Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

18 червня 2013 року до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернувся [PERSON] з вказаним позовом в якому зазначив, що йому на праві власності належав будинок [ADDRESS]. 21 травня 2007 року він подарував належний йому будинок [PERSON] Зазначив, що з [PERSON] він був знайомий з 2005 року, та 29.09.2005 року з нею одружився. Послався на те, що укладаючи вказаний договір, він мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є інвалідом ІІІ групи, на час укладення договору йому виповнилося 55 років, мав проблеми за станом здоров'я та розрахував у майбутньому на отримання догляду та відповідної допомоги від відповідачки. Таким чином, посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи та змісту правочину, просить суд, посилаючись на положення ч.1 ст.229 ЦК України, визнати його недійсним. Вказана справа вже була предметом судового розгляду. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31.03.2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2014 року у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Приймаючи вказане рішення суд касаційної інстанції послався на те, що судами першої та апеляційної інстанції не було звернуто увагу на доводи позивача в обґрунтування позовних вимог, не було з'ясовані наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Зазначив, що він був власником будинку [ADDRESS], який побудував сам. У липні 2005 року його запросили на іменини до сусідки Полюх, де була також відповідачка. Там фактично вони і познайомилися. 21 вересня 2005 року при виконанні робіт з будівництва він впав з висоти та травмувався. Відповідач стала навідувати його, доглядала та 29 вересня 2005 року вони зареєстрували шлюб. [INFO] року на свій день народження, на якому були його рідні він всім повідомив, що одружився з [PERSON] та остання заявила, що буде його доглядати. Зазначив, що його стан здоров'я погіршувався, у 2006 році він переніс передінфарктний стан та лікувався у кардіологічному відділенні. 21 травня 2007 року він подарував належний йому будинок [ADDRESS] При цьому зазначив, що укладаючи вказаний договір він вважав, що буде продовжувати у ньому жити, а відповідач буде здійснювати догляд за ним, оскільки він людина перед пенсійного віку та мав певні проблеми зі здоров'ям. Після укладення вказаного договору на вказаний будинок було зареєстровано право власності за відповідачем. Їх стосунки з дружиною стали значно погіршуватися: вони стали проживати в різних кімнатах, дружина належним чином не піклувалася про нього, не готувала йому їжу, а з березня 2012 року остання взагалі переїхала від нього. Як після укладення договору дарування, так і після того як вони розлучилися та дружина виїхала від нього і по теперішній час він оплачує комунальні послуги за цією адресою, залишився проживати у цьому будинку. Відповідач та її представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Зазначили, що [PERSON] та [PERSON] на час укладення оспорюваного договору перебували у шлюбі. [PERSON] самостійно запропонував подарувати вказаний будинок, жодних умов при його укладенні, в тому числі надання йому допомоги чи утримання, він не ставив. Укладення цього договору відповідало його внутрішній волі на безоплатну передачу цього будинку його дружині, що позивач підтвердив нотаріусу при його оформленні. Також зазначили, що після укладення цього договору [PERSON] стала робити за власні кошти ремонт цього будинку: була здійснено перекриття даху будинку, замінені вікна, перестелений паркет, тощо. За станом здоров'я як на момент укладення договору, так і на даний час [PERSON] не потребував та не потребує сторонньої допомоги та догляду. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справ та допитавши свідків, судом встановлені наступні обставини. 21 травня 2007 року між [PERSON], 1952 року народження, як дарувальником, та [PERSON], 1963 року народження, був укладений договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Другої Хмельницької нотаріальної контори Семенець О.М. (зареєстрований в реєстрі №3-554). За вказаним договором [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував) [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. На час укладення вказаного договору сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Частиною 1 статті 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 19 березня 2014 року (справа № 6-9цс14) і 18 червня 2014 року (справа № 6-69цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] з 1990 року, оскільки той допомагав будувати будинок. У 2005 році [PERSON] одружився. Також зазначив, що і слів позивача йому стало відмово, що у 2007 році він подарував відповідачці належний йому будинок [ADDRESS], у зв'язку з тим, що остання зобов'язувалася доглядати за ним та надавати допомогу. Також зазначив, що у 2012 році відповідач не проживала у будинку та він допомагав [PERSON] виносити її речі з кімнати. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] є його рідний дядько. У 1989 році він переніс інфаркт, а у 2005 році впав з третього поверху та травмувався. Також зазначив, що у 2005 році [PERSON] одружився на відповідачці. У 2012 році від позивача йому стало відомо, що він подарував належний йому будинок відповідачці, при цьому пояснив, що зробив це з розрахунком на те, що остання буде його доглядати. У 2013 році шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний. Також зазначив, що за вказаний період [PERSON] проходив певні лікування (у 2012 році йому була зроблена операція на губі, тощо) та дружина йому не допомагала. Аналогічні пояснення надали допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що восени 2005 року [PERSON] та [PERSON] одружилися та проживали разом до 2013 року. Також пояснив, що їх сім'ї досить часто були в гостях один в одного та якось у розмові [PERSON], повідомив йому, що подарував належний йому будинок [PERSON] та вони разом будуть доживати у ньому свій вік. Після укладення договору дарування вони стали робити ремонти в будинку (перекрили кришу, зробили ремонт у спальні, на кухні, штукатурили будинок). Потім зі слів [PERSON] йому стало відомо, що у 2012 році між нею та позивачем стали виникати сварки, а з початку 2013 року остання пішла з спірного будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила,що вона є сусідкою [PERSON] Зазначила, що позивач та відповідач одружилися у 2005 році та стали проживати у належному [PERSON] будинку (по [ADDRESS]). У 2007 році вони стали робити ремонт у будинку, та зі слів [PERSON] за її власні кошти. На її питання остання пояснила, [PERSON] подарував їй будинок, тому вона і вкладає свої кошти у його ремонт. Також з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] в період з 01.08.по 16.08.2006 року проходив стаціонарне лікування в кардіології Хмельницької міської лікарні. В період з 19.06.2007 року по 03.07.2007 рік проходив лікування у вузловій лікарні ст. Гречани з діагнозом: хронічна недостатність мозкового кровообігу. З 14 листопада 2007 року позивачу була призначена пенсія по інвалідності. До того ж, суд звертає свою увагу на те, що після укладення договору дарування, а також після розірвання шлюбу [PERSON] продовжує проживати у спірному будинку, який є його єдиним житлом, і самостійно сплачує за комунальні послуги. При цьому факт укладення договору дарування та перехід до [PERSON] права власності на будинок, не обумовило зміну сторони у договорах про надання житлово-комунальних послуг, та остання такі послуги не оплачує. Вказане підтверджено долученими позивачем квитанціями про сплату комунальних послуг, договорами укладеними та ім'я позивача з компаніями, які такі послуги надають і вказані обставини не спростовані відповідачем. Досліджені судом докази у їх сукупності, на переконання суду, достовірно вказують на те, що [PERSON], укладаючи договір дарування свого єдиного домоволодіння, зважаючи на свій вік (55 років), наявність певних розладів здоров'я намагався забезпечити собі на майбутнє догляд та певну допомогу від [PERSON] Отже, укладаючи договори дарування будинку [ADDRESS], [PERSON] помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи вказаного правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язалася здійснювати постійний догляд за ним. Доводи відповідача та його представника на те, що позивачем не доведено та з матеріалів справи не встановлено, що як на час укладення оспорюваного договору, так і на час розгляду справи [PERSON] не потребував і не потребує за стоном здоров'я сторонньої допомоги суд не приймає до уваги, оскільки у даному випадку встановленню підлягає не сам по собі факт потребування особи за станом здоров'я сторонньої допомоги, а доведеність неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину. Також суд не приймає до уваги й посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності для пред'явлення даного позову. Так, дійсно оспорюваний правочин був вчинений 21.05.23007 року. Разом з тим, як вбачається з обґрунтування позовних вимог та наданих пояснень позивачем, про фактичне порушення його прав він дізнався лише з березня 2013 року, коли відповідач переїхала з вказаного будинку. До суду він звернувся з вказаним позовом у червня 2013 року.

Outcome: approved