Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

19.07.2021 року [PERSON] звернулася до Хустського районного суду з позовом до [PERSON] , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Хустської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги вмотивовано тим, що вона проживає разом з дочкою [PERSON] та її дочкою, а її онукою [PERSON] . Також з ними проживають 5 дітей відповідача: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ніде не працює, не виявляє інтересу до дітей, не забезпечує їх, постійно залишає місце проживання, буває відсутня вдома по кілька діб, веде аморальний, бродячий спосіб життя, зловживає спиртними напоями. Відповідач отримує соціальну допомогу на дітей, однак такі кошти використовує на власні потреби. Весь час утриманням та вихованням дітей займається позивач - прабаба [PERSON] та баба [PERSON] . Відповідач неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності, у тому числі й за вчинення насильства у сім`ї. Окрім того відносно відповідачки Хустський районним судом розглядається ряд кримінальних проваджень за ст. 185 КК України, а вироком Хустського районного суду від 28.05.2019 року [PERSON] визнано винною за ч.1 ст. 190 КК України. Відтак, оскільки мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, то з посиланням на приписи ст.164 СК України, просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавала. У судовому засіданні представник позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов та просила його задовольнити з підставі зазначених у позовній заяві. Зазначила, що [PERSON] взагалі не опікується дітьми, веде розгульний спосіб життя, неодноразово притяглася до адміністративної та кримінальної відповідальності, а наразі взагалі виїхала у невідомому напрямку. Також не заперечили проти ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи Гулянич Т.Є. у судовому засідання просила позов задовольнити. Зазначила, що [PERSON] ухиляється від виховання та утримання дітей, дітьми опікується бабуся та прабабуся, [PERSON] неодноразово притягалася до відповідальності, веде бродяжий асоціальний спосіб життя. Органом опіки та піклування проводилися профілактичні бесіди з [PERSON] , які не дали жодного результату, її поведінка відносно дітей не змінилася, а наразі вона взагалі виїхала у невідомому напрямку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, у тому числі й шляхом оголошення про їх виклик у судове засіданні на офіційному сайті судової влади. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є матір`ю п`яти неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.13-17). Позивач у справі [PERSON] є бабусею відповідача [PERSON] та матір`ю [PERSON] (а.с.6-12). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.18). Відповідно до копії будинкової книги на будинок за адресою [ADDRESS] , вказаний будинок є зареєстрованим місцем проживання позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] та п`ятьох її дітей (а.с.19-25). Згідно акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов від 27.05.2021 року [PERSON] проживає у будинку за адресою [ADDRESS] , і разом з нею проживають внуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , мати [PERSON] , а також дочка [PERSON] , яка веде аморальний спосіб життя, за дітьми догляд не проводить (а.с.26). Відтак [PERSON] , як особа в сім`ї якої проживають діти, вправі ставити питання про позбавлення батьківських прав. Відповідно до висновку органу опіки та піклування ВК Хустської міської ради від 29.10.2021 року, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей (а.с.64). Також з матеріалів справи вбачається, що постановою Хустського районного суду від 10.08.2020 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП (а.с.53), а постановою Хустського районного суду від 19.05.2021 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.54), і на момент пред`явлення позову такі адміністративні стягнення вважалися чинними. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Також слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Повертаючись до обставин даної справ, суд констатує, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно п`яти неповнолітніх дітей впродовж тривалого проміжку часу, позаяк не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Весь цей час дітьми опікується бабуся [PERSON] та прабабуся [PERSON] . Сама [PERSON] веде аморальний та бродяжий спосіб життя, притягалася до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, в судові засідання не з`являлася, своєї позиції щодо позбавлення її батьківських прав не висловила, і наразі взагалі покинула дітей та виїхала у невідомому напрямку, то на думку суду це, у сукупності із іншими обставинами справи, свідчить про те, що змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо і про наявність вини у її діях щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків. А отже наявні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, і це не суперечитиме інтересам дітей. Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за пред`явлення позову у розмірі 908 грн.

Outcome: approved