Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

18 травня 2018 року [PERSON] звернулася в Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.16), просила надати їй дозвіл на багаторазові тимчасові поїздки за межі України неповнолітній [PERSON], [INFO] до досягнення нею повноліття у супроводі матері [PERSON], без згоди батька [PERSON]. В обґрунтування позову вказувала, що 28 грудня 2011 року Рівненським міським судом шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] та дитина на даний час проживає разом з нею. Зазначає, що відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, [PERSON] відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. Вказує, що вона неодноразово телефонувала [PERSON] з метою досудового врегулювання спору, однак останній на дзвінки не відповідав, зателефонувавши до його матері, остання повідомила, що він дозволу не надасть. Крім того, покликалась на те, що на 15 червня 2018 року вже були заброньовані путівки та визначено виліт до країни Єгипет.Із цих підстав просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач, уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Суду пояснила, що вона особисто з [PERSON] про надання дозволу на виїзд їх спільної дитини за кордон не розмовляла. Нею 17.05.2018 року на адресу [PERSON] був надісланий лист, в якому вона просила надати дозвіл на виїзд за кордон їх малолітній дитині, [PERSON] та просила надати відповідь на вказаний лист протягом 10 днів. Вважає, що її позовні вимоги обґрунтовані та просить надати дозвіл на багаторазові тимчасові поїздки за межі України громадянці України неповнолітній [PERSON], [INFO] до досягнення нею повноліття у супроводі матері [PERSON], без згоди батька. [PERSON] та стягнути судові витрати по справі. Представник відповідача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що позивач до його довірителя особисто не зверталась з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон. Пояснив, що між сторонами виникли неприязні стосунки після розірвання шлюбу, оскільки його довіритель намагався покінчити життя самогубством під час перебування у шлюбі, тому на даний час не спілкується із позивачем. Зазначив, що [PERSON] не заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон, лише просив, щоб позивач написала розписку, що вартість вказаних поїздок за кордон в подальшому не будуть стягуватись з нього. Вказує, що він від позивачки намагався отримати інформацію про терміни, на які позивач має намір вивезти дитину за кордон, та країну, натомість, колишня дружина звернулася до суду з даним позовом без жодного письмового підтвердження його відмови у наданні такого дозволу. Дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитись за кордоном. В іншому випадку дозвіл позбавляє батька дитини брати участь у вихованні та можливості спілкування і є незаконним. Всупереч закону позивач просить суд надати на майбутнє на всі випадки життя дозвіл на виїзд дитини за межі України, хоча такий дозвіл можливий лише у випадку позбавлення батька батьківських прав. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи позовної заяви та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення з огляду на таке. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.12.2011 року розірваний ( а.с. 5) Як слідує із свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серії [NUMBER] [PERSON] є батьком останньої ( а.с.6) З довідки № 09 від 18.05.2018 року, виданої ФОП [PERSON] вбачається, що [PERSON] забронювала туристичну подорож - тур пакет в Египет з 15.06.2018 року на 10 ночей разом з дитиною [PERSON] ( а.с. 7) З поданого до суду листа на ім»я [PERSON] від 17.05.2018 року вбачається, що [PERSON] просить [PERSON] надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення та повідомляє, що на 15 червня 2018 року заброньовано путівки та надає 10 днів для надання відповіді на її лист ( а.с. 15) Як слідує з позовної заяви, остання була подана до суду 18 травня 2018 року, тобто до закінчення терміну для отримання відповіді від відповідача. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. На підставі вказаного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18 зробила правовий висновок, згідно з яким тимчасовий виїзд за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Позивач у позовній заяві просить суд надати дозвіл на багаторазові тимчасові поїздки за межі України неповнолітній [PERSON], [INFO] до досягнення нею повноліття у супроводі матері [PERSON], однак вказані вимоги суперечать закону, оскільки дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дитини у цій країні. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи Позивачем при подачі позову до суду і в процесі розгляду справи не було зазначено, як конкретну державу прямування так і відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, а відтак, суд приходить до переконання, що не зазначення цих відомостей призведе до порушення прав та інтересів другого із батьків, який хоча і відмовився надати згоду на виїзд своєї дитини за кордон, однак, має право в любий час бути обізнаним про місце перебування своєї дитини, умови її проживання та інші обставини стосовно неї, з тим, щоб мати змогу своєчасно вжити відповідних заходів для захисту прав та інтересів своєї дитини, у разі неналежного виконання своїх обов'язків іншим із батьків та у разі виникнення інших непередбачуваних обставин. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв»язку із його безпідставністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов»язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed