Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

19 листопада 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним доручення, посилаючись на те, що 10 листопада 2000 року мала місце купівлі-продажу приміщення магазину, що по [ADDRESS]. Від імені Хмельницького державного торгівельно-виробничого підприємства робітничого постачання «Локомотив» зазначений договір підписав на підставі доручення [PERSON] Позивач обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що директор підприємства [PERSON] відповідно до статуту не мала права розпоряджатися державним майном, крім цього відповідно до ст.66 ЦК України 1963 року така довіреність мала містити підпис головного бухгалтера, тому при видачі доручення директор діяла із перевищенням повноважень. Незаконний перехід права власності на приміщення магазину призвів до порушення прав позивача, а тому він просить його позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в тому обсязі, що визначений у позовній заяві. Відповідач [PERSON] вважає поданий позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає. Представник відповідача Міністерства інфраструктури України в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечив щодо задоволення позову. Представник третьої особи ТОВ «Ніагара» в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що будь-яких прав, свобод та інтересів позивача при наданні довіреності на ім'я [PERSON] порушено не було. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні 10 листопада 2000 року директором Хмельницького державного торгівельно-виробничого підприємства робітничого постачання «Локомотив» [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого доручення було уповноважено [PERSON], інженера цього підприємства бути представником в нотаріальній конторі та інших установах та організаціях по питанню укладення договорів відчуження приміщень та майна, що належать Хмельницькому державному торгівельно-виробничому підприємству робітничого постачання «Локомотив». Відповідно до контракту №493 від 12 лютого 1997 року, укладеного між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та [PERSON], останню було призначено директором Хмельницького державного торгівельно-виробничого підприємства робітничого постачання «Локомотив» та уповноважено здійснювати поточне управління підприємством, а відповідно до п.12 наділено правом видавати доручення, це саме передбачено і п.6.3 Статутом підприємства «Локомотив». В силу ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оспорюючи доручення від 10 листопада 2000 року, позивач зазначає про порушення його прав подальшим укладенням на підставі цього документу договору купівлі-продажу тимчасової споруди приміщення магазину по [ADDRESS], оскільки на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 2 липня 2012 року за позовом [PERSON] було визнано недійсними та скасовано свідоцтва про право власності на нерухоме майно по [ADDRESS], яке належало на праві спільної сумісної власності йому та дружині. Однак судом враховується наступне, відповідно до ст.64 ЦК України від 18 липня 1963 року довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки лише для особи, яку він представляє, а тому наданням ДТВПРП «Локомотив» доручення [PERSON] на представництво інтересів підприємства будь-яких прав, свобод чи інтересів позивача не було порушено, не встановлено цього і в судовому засіданні, крім цього суд враховує і ту обставину, що сам позивач у поданій заяві зазначає, що правові наслідки для нього було створено саме укладеним із використанням оспорюваного доручення договором купівлі-продажу. Посилання позивача на те, що для укладення договору купівлі-продажу приміщення магазину необхідна була згода адміністрації «Укрзалізниці» суд не бере до уваги, оскільки це не стосуються предмету позову, крім цього відповідно до ст.63 ЦК України від 18 липня 1963 року, угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою, в даному випадку адміністрацією «Укрзалізниці», яка будь-яких претензій з приводу укладеного правочину не висувала, із відповідними позовом щодо його недійсності не зверталась. Посилання позивача на ст.48 ЦК України від 1963 року є необґрунтованими, оскільки невідповідності доручення вимогам Закону в судовому засіданні не встановлено.

Outcome: dismissed