Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

18 липня 2017 року в.о. головного лікаря КЗ СОР «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня № 2» звернувся до суду з вищевказаною заявою про обовязкову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON], [INFO]. Заяву мотивують тим, що 14.07.2017 року у супроводі працівників поліції, сільського старости та дільничного лікаря він був доставлений до медичного закладу, де за відсутністю усвідомленої добровільної згоди на лікування та наявністю підстав був госпіталізований за рішенням лікаря психіатра в примусовому порядку. Оскільки веде себе невпорядковано, постійно їде в Охтирку без видимих причин, сам додому не повертається, бродить по сусідських хатах вночі, бере без дозволу речі та продукти харчування, на зауваження не реагує, згідно заяв односельців також погрожує оточуючим, чіпляється до дівчат. Примусова госпіталізація визнана доцільною комісією лікарів-психіатрів у висновку від 17.07.2017 року, відповідно до якого [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання в вигляді розладів особистості та поведінки внаслідок перенесеної ЧМТ, внаслідок чого на даний час не може самостійно забезпечити свою життєдіяльність, виявляє соціально небезпечні тенденції, його обстеження та лікування можливі лише в стаціонарних умовах, потребує застосування госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку згідно з ст. 14 Закону України „Про психіатричну допомогу. В судовому засіданні представник КЗ СОР «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня № 2» лікар-психіатр [PERSON] вимоги заяви підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку. У відділенні психіатричного закладу вів себе не впорядковано, постійно чіпляється до персоналу жіночої статі, конфліктує з іншими пацієнтами. Госпіталізація зумовлена тим, що він не може задовольнити свої нагальні проблеми, постійно покидає будинок, в ночі може зайти до сусідів просити їсти, заколоти свиню і вимагати повернення боргів. Також [PERSON] складає загрозу для оточуючих, так як може ходити з ножем, вирізає квіти, чим лякає сусідів. Особа, щодо якої розглядається питання, повязане з надання психіатричної допомоги [PERSON] висловив незгоду із заявленим клопотанням, пояснив, що проживає один, його дружина померла більше девяти років тому. Він має гарне житло, садить огород, готує собі їжу, сплачує комунальні послуги. Скарги від сусідів це наклеп на нього. Одного разу він забрав банку сала у сусіда в рахунок боргу. Захисник [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви про примусову госпіталізацію [PERSON], пояснила, що не було доведено того, що [PERSON] погрожує собі чи оточуючим вчинити будь які дії, які б призвели до реальної погрози життю чи здоровю. [PERSON] може забезпечити власну життєдіяльність. Не заперечує, що людина хвора, однак він не представляє загрози ані для себе, ані для оточуючих. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він староста Рибальського старостинського округу. [PERSON] знає, як жителя [INFO] років 15. Десь років 8 назад був випадок, коли [PERSON] поміщали до психіатричної лікарні. Загалом він нормальна людина, за винятком тих випадків, коли в нього трапляється якась криза. В тих випадках надходять скарги від жителів с. Бандури. [PERSON] становиться погрозою для жителів села, ходить вночі, вимагає їжу, іноді самовільно заходить в будинок відкриває холодильник та бере їжу. Також були випадки скарг на [PERSON], що він лякає малолітніх дівчаток. Неодноразово бачили його в нетверезому стані, він створював погрози для оточуючих, хоча як до громадянина до нього ніяких претензій немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює лікарем в Рибальській амбулаторії загальної практики сімейної медицини. [PERSON] знає як пацієнта. Він перебуває на обліку в диспансері, йому призначалося лікування, але їй не відомо чи приймав він препарати. [PERSON] знаходився на лікуванні в психіатричній лікарні близько 6 років тому, оскільки він ходив до сусідів з ножем, потім став ходити по селу вночі, лякати сусідів. Цього разу від жителів села також надійшли скарги про те, що [PERSON] ходить голодний по селу, сусідка його годує чим є, після чого він приходить до неї та матюкає, погрожує вбити, лякає дітей. У спілкуванні спочатку можна подумати, що [PERSON] здорова людина, однак потім видно, що він потребує лікування. Прокурор в судовому засіданні заяву підтримала, вважає подання лікарні обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення лікаря-психіатра, прокурора, адвоката, особи, щодо якої розглядається питання, повязане з надання психіатричної допомоги, дослідивши матеріали справи вважає, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ч. 4, ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, у випадках, коли відповідно до закону госпіталізація у примусовому порядку була проведена за рішенням лікаря-психіатра і визнана доцільною комісією лікарів-психіатрів, психіатричний заклад, в якому перебуває особа, направляє до суду заяву про її госпіталізацію у примусовому порядку протягом 24 годин. Крім того, згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоровя, тобто кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки, наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоровя людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обовязковою для застосування національними судами. Так, прикладом реалізації права на здоровя в контексті положень п.п. «е» п. 1, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі обєктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Згідно з ч. 4, ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, матеріали справи не містить належних, допустимих, достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозвязку свідчили про наявність підстав для надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом (ст. 280 ЦПК України). Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії від 17.07.2017 року [PERSON], встановлений діагноз: виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання в вигляді розладів особистості та поведінки внаслідок перенесеної ЧМТ, внаслідок чого на даний час не може самостійно забезпечити свою життєдіяльність, виявляє соціально небезпечні тенденції, його обстеження та лікування можливі лише в стаціонарних умовах, потребує застосування госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку згідно з ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Однак ані пояснення свідків, ані зазначений висновок не містить належних і допустимих доказів того, що поведінка [PERSON] призвела до вчинення чи реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, а також того, що він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Так доводи про наявність реальних погроз життю та здоровю односельців не підтверджені як показами зазначених осіб, так і будь-якими матеріалами за результатами звернень останніх до правоохоронних органів із цього приводу, а встановлені судом інші факти його поведінки (вживання спиртного, бродить по сусідських хатах вночі, бере без дозволу речі та продукти харчування, бере кредити у банку, тощо) не є підставою для саме його госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку згідно з ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Із заявою про надання хворому амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відповідно до ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» відносно зазначеної особи до суду не надходило. Доказів того, що [PERSON] пропонувалось надання амбулаторного лікування, а останній ухилявся від його проходження, суду також не надано. Із огляду на викладене суд дійшов висновку, що заява в.о. головного лікаря про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed