Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

18.02.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить суд стягнути з відповідача завдану майнову шкоду в розмірі 6898,64 грн. в порядку регресу. У позові посилається на те, що 23.05.2016 між ПАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна» і [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії RZ №7539, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Volkswagen Transporter, д.н.з. [NUMBER] . Згідно постанови від 19.05.2017 Голосіївського районного суду м.Києва у справі №752/6673/17 встановлено, що 20.03.2017 у м.Києві на Дарницькому мосту в сторону м.Видубичі, водій [PERSON] , керуючи автомобілем Toyota Camry д.н.з. [NUMBER] , здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Вказаними діями [PERSON] порушив вимоги п.10.1,10.3,13.1 Правил дорожнього руху. [PERSON] в судовому засіданні свою вину у вчинені вказаного правопорушення визнав. Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент настання страхової події була забезпечена ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/5248832. Згідно умов договору добровільного страхування ПАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 6898,84 грн. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПАТ СК «ПЗУ Україна» на підставі ст.25 Закону України «Про страхування» на підставі заяви страхувальника про настання страхового випадку від 20.03.2017 та страхового акту №UA2017032000001/L01/03 від 07.08.2017. Третьою особою ТДВ СК «Альфа-Гарант» було відмовлено позивачу у здійснені страхового відшкодування на підставі п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач вважає, що оскільки ТДВ СК «Альфа-Грант» було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, то у ПАТ СК «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за завдану шкоду. 28.09.2018 відповідачу було направлено вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди, однак відповідач відмовився відшкодовувати завдану шкоду. Позивач вважає вказану відмову протиправною та такою, що порушує його права. Враховуючи вищевикладене, позивач просить позов задовольнити. 19.02.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Дарницького районного суду м.Києва Заставенко М.О. Ухвалою суду від 25.03.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи для розгляду справи по суті. 02.05.2019 року Дарницьким районним судом м.Києва було здійснено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м.Києві, для надання відомостей про реєстрацію місця проживання [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 05.06.2019 дану справу передано для розгляду за територіальною підсудністю до Солом`янського районного суду м.Києва. 23.09.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіної О.М. 11.02.2020 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнає, вважає його необгрунтованим. Третя особа свого відзиву на позов не надала та причини неявки суд до відома не поставила. 04.05.2020 від відповідача надійшла заява в якій останній просить суд розглядати справу без його участі та його представника, вимоги викладені у відзиві до позовної заяви підтримує в повному обсязі. Позивач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд до відома не поставив. Суд вважає, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки в матеріалах справи наявні докази на підставі яких можливо ухвали рішення у справі. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23.05.2016 між ПАТ Страхова компанія «ПЗУ Україна» і [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії RZ №7539, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Volkswagen Transporter, д.н.з. [NUMBER] . 20.03.2017 у м.Києві на Дарницькому мосту в сторону м.Видубичі сталася ДТП, згідно якої водій [PERSON] , керуючи автомобілем Toyota Camry д.н.з. [NUMBER] , здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Згідно постанови Голосіївського районного суду м.Києва від 19.05.2017 [PERSON] визнано винним у порушенні вимоги п.10.1,10.3,13.1 Правил дорожнього руху та притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент настання страхової події була забезпечена ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/5248832, ліміт відповідальності за шкоду майну визначено у розмірі 100 000,00 грн., франшиза-0. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 6898,84 грн. відповідно до умов договору добровільного страхування. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПАТ СК «ПЗУ Україна» у відповідності до ст.25 Закону України «Про страхування» на підставі заяви про настання страхового випадку та страхового акту № UA2017032000001/L10/03 від 07.08.2017. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням №24444 від 08.08.2017. Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до умов Договору страхування страховим випадком є подія, передбачена Договором, яка відбулась в період дії Договору страхування, і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику (вигодонабувачу), застрахованим або третім особам. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або іншій особі, визначеній в договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Вбачається, що позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант», тобто страховика відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування в межах фактичних витрат. З листа №12/2355 від 22.08.2018 ТДВ СК «Альфа-Гарант» у відповідь на заяву позивача від 03.08.2018 вбачається, що у виплаті страхового відшкодування позивачу було відмовлено на підставі ст.37 п.37 1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позивачем було пропущено річний строк подання заяви на виплату страхового відшкодування до ТДВ СК «Альфа-Грант». Оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що відмова ТДВ СК «Альфа-Грант» у виплаті позивачу страхового відшкодування, узгоджується зі ст.37 п.37. 1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Доказів того, що позивачем оскаржено рішення страховика відповідача щодо відмови у виплаті страхового відшкодування, матеріали справи не містять. Разом з цим, позивачем жодним чином не була обґрунтована обставина пропуску строку подання відповідної заяви на виплату страхового відшкодування на свою користь. З урахуванням вказаної вище відмови ТДВ СК «Альфа-Грант» у виплаті позивачу страхового відшкодування, позивач вважає, що у нього виникло право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском річного строку на звернення з заявою про виплату страхового відшкодування до страховика відповідача. Доказів того, що відповідачем було порушено вимоги ст.38 вказаного вище Закону та як наслідок, у позивача виникло право на звернення до суду з даним позовом до відповідача, матеріали справи не містять. Також позивачем не надано доказів того, що виплата страхового відшкодування здійснена позивачем на користь потерпілого перевищує ліміт відповідальності страховика відповідача та як наслідок, у позивача виникло право вимоги до відповідача. За вказаних обставин, суд вважає, що позивачем не надано доказів в обґрунтування пред`явленого позову до відповідача, як винної особи, що застрахувала свою відповідальність. З огляду на викладене вище та аналізуючи матеріали справи суд вважає, що позивачем не наведено та не підтверджено відповідними доказами по справі право вимоги до відповідача в межах заявлених позовних вимог. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що поданий позов ПАТ СК «ПЗУ Україна» до [PERSON] є необгрунтованим, а тому не знаходить підстав для його задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed