Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

19.03.2018 року позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] , у якому просив стягнути з останнього майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням в розмірі 9657,39 грн., яка складає загальну вартість придбання ним лікарських засобів, препаратів, матеріалів медичного призначення та велосипеда. Крім того, просив стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням в розмірі 50000,00 грн. (а.с.3, звор.; 28, звор.). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що 06.08.2006 року [PERSON] заподіяв йому середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому четвертого пальця правої руки та пошкодив велосипед марки «Romet», який не підлягає ремонту. За вказаним фактом було порушено кримінальну справу, у якій його [PERSON] визнано потерпілим. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 18.03.2015 року було залишено без змін постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 22.09.2014 року у зазначеній кримінальній справі, якою провадження у такій щодо [PERSON] було закрито у зв`язку із закінченням строків давності. Вказує, що зазначеним судовим рішенням встановлено вину відповідача у заподіянні йому шкоди, а провадження закрито з нереабілітуючих підстав і тому наявні усі обставини для стягнення завданої шкоди у порядку цивільного судочинства. Таким чином, позивач, покликаючись на норми ст.ст.22, 1166 ЦК України просив задовольнити вимогу про стягнення матеріальної шкоди. Крім того, зазначав, що в результаті вчинення щодо нього злочину, отримання фізичного болю при заподіянні йому відповідачем тілесних ушкоджень, проходженням лікування та реабілітації він зазнав і моральної шкоди. Така шкода була йому спричинена і через те, що в результаті отриманої травми він втратив роботу, оскільки не зміг користуватися «відомчою» вогнепальною зброєю. Правовими підставами для стягнення моральної шкоди позивач вказав норми ст.ст.23, 1167 ЦК України. При цьому, також просив суд звернути увагу, що позовна давність на його позовні вимоги не поширюється, так як він просить відшкодувати шкоду завдану ушкодженням здоров`я (а.с.26-28). Ухвалою судді\~Козівського районного\~суду Тернопільської\~області від\~25.04.2018\~року прийнято\~вказану позовну\~заяву до\~розгляду,\~відкрито провадження\~у ній\~та призначено\~підготовче засідання (а.с.40). 21.09.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позову «повністю». Обґрунтовуючи таку вимогу вказував, що він не визнавав та не визнає себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Про існування постанови про закриття кримінальної справи йому стало відомо із позовної заяви [PERSON] у цій справі. До цього він такого судового рішення не отримував та, у зв`язку з цим, був позбавлений можливості ознайомитися із ним та відповідно «реагувати». Щодо розміру ніби-то заподіяної ним шкоди зазначив, що позивачем не підтверджено жодними доказами вартість велосипеда. Вважає, що не надав позивач і жодних доказів на підтвердження наявності та розміру моральної шкоди, компенсацію за яку він просить стягнути та зазначив, що така обґрунтовується лише словами самого позивача (а.с.45-46). У підготовчому провадженні, 13.11.2018 року, позивачем подано заяву про доручення до матеріалів справи доказів, а саме довідок лікарів Козівської ЦРКЛ від 06.11.2018 року та 12.11.2018 року, і копію його трудової книжки (а.с.50-58). Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 16.04.2019 року постановлено закрити підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті (а.с.67). 26.11.2019 року позивачем подано заяву у якій він просив суд «присудити 10 (десять) відсотків відрахування від пенсії [PERSON] » (а.с.83-84). При цьому, у судовому засіданні 26.11.2019 року позивач та його представник зазначали, що вважають таку заяву заявою про збільшення позовних вимог (а.с.87). У судове засідання 29.01.2020 року позивач та його представник не з`явилися. При цьому, позивач подав заяву, у якій просив здійснювати розгляд справи у його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.102). Відповідач та його представник у судове засідання 29.01.2020 року не з`явилися, однак відповідач 28.01.2020 року подав заяву про відкладення розгляду справи на «інше число» у зв`язку із його хворобою (а.с.100-101). У зв`язку із вказаними обставинами, суд, на підставі ст.223 ЦПК України вважає, що наявні підстави для здійснення розгляду справи за відсутності відповідача та його представника. Оскільки учасники справи, які були повідомлені належним чином про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною 2 цієї статті встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У ч.2 цієї статті закріплено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відтак, суд дійшов до висновку, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. При цьому, системний аналіз норм ст.1166 ЦК України дає суду підстави стверджувати, що законом встановлено презумпцію вини заподіювача шкоди у деліктних правовідносинах, а тому обов`язок доведення відсутності такої шкоди покладається на відповідача. Обґрунтованість такого висновку суду підтверджується також і позиціями Верховного Суду України (постанова від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14) та Верховного суду (постанова від 23.01.2018 року у справі №753/7281/15-ц), висловленими щодо правозастосування положень ст.1166 ЦК України. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що аналогічна правова презумпція діє також і щодо наявності підстав відшкодування моральної шкоди на підставі ст.1167 ЦК України. Зазначене твердження також знаходить своє відображення і в практиці Верховного суду (ухвала Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 14.03.2018 року у справі №537/4429/15-ц). Згідно з ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 1 ст.1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. На підставі вказаних норм матеріального права, суд дійшов до висновку, що предметом доказування у цій справі щодо позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди є: 1.наявність матеріальної шкоди, завданої позивачу у вигляді пошкодження/знищення його велосипеда і наявність витрат на медикаменти; вартість такого велосипеда і вартість медикаментів; 2.протиправність поведінки відповідача як заподіювача шкоди; 3.причинний зв`язок між матеріальною шкодою, завданою позивачеві та протиправною поведінкою відповідача; 4.вина відповідача у завданні матеріальної шкоди. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації за моральну шкоду, предметом доказування є: 1.наявність моральної шкоди, завданої позивачу; 2.протиправність поведінки відповідача як заподіювача моральної шкоди; 3.причинний зв`язок між моральною шкодою завданою позивачу та протиправною поведінкою відповідача; 4.вина відповідача у завданні моральної шкоди. При цьому, як зазначалося вище, наявність вини відповідача у завданні позивачу шкоди щодо обох заявлених позовних вимог судом презюмується. Крім того, факт наявності вини відповідача (щодо обох заявлених позовних вимог) та протиправність його поведінки підтверджується наявною в матеріалах справи копією ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 18.03.2015 року у кримінальній справі №1908/512/2012 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Зокрема, як встановлено судом із зазначеної ухвали апеляційного суду, постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 22.09.2014 року кримінальну справу про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.122 КК України закрито і звільнено його від кримінальної відповідальності відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.9-11, 33-35). Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності. Таке доктринальне положення відображено також і в роз`ясненнях Верховного Суду України, наданих в абз.5 п.2 постанови пленуму цього суду №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», відповідно до якого при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення. Відтак, сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину. Таким чином, суд вважає встановленою наявність двох підстав для відшкодування шкоди, зазначеної позивачем щодо матеріальної та моральної шкоди, а саме: протиправність поведінки відповідача як заподіювача шкоди та наявність його вини у заподіянні такої шкоди. Як вбачається із матеріалів справи, наявність збитків (матеріальної шкоди) заподіяних додатковими витратами на медикаменти, як підстави для відшкодування матеріальної шкоди, позивач обґрунтовує поданням до суду копій двох фіскальних чеків на суми 8,34 грн. та 7,60 грн., і двома аркушами із печатками СПД [PERSON] та написами на них «Савчій Медикаменти» та « [PERSON] . [PERSON] . плівка 24х30 6,00 грн.» (а.с.4, 29). Як встановлено судом, копії таких аркушів, не можуть бути доказами наявності тих чи інших витрат [PERSON] і тим більше доказами завданих йому збитків. Також слід зазначити, що копії зазначених фіскальних чеків, на переконання суду, підтверджують наявність витрат [PERSON] на придбання медикаментів, однак яких саме з`ясувати суду видалось неможливим. Крім цього, не можуть підтверджувати такі фіскальні чеки і наявність збитків, завданих [PERSON] власне вчиненим щодо нього злочином, оскільки на думку суду, відсутні будь-які докази на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між витратами відображеними у фіскальних чеках та протиправними діями відповідача. Щодо факту пошкодження чи знищення велосипеда, який ніби-то належав позивачу та його вартості, позивачем, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, взагалі не надано жодних доказів на підтвердження цих обставин. Не здобуто таких доказів і судом під час розгляду справи. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено наявності заподіяної йому матеріальної шкоди та причинного зв`язку між цієї матеріальною шкодою і протиправними діями відповідача, які мали місце. Такий висновок суду дає підстави стверджувати, що відсутні усі визначені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, а відтак відповідну позовну вимогу [PERSON] слід вважати недоведеною, необґрунтованою та безпідставною. Щодо наявності моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між також шкодою і протиправними діями [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом раніше, на підставі ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 18.03.2015 року, встановлено, що [PERSON] було заподіяно відповідачем ушкодження здоров`я у виді середньої тяжкості тілесного ушкодження (закритий перелом четвертого пальця правої руки). Крім того, сам факт наявності перелому четвертого пальця правої руки підтверджується також і наявними в матеріалах справи медичними документами (а.с.51-56). Моральна шкода, як з`ясовано на підставі п.1 ч.2 ст.23 ЦК України, серед іншого також полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Очевидним, на переконання суду, є фізичний біль та страждання, які зазнав [PERSON] у зв`язку із заподіянням йому середньої тяжкості тілесного ушкодження як в момент такого заподіяння так і в подальшому в процесі загоювання цього перелому. Очевидним є і наявність причинового зв`язку між таким болем та протиправними діями відповідача. В той же час, позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів наявності інших проявів моральної шкоди, спричинених протиправними діями [PERSON] .. При цьому, суд відхиляє доводи позивача про те, що моральна шкода, яку він зазнав, полягала також у звільненні його з роботи через неможливість у зв`язку із переломом користуватися «відомчою» вогнепальною зброєю, оскільки з копії трудової книжки [PERSON] судом встановлено, що останній звільнився із роботи за згодою сторін (а.с.30-31, 57-58). Отже, суд вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, заподіяної позивачу та причинно-наслідкового зв`язку між цією шкодою та діянням відповідача. Однак, суд вважає, що розмір компенсації визначений позивачем за завдану йому моральну шкоду об`єктивно не відповідає тим фізичним стражданням, які він зазнав у зв`язку із заподіяним йому відповідачем переломом четвертого пальця правої руки як в момент такого заподіяння так і в подальшому в процесі загоювання цього перелому. Враховуючи вищевказане, суд дійшов до висновку, що достатнім розміром компенсації позивачу за завдану йому моральну шкоду, наявність якої встановлена судом, буде компенсація у сумі 5000,00 грн., а відтак відповідна позовна вимога підлягає до часткового задоволення. Щодо заяви позивача від 26.11.2019 року (а.с.83-84) про «збільшення позовних вимог», суд, на підставі п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, відхиляє таку, оскільки вона подана під час судового розгляду з порушенням встановленого цивільним процесуальним законом порядку та строку. Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial