Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

18 липня 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В позовній заяві покликається на ту обставину, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування жилого будинку від 19 січня 1999 року належить 13/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться у [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати площею 17,1 кв.м., тамбура площею 4,3 кв.м. з надвірними будівлями. Дану частину житлового будинку подарувала позивачу його бабуся - [PERSON] , якій в загальному належало 70/100 частин цього будинковолодіння, а після проведеної у 1989 році добудови стало належати 77/100 частин будинку. Після укладеного договору дарування бабуся позивача, [PERSON] , залишилась власником 64/100 частин будинку. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її смерті прийняла її дочка, рідна тітка позивача [PERSON] , яка постійно проживала разом з бабусею і проживає по даний час у частині будинку, що належав її покійній матері. Спадщину на себе не переоформила. Співвласником вказаного будинку є [PERSON] , якому згідно договору купівлі-продажу від 25 серпня 1986 року належало на праві приватної власності 30/100 частин даного будинковолодіння. В послідуючому, після проведеної матір`ю позивача добудови, розмір його частки становить 23/100. З того часу, як співвласник житлового будинку [PERSON] залишив цей будинок і ніколи більше в ньому не проживав, пройшло більше вісімнадцяти років. Через кілька років після його від`їзду позивач став користуватися належною йому на праві приватної власності частиною будинку, підтримувати його в належному стані. Відповідно, до цього часу продовжує добросовісно та відкрито володіти і користуватися цим майном. Просить визнати за ним право власності на 23/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 серпня 2019 року за заявою позивача [PERSON] вжито заходів забезпечення доказів, а також ухвалою суду від цього ж числа залучено до участі у розгляді справи третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Ухвалою суду від 23 серпня 2019 року закрито підготовче провадження по справі. В судовому засіданні під час розгляду справи позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити. В своїх поясненнях послались на обставини, викладені у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] для участі у розгляді справи повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, відзиву на позов не подав, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, проти чого позивач та його представник не заперечили. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала та не заперечує проти задоволення даного позову. Суду в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені у тексті позовної заяви. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування жилого будинку від 19 січня 1999 року належить 13/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться у [ADDRESS] і складається з однієї жилої кімнати площею 17,1 кв.м., тамбура площею 4,3 кв.м. з надвірними будівлями. Дані обставини підтверджуються вказаним вище договором дарування та реєстраційним посвідченням Волинського обласного бюро технічної інвентаризації від 08 лютого 1999 року про запис в реєстровій книзі №18 за реєстровим №2444, копії яких містяться в матеріалах справи. Дану частину житлового будинку подарувала позивачу його бабуся - [PERSON] , якій в загальному належало 70/100 частин цього будинковолодіння, а після проведеної у 1989 році добудови стало належати 77/100 частин будинку. Наведені обставини стверджуються технічними паспортами від 14 травня 1986 року, від 02 лютого 1999 року, довідкою- характеристикою Волинського обласного БТІ від 14.12.1998р. та договором дарування від 19.01.1999р. Суд вважає, що після укладеного договору дарування, бабуся позивача [PERSON] , залишилась власником 64/100 частин будинку. Копією свідоцтва про смерть стверджується, що [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її смерті прийняла її дочка [PERSON] , що сторонами не оспорюється, однак спадщину на себе не переоформила. Судом встановлено, що співвласником вказаного будинку є також відповідач [PERSON] , якому згідно договору купівлі-продажу від 25 серпня 1986 року належало на праві приватної власності 30/100 частин даного будинковолодіння. В послідуючому після проведеної матір`ю позивача добудови, розмір його частки становить 23/100, що підтверджується довідкою- характеристикою Волинського обласного БТІ від 14.12.1998р. та договором дарування від 19.01.1999р. Судом встановлено, що співвласник житлового будинку, відповідач [PERSON] більше вісімнадцяти років тому залишив спірний будинок і ніколи більше в ньому не проживав. Через кілька років після його від`їзду позивач став користуватися належною відповідачу на праві приватної власності частиною будинку, підтримувати його в належному стані. Дану обставину підтвердили третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , а також ствердили в своїх показаннях допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] . починаючи з 2001 року і по сьогоднішній день у вказаній частині спірного житлового будинку не проживає, не цікавиться своїм майном, що, на думку позивача, свідчить про відсутність з боку відповідача інтересу до свого майна. Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 328 ЦК України передбачає, шо право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За положеннями частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Отже, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 01.08.2018р. у справі №201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18. З огляду на встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення і позивач [PERSON] за набувальною давністю набув право власності на 23/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , оскільки відповідач більше 10-ти років не проживає у належній йому частині будинку і не користується своєю власністю. На підставі викладеного, ст.ст.316, 328, 344 ЦК України,

Outcome: approved