Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

17.12.2020 року [PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів мотивуючи тим, що позивач та відповідач є батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказала, що відповідач на підставі його особистої заяви за місцем роботи сплачує аліменти на утримання дітей, проте позивач бажає визначити розмір аліментів судовим рішенням. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 28.12.2020 визначено підсудність даної цивільної справи та направлено Тисменицькому районному суду Івано-Франківської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №344/17662/20 провадження 2/352/1117/20 29.12.2020 передано судді Гриньків Д.В. Ухвалою суду від 31.12.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 29.01.2021. Ухвалою суду від 29.01.2021 судове засідання у даній цивільній справі відкладено на 14 год 00 хв 11 лютого 2021 року. Позивач в судове засідання не з`явилась. 28.01.2021 подала заяву, в якій позов підтримала, просила розгляд справи проводити без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Зазначила, що відповідач платить аліменти своїй колишній дружині [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки. Крім того, 11.02.2021 від позивача надійшло клопотання в якому додатково повідомила, що відповідач відізвав свою заяву за місцем роботи про стягнення з нього аліментів, а відтак в січні 2021 року вона аліментів не отримувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Одночасно, 26.01.2021 року засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив та докази, що на його думку, підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення. Проте, відповідно до частин 7, 8 ст.178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що ухвала про відкриття провадження, з урахуванням п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України, вважається врученою відповідачу 04.01.2021 року (зв. ст. а.с.23), проте подавши відзив 26.01.2021 року, тобто з пропуском встановленого судом строку, [PERSON] поважних причин не вказав та клопотання про поновлення строку не подав. Таким чином, відповідно до вимог ч.8 ст.178 ЦПК України суд позбавлений можливості прийняти до уваги відзив та подані відповідачем докази. З урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони є батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 07.03.2018 і [NUMBER] від 22.10.2019 (а.с.6, 7). Відповідно до довідок від 16.03.2018 та від 23.10.2019 Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , взяті на облік внутрішньо переміщеної особи та фактично проживають разом із матір`ю (а.с.9,10). Крім того, згідно пояснень позивача, зазначених у заяві від 11.02.2021, відповідач на даний час участі в утриманні дитей не приймає, так як заява про добровільне відрахування з його заробітної плати аліментів [PERSON] була відкликана. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конвенцією про права дитини, Сімейним кодексом України та Законом України «Про охорону дитинства». Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 51 Основного Закону - батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Нормою ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.183 Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За приписами ст. 182 цього кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить для дітей віком до 6 років з 1 грудня - 1921 гривню. При цьому суд враховує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Як вбачається з ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 28.12.2020 позивач та відповідач є суддями Івано-Франківського міського суду, а відтак мають однаковий стабільний рівень матеріального доходу. Крім того, як зазначено позивачем у клопотанні від 28.01.2021 року, відповідач сплачує аліменти на утримання своєї дочки від шлюбу, який на даний час є розірваний. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, суд враховує: матеріальне становище платника аліментів (п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України), а саме, що відповідач отримує стабільно високу заробітну плату, а також те, що позивач отримує аналогічно високий дохід; наявність у платника аліментів інших дітей (п. 3 ч. 1 ст. 182 СК України), а саме те, що у відповідача на утриманні є дочка. Звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку відповідача, позивач окрім зазначення обов`язку відповідача утримувати дітей обґрунтовувала свої вимоги тим, що [PERSON] добровільно сплачує аліменти на дітей, однак не зазначила у якому саме розмірі чи частці від доходу здійснюються такі відрахування. Окрім того, жодного іншого обґрунтування необхідності стягнення саме в такому розмірі аліментів з відповідача [PERSON] у позовній заяві не навела. Серед іншого, в клопотанні від 11.02.2021 позивач вказує на те, що стягнення аліментів на дітей у розмірі 1/3 частки від доходу означає утримання аліментів на кожну дитину у розмірі 1/6, в той час як на одну дитину стягуються аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу. З приводу даного твердження суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Аналізуючи розділ II Наказне провадження ЦПК України, наказне провадження за своєю сутністю призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Тлумачення частини першої статті 182 та частини п`ятої статті 183 СК України свідчить, що встановлення розміру аліментів у певній частці залежно від кількості дітей та обмеження щодо розміру аліментів, передбачене частиною п`ятою статті 183 СК України, зазначено виключно для справ, що розглядаються у порядку наказного провадження, яке призначене для стягнення грошових сум незначного розміру. Отже, доводи позивача судом в даному випадку не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як максимальний розмір аліментів, так і конкретно встановлені частки від заробітку відповідача передбачені виключно для наказного провадження. Таким чином, дотримуючись принципів необхідності та достатності, розумності та справедливості, врахувавши, що утримання дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дітей при визначенні розміру аліментів, враховуючи рекомендований розмір, визначений законодавством, звернувши увагу на розмір заробітної плати позивача та відповідача, а саме в середньому 70 000 - 80 000 грн. в місяць, вік [PERSON] та [PERSON] , наявність на утриманні відповідача ще однієї дитини, суд дійшов висновку, що для забезпечення гармонійного розвитку дітей достатнім буде стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки від заробітку відповідача, що в гривневому еквіваленті в середньому буде складати від 17 000 до 20 000 грн. в місяць на обох дітей та більш ніж у чотири разів перевищуватиме прожитковий мінімум в розрахунку на одну дитину зазначеного віку. Крім того, відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, всупереч змісту вищевказаної норми, позивачем суду не було надано достатніх доказів на підтвердження необхідності стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частки від доходу. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач у випадку наявності додаткових витрат на утримання дітей, які в силу вимог ст.ст. 180-182 СК України не підлягають покриттю шляхом стягнення аліментів з відповідача, у разі їх обґрунтованості та необхідності і у разі відмови батька дитини брати добровільну участь у їх сплаті, можуть бути стягнуті в порядку, визначеному ст. 185 СК України. Стосовно вимоги позивача про стягнення аліментів після досягнення повноліття дочкою сторін - [PERSON] на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку відповідача суд зазначає наступне. Так, відповідно до частин 2, 3 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття . Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. З системного аналізу вищевказаної норми суд дійшов висновку, що чинним законодавством України встановлений порядок визначення аліментів у частці від доходу на кількох дітей та можливість зміни такої частки після досягнення повноліття найстаршою дитиною. Відтак, вимога позивача щодо визначення аліментів після досягнення старшою дитиною повноліття не у розмірі частки з вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, є передчасно заявленою. За таких обставин, позов слід задовольнити частково. Усі інші пояснення позивача не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні та не надали можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З ч. 6 ст. 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, тому суд констатує про необхідність стягнення судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. з відповідача в дохід держави. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. 4, 5, 12, 13, 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial