Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

17 березня 2015 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог, враховуючи уточнення до позовної заяви, позивач посилається на те, що 05 грудня 2014 року на підставі акта про проведення електронних торгів та свідоцтва про придбання нерухомого майна придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В зв'язку з чим позивач в цілому став власником зазначеної квартири. З моменту вчинення правочину та реєстрації права власності вже пройшов час, однак відповідачі з реєстраційного обліку за зазначеною адресою не знялись. Позивач вважає, що в зв'язку з тим, що в його квартирі зареєстровані сторонні люди його право власності порушено. Позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в уточненнях до позовної заяви. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Представник Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції вважав за можливе позов задовольнити. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши доводи та пояснення позивача, представника третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с. 60, 158-159). 20 травня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № 095038, відповідно до якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 38000 дол. США (а.с. 94-101, 136-143). 20 травня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 095038/1, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» у якості забезпеченні виконання зобов'язань квартиру [ADDRESS] (а.с. 54-57, 132-135). Відповідно виконавчого напису від 15 квітня 2011 року приватний нотаріус запропонував звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], за рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 58, 131). 24 травня 2011 року начальником відділу по роботі з проблемною заборгованістю Дніпропетровської області ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу Самарського ВДВС ДМУЮ подано заяву про відкриття виконавчого провадження із стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми заборгованості у розмірі 552517,27 грн. - основного боргу та 2500 грн. - за вчинення виконавчого напису за рахунок реалізації заставного майна - квартира, що [ADDRESS] (а.с. 52). 02 червня 2011 року державним виконавцем Самарського ВДВС ДМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми заборгованості у розмірі 555017,27 грн. шляхом звернення стягнення на заставлене майно: квартиру [ADDRESS] (а.с. 68-69, 145-146). 02 червня 2011 року на квартиру [ADDRESS], що належить боржнику накладено арешт, про що державним виконавцем винесено відповідну постанову (а.с. 73-74, 149). 20 червня 2014 року [PERSON] на ім'я начальника Самарського ВДВС ДМУЮ подано заяву, відповідно до якої боржник просив передати квартиру 24, розташовану по [ADDRESS] в рахунок погашення боргу перед ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 86). 17 листопада 2014 року квартира [ADDRESS] продана учаснику під номером № 4, що підтверджується протоколом № 12373 проведення електронних торгів (а.с. 111). На підставі чого, 28 листопада 2014 року постановою державного виконавця звільнено майно боржника з-під арешту (а.с. 128-129). 28 листопада 2014 року державним підприємством «Інформаційний центр» МЮУ складено акт про проведення реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, а саме: квартири [ADDRESS]. Переможцем електронних торгів став учасник № 4 - [PERSON] (а.с. 172-173). Відповідно до свідоцтва від 05 грудня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], на підставі акта про проведення електронних торгів, затвердженого начальником Самарського ВДВС ДМУЮ Д.С. Батраком, на праві власності належить майно, що складається з: квартири [ADDRESS], яке придбане [PERSON] за 369700 грн., що раніше належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 6). Згідно паспорту серії ВС 230911, [PERSON] 06 березня 2015 року був зареєстрований Самарським РВ у м. Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області в квартирі [ADDRESS] (а.с. 4-5). Згідно довідки КП «ЖГСР» ДМР № 689 від 05 березня 2015 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON] (а.с. 8). Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідними доказами, що [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] спірну квартиру, після чого [PERSON] придбав на електронних торгах спірну квартиру, однак на сьогоднішній день відповідачі з реєстраційного обліку за адресою: квартира [ADDRESS] не знялись. Частиною 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, вимога позивача щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачів за зазначеною адресою є передчасною, оскільки, як зазначено вище зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial