] від 23.06.1997 року, а саме списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства птахофабрика «Правда» [PERSON] не значиться. Відповідно до записів трудової книжки на ім`я російською мовою « [PERSON] , [INFO].», 04.03.1993 року була прийнята на роботу ДП птахофабрику «Правда». 05.17.1996 року вищезазначене підприємство реорганізоване в КСП «Птахофабрика «Правда», та [PERSON] звільнена за власним бажанням 05.04.1997 року. Відповідно до розпорядження голови Павлоградської РДА Дніпропетровської області від 06.06.1996 року, перереєстровано державне підприємство птахофабрику «Правда» у колективне сільськогосподарське підприємство «Птахофабрика «Правда». [PERSON] не було включено до списків осіб членів КСП «Межиріч», що долучався до державного акта на право колективної власності на землю, і вона не отримувала сертифікат про право на земельну частку (пай). Зверненню до суду з вказаним позовом має передувати вирішення питання про невключення позивачадо списку громадян членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Таких вимог позивач у пред`явленому позові не заявляв. Разом з цим вирішення питання щодо невключення підприємством особи до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), має на меті оскарження дій чи бездіяльності цього підприємства. Відповідно до п. 4.1. копії статуту КСП «Птахофабрика «Правда», затвердженого 16.05.1996 року, членами підприємства вважаються громадяни, які на час затвердження цього Статуту були членами державного підприємства «Птахофабрика «Правда», і виявили бажання мати там свої пайові частки в колективній власності і пропрацювали в цьому господарстві на день створення підприємства не менше трьох років. Громадяни, які не мають пайові частки в колективній власності підприємства але працюють у господарстві на виборних посадах або по найму - не можуть вважатися членами підприємства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Представником позивача не надано суду доказів, що позивач була членом КСП «Птахофабрика «Правда» відповідно до Статуту, затвердженого 16.05.1996, так як на день його затвердження працювала менше трьох років, також, не надано доказів, що позивач стала пенсіонером і залишилися членом зазначеного підприємства. З матеріалів справи убачається, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що її не було включено до списку, доданого до державного акту про право колективної власності на землю КСП. Зважаючи на таке обґрунтування позовних вимог, суд зазначає, що право на земельну частку (пай) позивач має доводити тим, що був позивач незаконно не включений до зазначеного списку, в такому разі відповідачем по справі має бути КСП «Птахофабрика «Правда», чи його правонаступник. Відповідно до ст. 5 ЗК України від 18 грудня 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у колективну власність могли бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Площа земель, що передаються у колективну власність, становить різницю між загальною площею земель, що знаходяться у віданні відповідної Ради і площею земель, які залишаються у державній власності (землі запасу, лісовий фонд, водний фонд, резервний фонд тощо) і у власності громадян. Сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього Кодексу належала господарствам, залишається за ними на умовах постійного користування. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі. Відповідно до ч. 4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно з п.п. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 308 від 17 листопада 2016 року, Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Згідно з положеннями пункту є-1 частини першої статті 15-1, статті 122 ЗК України розпорядження землями державної власності (землі запасу) відноситься до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, яким є головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Оскільки наслідком визнання права власності на земельну частку (пай) є виділення ділянки в натурі, то у справі має приймати участь як відповідач розпорядник землі. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі»). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. (частини перша та третя статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої й апеляційної інстанцій). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи ( висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позов позивачем заявлений не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема, без залучення до участі у справі відповідачами Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, як розпорядника землею сільськогосподарського призначення, що перебуває у державній власності, КСП чи його правонаступника. На підставі вищезазначених норм ЦПК України суд не може самостійно залучити співвідповідачів, а клопотання про залучення таких співвідповідачів, позивачем, представником позивача не заявлено, також не надано доказів та не заявлено відповідне клопотання про витребування доказів щодо КСП, його припинення чи існування, наявність його правонаступників, надано заяви про проведення судових засідань та розгляд справи без їх участі. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню та в позові необхідно відмовити. Відмова у задоволенні позову не позбавляє позивача права, у передбаченому законом порядку, звернутись до суду із позовом до належних відповідачів, та вирішення питання про невключення позивача до списку громадян - членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.03.2020 № 183/5312/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 181/950/17. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed