Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

18.11.2014 позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором №001-16503-101111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, укладеним між позивачем та відповідачем 10.11.2011, у розмірі 13300 грн, яка виникла в результаті невиконання відповідачем умов договору, та складається з тіла кредиту у сумі 13300 грн. Провадження у справі відкрито 26.11.2014 суддею Олійник О.М. 29.01.2015 постановлено заочне рішення, яким задоволено позов у повному обсязі. 22.05.2015 відповідачем подано заяву про перегляд заочного рішення Решетилівського районного суду від 29.01.2015. 08.07.2015 задоволено заяву відповідача, заочне рішення скасовано. У зв`язку із наданням судді Олійник О. М. відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на підставі розпорядження керівника апарату від 14.09.2015, проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за результатами якого визначено новий склад суду із головуючим суддею Горульком О.М. 29.10.2015 відповідачем подано зустрічний позов до ПАТ «Дельта Банк», який було залишено без руху та після виправлення недоліків 01.03.2016 прийнято до провадження, об`єднано з первісним позовом. Позивач у зустрічному позові від 29.10.2015, а також у заявах про зміну предмета позову від 16.12.2015, 01.10.2019, остаточно просить суд визнати недійсними п.п.3.4.4.1 розділу 3 кредитного договору №001-16503-101111 від 10.11.2011, який було укладено між ним та ПАТ «Дельта Банк», яким передбачено перерахування на користь страхової компанії коштів згідно укладеного договору добровільного страхування №001-16503-101111 від 10.11.2011; визнати недійсним п. 1.5 Тарифів на обслуговування платіжних карток, яким передбачається плата за обслуговування кредитного ліміту, включає в себе надання послуг інформування держателя про зміну кредитного ліміту у вигляді виписок в розмірі 3% від суми кредитного ліміту. Зустрічний позов обґрунтований тим, що вказані положення договору та Тарифів, які підписані відповідачем, суперечать чинному законодавству, є несправедливими в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та згідно абзацу 3 ч.4 ст. 11 цього Закону є нікчемними (а.с.68-72, 86-90, 197). 29.06.2016 позивачем подано заперечення на зустрічну позовну заяву, у яких позивач зустрічний позов не визнав, оскільки згідно п. 5.1, 5.14 договору відповідач засвідчив, що він ознайомлений з Правилами, Тарифами та погоджується вважати їх обов`язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі цього договору; підтвердив, що один з оригіналів цього договору, а також про примірнику діючих Тарифів та Правил були йому передані. Згідно п.5.19 договору відповідач підтвердив, що отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту, а саме щодо сукупної вартості з урахуванням процентної ставки за кредитом, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтовної сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісії (тарифів). У зв`язку з цим вважає доводи відповідача про не отримання повної інформації по кредиту недоведеними. Договір добровільного страхування був укладений відповідачем добровільно, у разі незгоди відповідач міг відмовитись від його підписання. Підпис відповідача свідчить про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Відповідачем заявлено зустрічні позовні вимоги за межами строку позовної давності, оскільки кредитний договір укладено 10.11.2011, а зустрічні вимоги заявлено після спливу трирічного строку. Просив задовольнити первісний позов, відмовити у задоволенні зустрічного позову, застосувати строк позовної давності (а.с.150-153). 29.06.2016 провадження у справі зупинено до вирішення Конституційним судом України справи №1-26/2016 (2-4/2016) за поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 03.09.2018 провадження у справі поновлено. Розгляд справи не було завершено у зв`язку зі звільненням головуючого судді Горулька О.М. у відставку 27.09.2018. Автоматизований розподіл справи між суддями був неможливим у зв`язку з відсутністю у суді суддів, що підтверджується відповідним протоколом від 10.10.2018. За результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд новому складу суду із головуючою Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). 07.05.2019 справу прийнято до розгляду та постановлено розгляд справи розпочати повторно в порядку загального позовного провадження з підготовчого засідання, призначено підготовче засідання. 18.11.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання представник позивача не з`явився, повідомлений про дату, час та місце судового розгляду належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0101416208353, у поданих раніше письмових заявах просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов визнав частково, зустрічний позов підтримав, надав у вступному слові пояснення, аналогічні викладеному у позовних заявах, доповнивши, що визнає первісний позов у межах заборгованості за тілом кредиту в сумі 7000 грн, так як відповідач дійсно отримав кредит в сумі 10000 грн, з яких повернув 3000 грн. Заборгованість у сумі 13300 грн складається не лише з тіла кредиту. Відповідачем безпідставно збільшено заборгованість за тілом кредиту 07.11.2015 році за рахунок комісії та інших платежів, що вважає неправомірним. Вважає, що при укладенні кредитного договору порушено права відповідача як споживача фінансових послуг, оскільки договір містить положення про страхування життя, а за змістом договору страхування застраховано випадок звільнення з роботи, хоча відповідач на той час не працював. У кредитному договорі міститься положення щодо нарахування відсотків за користування коштами, однак процентна ставка вказана у Тарифах. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу нараховувалась комісія, положення про яку взагалі відсутні у кредитному договорі. Правила позивачем до позову не додані, і в подальшому суду не надані, тому які саме Правила застосовано, позивачем не доведено. Правила відповідачем не підписані, тому, посилаючись на постанову ВП ВС від 03.07.2019, вважає, що Правила і Тарифи не є частиною кредитного договору. Просив задовольнити первісний позов частково у сумі 7000 грн, визнати кредитний договір частково недійсним. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає первісний позов таким, що підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов - задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 10 листопада 2011 року між сторонами укладено договір №001-16503-101111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, що підтверджується копією договору (а.с.3-7) та оглянутим судом оригіналом договору. Стороною відповідача визнано факт підписання договору. Згідно п.1.1 договору всі визначення вживаються у значенні, встановленому Правилами надання банківських послуг фізичним особам за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затвердженими рішенням Ради Директорів ПАТ «Дельта Банк», які оприлюднюються шляхом їх розміщення на інформаційних стендах банку в приміщеннях банку та на сайті банку. Банк надає клієнту кредит шляхом відкриття клієнту відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 30 000 грн та на день укладення цього договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 10 000 грн (п.1.3. договору). Кошти кредитної лінії та власні кошти клієнта використовуються для розрахунків за товари чи послуги, що придбаваються клієнтом у суб`єктів господарювання, та зняття готівки, виконання клієнтом своїх зобов`язань перед банком за цим договором, та вчинення інших операцій, які не заборонені діючим законодавством. (п.1.6. договору). Клієнт сплачує банку проценти за користування кредитною лінією та/або овердрафтом за ставками, які зазначені в тарифах (п.2.3. договору). Пунктом 3.4. розділу 3 договору визначено, що клієнт доручає банку здійснювати з рахунку договірне списання грошових коштів, які: складають суми заборгованості (суми кредитів, нарахованих процентів, комісій, плат, штрафних санкцій тощо), які виникають за цим договором та/або кредитними договорами, укладеними між сторонами (п. 3.4.1 договору); складають плату за надані банком послуги з розрахунково-касового обслуговування в розмірі та строки, передбачені Правилами та Тарифами (п.3.4.2 договору); складають сплату клієнтом платежів (п.3.4.4 договору): на користь страхової компанії, з якою клієнтом укладений договір добровільного страхування №001-16503-101111 від 10.11.2011 (п.3.4.4.1 договору). Клієнт картки зобов`язаний щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов`язкового мінімального платежу, складові якого зазначаються у Тарифах. Обов`язковими складовими ОМП є частка погашення заборгованості, овердрафт та прострочена заборгованість попередніх періодів. В залежності від умов Тарифів до складу ОМП можуть включатись інші платежі (п. 3.6. договору). У Тарифах на обслуговування платіжних карток, ознайомлення з якими засвідчено підписом відповідача, встановлено, зокрема, у п.1.4 процент за користування кредитною лінією 0,0001% річних, процент за позитивний залишок - 3% річних, процент за недозволений овердрафт - 48% річних; у п. 1.5 передбачена плата за обслуговування кредитного ліміту, яка включає надання послуг інформування держателя картки про зміну кредитного ліміту у вигляді надсилання виписок - 3%, яка нараховується щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, від суми кредитного ліміту та, у разі наявності, заборгованості за рахунком станом на день нарахування; включається в обов`язковий мінімальний платіж. Правила надання банківських послуг фізичним особам за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, з урахуванням яких укладено кредитний договір, позивачем суду не надані. Відповідно до договору добровільного страхування №001-16503-101111, який укладено між сторонами 10.11.2011, предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи та з втратою нею прибутку (доходу),внаслідок звільнення з постійного місця роботи. Страхова сума складає 10 000 грн, період страхування 50 місяців, загальний місячний страховий тариф - 1% від страхової суми, загальний щомісячний страховий платіж 100 грн (а.с. 130). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 16.09.2014 становить 13300 грн і складається із: заборгованості за тілом кредиту (а.с.10). З виписки по рахунку від 29.03.2016 вбачається, що відповідачем шляхом зняття готівки в касі банку 10.11.2011 отримано 10 000 грн. Даних про отримання відповідачем інших сум виписка не містить. Відповідачем внесено через термінали банку 27.12.2011 650 грн, 30.01.2012 - 600 грн. Інші суми зараховано як погашення активу СКС з кредитного рахунку. Погашення кредиту за рахунок внесення відповідачем інших сум, в тому числі у розмірі 3000 грн, у виписці відсутнє (а.с.125-127). Стороною відповідача не надано доказів на підтвердження сплати 3000 грн на погашення кредиту. Відображення у колонці «кредит/сплачено» суми 3000 грн за грудень 2012 року не свідчить про виконання обов`язку відповідачем, оскільки ця сума одночасно відображена у колонці «кредит/прострочена заборгованість на початок періоду», що свідчить про віднесення боргу у сумі 3000 грн на прострочену заборгованість (а.с.10). Отже, відповідачем на виконання зобов`язань за договором сплачено 1250 грн. З розрахунку та з виписки також вбачається, що 27.12.2012 відбулось збільшення зобов`язання на 6300 грн за рахунок віднесення на тіло кредиту заборгованості по комісії, яка нараховувалась щомісячно у розмірі 300 грн на загальну суму 3300 грн, та простроченого тіла кредиту у сумі 3000 грн, так як у розрахунку за позиціями по комісії та простроченому тілу кредиту після цієї дати нарахування та заборгованість відображені «0» (а.с. 10, 125-127). Згідно розрахунку заборгованість по страхових платежах до боргу не включена. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Кредитний договір містить положення щодо згоди сторін про обов`язковість застосування до відносин Правил та Тарифів (п.5.1, 5.3 договору). Разом з тим, договір укладено у письмовій формі, Тарифи підписано відповідачем. Договір та тарифи містять всі істотні умови кредитного договору, тому суд вважає посилання представника відповідача на постанову ВП ВС від 03.07.2019 щодо нікчемності договору не релевантною до даних правовідносин, оскільки письмова форма договору дотримана. Разом з тим, суд вважає, що нарахування заборгованості по комісії у сумі 3300 грн (а.с.10) є необґрунтованим. Враховуючи, що відповідач згідно п.1.6 договору є кінцевим споживачем послуги, суд вважає, що правовідносини між сторонами також врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на день виникнення кредитних правовідносин. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Пунктом 1.5. Тарифів встановлена плата за обслуговування кредитного ліміту, яка включає надання послуг інформування держателя картки про зміну кредитного ліміту у вигляді надсилання виписок - 3%, яка нараховується щомісячно (комісія). При цьому, пунктом 1.3. договору передбачено, що інформація щодо зміни кредитного ліміту зазначаються клієнту у щомісячній виписці та/або текстовим повідомленням в електронному вигляді на номер мобільного телефону клієнта. Одночасно пунктом 4.1 Тарифів передбачено, що надання щомісячної виписки по рахунку не тарифікується. Отже, враховуючи, що кредитний договір не містить умов нарахування комісії взагалі, а лише вказівку у п. 3.4 договору на те, що клієнт доручає банку списання з рахунку, в тому числі комісії, з огляду на те, що комісія встановлена несправедливо, суд вважає положення п.1.5. Тарифів, які є частиною договору, недійними. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, а також застосовується Верховним Судом, зокрема у постанові від 20.02.2019 у справі №666/4957/15-ц. Таким чином, нарахування заборгованості по комісії у сумі 3300 грн, а також віднесення її на тіло кредиту, є необґрунтованим. Послання відповідача на те, що умови кредитного договору про добровільне страхування є несправедливими, а тому теж повинні бути визнані недійсними суд вважає необґрунтованими. Відповідно до положень статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (стаття 983 ЦК України). Страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності (стаття 984 ЦК України). Договір добровільного страхування підписано відповідачем. Доказів на укладення договору з порушенням вимог добровільності договору та відповідності волевиявлення внутрішній волі сторони договору відповідачем не надано. Як випливає з умов кредитного договору, відповідач доручив банку здійснювати з рахунку договірне списання грошових коштів, які складають сплату клієнтом платежів на користь страхової компанії, з якою клієнтом укладений договір добровільного страхування №001-16503-101111 від 10.11.2011 (п.3.4.4.1 договору). Згідно п. 3.15 договору добровільного страхування договір набуває чинності з 00 годин 00 хвилин останнього дня місяця, у якому було сплачено перший страховий платіж та поточний рахунок страховика, та закінчується о 24 годині 00 хвилин 10 січня 2016 року (а.с.130). Згідно виписки по рахунку відповідача перший платіж було списано з кредитного рахунку відповідача 28.12.2011 (а.с.125-127). Розрахунок заборгованості не містить нарахованого боргу за страховими платежами (а.с.10). На цей час строк договору страхування минув, ні у відповідача, ні у страхової компанії претензій щодо його виконання не виникало. До того ж, позивач не є стороною договору страхування, виступав лише як фінансова установа щодо перерахування коштів на рахунок страхової компанії, згідно умов договору жодної вигоди не мав на час його укладання. Ні страховик, ні позивач не порушували права відповідача під час укладання договору добровільного страхування. Відповідно до статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, які кореспондуються з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Посилання представника відповідача на те, що відповідач не отримав би кредит без укладення договору добровільного страхування не підтверджено жодним доказом, як і не надано будь яких доказів несправедливості вказаного пункту кредитного договору. Визначення у договорі добровільного страхування страховим випадком звільнення відповідача з роботи не є беззаперечною підставою вважати умови договору щодо страхових платежів недійсними, оскільки предметом договору страхування також визначено життя та здоров`я страхувальника. Також суд вважає безпідставними посилання відповідача у зустрічному позові на наведений вище пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки ця норма стосується заборони банку встановлювати платежі за дії, які банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку. Списання страхових платежів за умовами договорів відбувається на користь страховика, що є відмінним від кредитора, та на підставі укладеного відповідачем договору добровільного страхування. Посилання у зустрічному позові на відсутність у кредитному договорі положень щодо його розірвання, відповідальності відповідача за його неналежне виконання, інші порушення при укладенні договору, не є обґрунтуванням визнання недійсним п. 3.4.4.1 кредитного договору. Як вбачається із заяв про зміну предмета позову від 16.12.2015, 01.10.2019, та з пояснень представника відповідача, вимоги про визнання кредитного договору недійсним в цілому, сторона відповідача змінила та не підтримує. Окрім того, суд зазначає, що кредитний договір разом з Тарифами підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх зазначених у ньому істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його умови; пунктом 5.19 кредитного договору підтверджується, що відповідач отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, а саме - щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтовної сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісії (тарифів). За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним п. 3.4.4.1 кредитного договору задоволенню не підлягають за недоведеністю. Визнаючи положення кредитного договору щодо комісії недійсними, суд одночасно зазначає, що позовні вимоги за зустрічним позовом в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском відповідачем строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позивачем у запереченнях на зустрічний позов заявлено про застосування позовної давності. Перебіг строку позовної давності щодо визнання недійсними окремих положень кредитного договору, зокрема п.1.5. Тарифів, починається з моменту підписання його відповідачем, тобто з 10.11.2011. Відповідачем не надано доказів поважності причини пропуску цього строку. Посилання представника відповідача на правову необізнаність відповідача щодо несправедливості умов договору, внаслідок чого відповідач дізнався про порушення свого права лише у 2015 році, є безпідставними, оскільки як кредитний договір, так і тарифи містять власноручний підпис відповідача, а правова необізнаність особи не є поважною причиною пропущення строку. Інші причини пропуску строку суду не наведені. Разом з тим, хоча зустрічний позов суд вважає таким, що не підлягає задоволенню, однак при вирішенні первісного позову суд враховує нікчемність умов кредитного договору в частині нарахування комісії у сумі 3300 грн, включеної до тіла кредиту. Таким чином, враховуючи, що позивачем отримано кредит у сумі 10 000 грн, сплачено - 1250 грн, то стягненню на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту у сумі 8 750 грн. Отже, первісний позов підлягає задоволенню частково у сумі 8 750 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з витрат на сплату судового збору у сумі 243,60 грн (а.с.1) пропорційно задоволеним позовним вимогам - 160,26 грн. Відповідач звільнений від сплати судового збору за зустрічним позовом відповідно положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», отже в цій частині судовий збір слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial