Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

17 листопада 2020 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що в липні 2020 року позивач дала відповідачу завдаток в сумі 1000 доларів США з наміром в майбутньому придбати будинок по [ADDRESS] . На підтвердження факту отримання завдатку відповідачем було надано розписку від 15.07.2020 року, відповідно до якої [PERSON] отримала аванс за продаж будинку номер [ADDRESS] та зобов`язується здійснити продаж будинку до 15.09.2020 року й звільнити будинок. В подальшому, договір купівлі - продажу будинку укладено не було, сплачені за розпискою кошти відповідачем не повернуті. Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, що є еквівалентом 28120 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 18.11.2020 року провадження у справі було відкрито з призначенням справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, сторони в судове засідання не з`явились. Позивач звернулася на адресу суду із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток поштовим повідомленням з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надала. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. ст.223, 280-281 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Суд, враховуючи достатність матеріалів, доказів, що відповідач повідомлений в установленому законом порядку про дату розгляду справи, від якого не надійшло відзиву та ніяких заяв про перенесення розгляду справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відповідності з ст. 280 ЦПК України. Встановивши фактичні обставини справи та дослідивши приєднані до справи письмові матеріали, судом встановлено наступне. 15.07.2020 року відповідачем [PERSON] було складено розписку про те, що вона взяла завдаток в [PERSON] за продаж належного їй будинку за адресою: [ADDRESS] . Завдаток в сумі 1000 доларів. Зобов`язується до 15.09.2020 року переоформити будинок та звільнити його ( а.с.35). Сторони договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку в установленому законом порядку не уклали, відповідач кошти в сумі 1000 доларів США не повернула. Відповідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до положень ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Головними ознаками завдатку та обов`язковими умовами правомірного застосування його забезпечувальної функції є: письмова форма вчинення правочину щодо забезпечення виконання зобов`язань завдатком (розписка, акт, письмовий договір завдатку тощо) (ч.1 ст. 547 ЦК України); факт укладення основного договору, наприклад, договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості, яким встановлено, що його виконання забезпечується завдатком (ч.1 ст. 548 ЦК України). Отже, гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи, навіть, письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця. На відміну від завдатку акти цивільного законодавства не дають конкретного визначення терміну «аванс», однак положення частини другої статті 570 ЦК України вказують на те, що авансом вважається сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, і відносно якої встановлено, що ця сума не є завдатком. Тобто, будь-які кошти, які не мають ознак завдатку, передані в рахунок належних з покупця майбутніх платежів, але до укладення основного договору; видані за домовленістю (правочином) неписьмової форми, - це аванс, який, за законом, не наділений забезпечувальними (штрафними) властивостями, а виконує лише одну функцію - платіжну. Факт видачі авансу не зобов`язує сторони виконувати умови попередніх домовленостей. Видавши та отримавши на стадії попередньої домовленості оплату у формі авансу сторони ще наділені правом відмовитися від укладення основного договору. В даному випадку позивач [PERSON] просить стягнути грошові кошти за невиконання відповідачем [PERSON] зобов`язань з продажу позивачу спірної нерухомості, передача яких в письмовій формі відповідним договором (договір завдатку тощо) не оформлювалась та нотаріально посвідченою не була, а тому суд приходить до висновку, що отримані [PERSON] 1000 доларів є авансом та підлягають стягненню з останньої на користь позивача саме як аванс. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року (справа № 308/1904/17). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у іноземній валюті, суд вважає їх законними та обґрунтованими. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц у своїй постанові від 16 січня 2019 року. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved