Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

18 серпня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що сторони з 25 жовтня 2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які мешкають з відповідачем. Враховуючи, що спільне життя у сторін не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо вже більше п`яти років, причиною чого стали несумісність характерів сторін, різні погляди на життя та побут, втрата почуття любові та поваги один до одного, позивач вважає, що шлюб сторін розпався остаточно, а його збереження суперечило б інтересам сторін, а тому просить суд задовольнити його позов. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, підтвердивши фактичне припинення між сторонами шлюбних відносин тривалий час, окреме проживання, вказала, що спільні діти мешкають із нею, жодних спорів щодо місця проживання дітей та їх утримання у сторін немає. Вислухавши сторін, представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 25 жовтня 2003 року між сторонами у справі було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Лозівського міського управління юстиції за актовим записом №371, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, копіями паспортів сторін. [INFO] у сторін народилась перша спільна дитина син [PERSON] , про що 25 лютого 2006 року складено відповідний актовий запис за №155, а [INFO] у сторін народилась друга спільна дитина син [PERSON] , про що 17 червня 2011 року складено відповідний актовий запис №598. Викладені обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження зазначених дітей. Як встановлено судом в ході розгляду справи у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, не спростовується матеріалами справи, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем остаточно припинені ще з 2016 року, сторони з того ж часу мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, не підтримують тісних стосунків, притаманних подружжю та сім`ї. Причиною припинення шлюбних відносин стала відсутність в родині взаєморозуміння, різні погляді на життя та побут подружжя, втрата почуття любові, зникнення обопільної поваги у позивача та відповідача один до одного, що негативно впливало на шлюбні відносини і виховання спільних дітей, зробивши шлюб в кінцевому рахунку неможливим. Спільні діти сторін проживають разом із відповідачем, а також продовжать проживати з відповідачем і після розірвання шлюбу, спору між сторонами щодо утримання спільних дітей немає. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України. Так, відповідно до ст.ст.7, 18 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення. Положеннями ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється і на підставі шлюбу. Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Нормами ст.ст.24, 56 СК України, ст.51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.104 СК України підставою для припинення шлюбу є його розірвання. За змістом ст.ст.105-107, 109, 110 СК України така форма припинення шлюбу як його розірвання у випадку наявності у подружжя спільних неповнолітніх дітей, небажання подружжя за обопільною згодою подати до суду заяви про розірвання шлюбу можлива за позовною заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. У відповідності до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст.114, 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги ту обставину, що подружжя стосунки не підтримує, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично вже припинені тривалий час та більше не відновлювались, сторони не проживають постійно разом, позивач наполягає на розірванні шлюбу, зберігати шлюб не бажає, а відповідач підтримує у цьому позивача, враховуючи інтереси кожного з подружжя та їх спільних дітей, які проживають з відповідачем, суд приходить до висновку, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому підлягає розірванню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, які складаються зі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 908 гривень,

Outcome: approved