Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

18 квітня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 жовтня 2010 року зареєстрував з відповідачкою шлюб. Від спільного життя мають доньку [PERSON], [INFO]. Однак, сімейне життя не склалося, тому позивач вважає, що його сімя розпалась, відновлювати стосунки з відповідачкою не бажає. Просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою зареєстрований 09 жовтня 2010 року Виконкомом Вязівської сільської ради Охтирського району Сумської області, актовий запис №03. Позивач в судовому засіданні 17 травня 2016 року позов підтримав повністю, просив розірвати шлюб. 20 вересня 2016 року позивач в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи проводити у відсутність позивача. Відповідачка у судовому засіданні позов визнала та пояснила, що з травня 2016 року з [PERSON] разом не проживають, сімя фактично розпалася. Суд проаналізував матеріали справи, вислухавши пояснення відповідачки, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2010 року (а.с.5). Від спільного життя мають доньку [PERSON], [INFO] (а. с. 6). 17 травня 2016 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області сторонам надано строк для примирення чотири місяці, однак примирення не наступило, сторони проживають окремо, шлюбні стосунки припинено, про що відповідачка підтвердила в суді. Відповідно до ст. 55 ч.1 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Однією із підстав припинення шлюбу відповідно до ст. 104 СК України є його розірвання. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. В даному випадку суд вважає, що подальше збереження шлюбу не сприятиме збереженню сім'ї, оскільки сторони стали чужими людьми, почуття любові між ними втрачено, тому суд прийшов до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені ним судові витрати в розмірі 551,20 грн., сплачених при подачі позову. В матеріалах справи мається заява [PERSON] про допуск фахівця в галузі права [PERSON] як особи, яка надає правову допомогу, до якої додано копію диплому спеціаліста, свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, свідоцтва платника єдиного податку, договір про надання правової допомоги від 17 травня 2016 року, квитанцію про оплату за надання правової допомоги в розмірі 1500 грн., акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги, в якому зазначено, що [PERSON] надавалася консультативна допомога при підготовці до розгляду справи 17 травня 2016 року 30 хв., підготовка договору про надання правової допомоги 20 хв., 19 вересня 2016 року підготовка заяви про допуск фахівця в галузі права 20 хвилин та підготовка заяви про відновлення провадження у справі 40 хв., участь у судовому засіданні відповідно до журналу судового засідання та фактично витраченого часу 20 вересня 2016 року (а.с.31-41). Враховуючи, що відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила Цивільного кодексу України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються, судом відмовлено позивачу та не допущено до участі в справі представником фахівця в галузі права [PERSON] в розумінні ст.40, ст.56 ЦПК України, тому і немає законних підстав для повернення витрат по наданню правової допомоги по доданій квитанції. Крім того, акт виконаних робіт за змістом не містить фактичного надання правової допомоги в розумінні ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки, участь у судовому засіданні не приймалася, інші процесуальні дії не вчинялися, провадження в справі було відновлено ухвалою суду від 16 вересня 2016 року з власної ініціативи, оскільки на 20 вересня 2016 року відкладено розгляд справи. З огляду на викладене відсутні законні підстави для повернення вищевказаних витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved