Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

18.11.2014 року до Слов'янського міськрайонного суду з уточненим в ході судового розгляду справи звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] за участі органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про надання дозволу про тимчасовий виїзд на період часу з 23.12.2014 року по 23.06.2015 року до Російської Федерації неповнолітньої дитини без згоди батька. Свої вимоги обґрунтувавши тим, що під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем в них народилась донька [PERSON], [INFO]. На теперішній час донька проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Зазначає, що відповідач не приймає участі у вихованні доньки та чинить їй перешкоди у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров'я та духовний розвиток дитини і не надає дозволу на тимчасове вивезення дитини за кордон для оздоровлення відпочинку та мандрів. На прохання дати згоду на тимчасовий виїзд дочки за межі України, відповідач їй відмовив. Просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] [INFO] без згоди батька для оздоровлення за межі України на територію Російської Федерації на період часу з 23.12.2014 року по 23.06.2015 року та дозволити їй без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, навела доводи аналогічні викладеним у позові. Зазначивши, що вона особисто відвідувала реабілітаційний центр в Російській Федерації до якого планує відвезти доньку і де вони планують жити та відпочивати в період з 23.12.2014 року по 23.06.2015 року, умови проживання відповідають стандартам. Представник позивача, адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд позов задовольнити та пояснив, що на теперішній час склалася ситуація внаслідок якої для покращення стану здоров'я та розширення світогляду дитина потребує проходження реабілітації у невропатолога і оздоровлення за кордоном та мандрів разом із матір'ю. Зазначив, що позивачка зверталася до відповідача з проханням дозволити їй вивезти дитину, однак відповідач відмовив їй. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що позивачка хоче вивезти дитину без урахування інтересів доньки та не за для її розширення світогляду, а оздоровлення є лише приводом вивезти дитину за кордон для влаштування особистого життя позивачки. Підтвердив факт того, що відмовив позивачці в її проханні щодо вивезення дитини за кордон, пояснивши що хвилюється за свою доньку, яка опиниться в чужій країні. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову зазначивши, що дитина не стоїть на обліку у лікаря невропатолога і відсутній експертний висновок про необхідність [PERSON] проходження реабілітації. Також зазначив, що жодна з підстав, на які посилається позивачка в обґрунтування своїх вимог не є обґрунтованою та доведеною. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, Калашнікова Т.Л. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що коли відповідач працював в їх на підприємстві в КП «ЖЕК № 1» з нього утримувалися аліменти на утримання дитини. Також зазначив, що відповідач бачився зі своєю донькою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що часто бачив відповідача який гуляв разом із своєю донькою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон. Причини цього вона не знає. Пояснила, що дівчинка останнім часом хворіє. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка є його сестрою, а відповідач має надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, оскільки його племінниці потрібна реабілітація та зміна обстановки. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи встановив наступне. Під час зареєстрованого шлюбу у позивачки з відповідачем народилась донька [PERSON], [INFO]. На теперішній час донька проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. З відповідача на користь позивачки стягуються аліменти, однак на теперішній час у відповідача існує заборгованість перед позивачкою, що підтверджується довідкою ВДВС. Факт заборгованості не заперечує і сам відповідач. На теперішній час відповідач чинить перешкоди позивачці у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров'я та духовний розвиток дитини і не надає дозволу на тимчасове вивезення дитини за кордон для оздоровлення відпочинку та мандрів. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Конституції України, Декларації прав дитини, Сімейного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В силу п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частина 7 ст.7 Сімейного кодексу України встановлює, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактично місце проживання [PERSON], [INFO] року визначене з позивачкою, то, цей обов'язок покладено на матір - позивачку у справі ,яка повинна постійно доглядати дитину та турбуватися про її стан здоров'я, рівень фізичного та духовного розвитку. З наведених нормативно-правових актів в контексті розгляду даної цивільної справи випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері. В судовому засіданні на підставі пояснень свідка [PERSON], довідки дитячої лікарні м. Слов'янська від 09.12.2014 року встановлено, що [PERSON], [INFO] останнім часом страждає розладом здоров'я, внаслідок чого зверталась до лікаря невролога при цьому, позивачка має можливість оздоровити дитину в Російській Федерації, розширити її світогляд та духовність, тим самим виконуючи свої функції покладені на неї сімейним кодексом України. Доводи ж відповідача та представника відповідача, суд до уваги не приймає, вважає їх заперечення неспроможними, необґрунтованими та безпідставними і такими, що в першу чергу обмежують права позивачки на виховання своєї дитини та обмежують її можливість як матері надати дитині найкраще, крім того суперечать вимогам ч. 7 ст. 7, ч. 2 ст. 155 СК України, Конвенції про права дитини та порушує право неповнолітнього як фізичної особи на свободу пересування, передбачене ч. 1 ст. 313 ЦК України. Відмова відповідача у дозволі на виїзд дитини за межі України, та його домисли щодо створення позивачкою за рахунок дитини прикриття для влаштування особистого життя на думку суду є передчасними висновками, які нічим не обгрунтовані і сприяють лише порушенню інтересів та потреб дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради - комісія з питань захисту прав дитини не заперечує щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд до Російської Федерації [PERSON], [INFO]. Аналізуючи вищенаведене суд вважає, що виїзд дитини позивачки - [PERSON], [INFO] за кордон є доцільним, відповідає інтересам дитини, та буде сприяти гармонійному та всебічному розвитку дитини, що є однією з засад законодавства України. Разом з тим вимоги позивачки в частині надання дозволу на оформлення документів без згоди батька для тимчасового виїзду дитини за кордон до досягненню дитиною повноліття, підлягають частковому задоволенню, оскільки діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на тимчасовий виїзд дитини, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, а тому такі поїздки можуть та повинні мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Вимоги ж позивачки про оформлення документів без згоди батька до досягненню дитиною повноліття в розумінні змісту нормативних актів та допустимості одноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є необгрунтованими та такими, що грубо порушують права одного з батьків. Суд вважає за можливе дозволити позивачці оформлювати документи, щодо виїзду з дитиною за кордон без згоди батька дитини лише в проміжок часу визначений позивачкою для поїздки, тобто з 23.12.2014 року по 23.06.2015 року. На підставі викладеного та

Outcome: partial