Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

19.03.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачу - [PERSON] . Позовну заяву обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки. Відповідач [PERSON] є його дружиною, зареєстрована в квартирі з 27.09.2017 року. Сімейні відносини між ними припинено, в даний час позовна заява про розірвання шлюбу знаходиться в провадженні Баранівського районного суду Житомирської області. [PERSON] більше року не проживає разом з ним у квартирі, в кінці грудня 2019 року поїхала на заробітки в м. Київ і до цього часу додому не повернулася. Реєстрація [PERSON] у квартирі перешкоджає здійсненню права власника на володіння, користування та розпорядження майном, а також створює певні незручності матеріального характеру в частині оплати за комунальні послуги. Добровільно знятися з реєстрації [PERSON] не бажає, на прохання не реагує, тому звернувся до суду за захистом свого цивільного права. Відповідач [PERSON] направила до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням не визнає, вважає їх безпідставними, необґрунтованими, надуманими та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами. В обґрунтування відзиву вказала, що позивачем не надано документів які підтверджують право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішення виконавчого комітету Баранівської міської ради про присвоєння окремої адреси є лише першим кроком на шляху до оформлення права власності на квартиру та не підтверджує цього права. Крім того на думку відповідача, позивач не надав доказів про те, що вона вчиняє перешкоди у здійсненні права власності на квартиру. Також зазначила, що разом з позивачем здійснювали роботи по ремонту будинку, прибудували приміщення до кімнат, переробили пічне опалення, збудували паркан. У спірній квартирі не проживає з 02.03.2021 року, оскільки позивач її не пускає до житла, однак у квартирі знаходиться частина її речей, меблі, побутова техніка, господарське приладдя та кухонний посуд, тощо (а.с.29-63). Адвокат Головня В.П. подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву та зазначив, що доводи відповідача викладені у відповіді на відзив є безпідставними та не заслуговують на увагу. Право власності позивача на квартиру підтверджене даними копії договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 17.05.2005 року, даними копії витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №1000106 від 17.05.2005 року, даними копії витягу з рішення виконавчого комітету Баранівської міської ради №278 від 21.12.2017 року. Вважає, що оскільки відповідачем не надано доказів про перебування у спірній квартирі, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення (а.с.69). Представник позивача [PERSON] - адвокат Головня В.П. в судовому засіданні показав, що відповідачка з грудня 2019 року виїхала на роботу та проживання у місто Київ та з того часу не проживає у спірній квартирі. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила задоволенню позову та показала, що на заробітки у м. Київ їздить з 2017 року, оскільки чоловік інвалід, коштів з пенсії не вистачає на проживання. Графік роботи встановлений тиждень через тиждень, тобто тиждень працює, а тиждень відпочивала та проживала з чоловіком у квартирі. Сплачувала комунальні послуги, робили ремонт у квартирі, купляла дрова. У квітні 2021 року жила тиждень у спірній квартирі, а з травня 2021 року по даний час проживає у квартирі дітей, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] проживає з ним по сусідству. [PERSON] не проживає у квартирі, однак раз чи два рази у місяць приходить, можливо і більше, останній раз бачив її місяць тому назад. В березні 2021 року [PERSON] була присутня за місцем проживання [PERSON] , запитувала чи він копає криницю. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає у м. Баранівка з 2017 року. [PERSON] проживала з [PERSON] у будинку в якому проживав її брат. Відповідач позичала у неї кошти на лікування [PERSON] , а також разом з ним проводила поточний ремонт будинку та будувала прибудову. У березні - квітні 2021 року бачила як [PERSON] перебирала картоплю за місцем проживання [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] до цього часу телефонує [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що [PERSON] знає давно, разом працювали на заводі. Бачила, як [PERSON] допомагала чоловіку будувати прибудову, здійснювала посадку картоплі, восени збирала картоплю та моркву. Їй відомо, що у квітні 2021 року [PERSON] з будинку вигнала сестра позивача. Суд, вислухавши учасників цивільного провадження, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 17.05.2005 року [PERSON] було придбано Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Пунктом 7 договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 17.05.2005 року визначено, що право власності на житловий будинок виникає з моменту державної реєстрації договору (а.с.9, 9 зворотня сторона). 17.05.2005 року Державним комунальним підприємством Новоград - Волинським міжміським бюро технічної інвентаризації, до Державного реєстру правочинів внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація правочину, а саме договору купівлі продажу, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10, 10 зворотня сторона, 40). Рішенням виконавчого комітету Баранівської міської ради від 21.12.2017 року №278, Ѕ частині житлового будинку, яка належить на праві власності [PERSON] і розташована на власній земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд присвоєно поштову адресу [ADDRESS] (а.с.11). Згідно з даними копії будинкової книги, в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані позивач [PERSON] з 18.08.2004 року та відповідач [PERSON] з 27.09.2017 року, наведене також підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 23.03.2021 року (а.с. 12, 13, 21). Копією рішення в цивільній справ №273/546/16-ц стверджується, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.05.2015 року по 06.06.2016 року (а.с.38). 15.08.2017 року [PERSON] та [PERSON] вдруге зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.46). Довідкою ТОВ «КАКОС 2017» від 01.04.2021 року стверджується, що [PERSON] працює на підприємстві за графіком тиждень через тиждень (а.с.45). Копією «Заказу №42 від 29.04.2015 року» підтверджується, що [PERSON] в ПП [PERSON] вікна на суму 2474,85 гривень (а.с.52). Згідно долучених відповідачкою до матеріалів цивільної справи товарних чеків від 06.06.2018 року, було придбано матеріалів (плитка, клей та інші будівельні матеріали) на суму 4138,00 гривень (а.с.54). З копії накладної № 123 від 28.04.2016 року вбачається, що [PERSON] купила у [PERSON] матеріали (вагонку, рейки, доски) на суму 2968,00 гривень (а.с.55). Копією довідки УПСЗН Баранівської РДА від 16.05.2019 року №937 стверджується, що [PERSON] перебувала на обліку, як одержувач компенсації особі, яка надає соціальні послуги і одержувала допомогу з 01.03.2018 року по 20.08.2018 року на сім`ю (а.с.62). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести наявність права власності та факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Правова позиція з цього питання висловлена Верховним Судом України в постанові від 09.12.2020 року у справі №209/2642/18. Доводи позивача, представника позивача про відсутність відповідача за місцем реєстрації понад рік не знайшли свого підтвердження та спростовуються показами свідків, дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву про відсутність у позивача права власності на квартиру [ADDRESS] спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме договором купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 17.05.2005 року, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №1000106 від 17.05.2005 року, витягом з рішення виконавчого комітету Баранівської міської ради №278 від 21.12.2017 року. Докази долучені відповідачем до матеріалів цивільної справи, суд визнає належними, допустимими та достовірними, оскільки вони подані до суду з дотриманням вимог закону, досліджені в судовому засіданні у встановленому законом порядку, не спростовані представником позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки в судовому засіданні встановлено та підтверджено належними, допустимими, достовірними доказами, що у відповідача [PERSON] відсутня свідома поведінка, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення, навпаки відповідач постійно приймає участь в утриманні квартири шляхом здійснення ремонту, будівництвом прибудови, ведення сільськогосподарського виробництва (перебирання картоплі, посадка картоплі, збирання врожаю). Сторони двічі перебували в зареєстрованому шлюбі, на даний час між ними склалися неприязні відносини, однак відповідач приходить до житлового приміщення, в квартирі знаходяться її особисті речі, спільні меблі, побутова техніка. Позивачем, представником позивача, матеріалами цивільної справи не доведено підставу позову, а саме створення [PERSON] позивачу [PERSON] перешкод у користуванні своєю власністю, а також не спростовано інформацію про відсутність відповідача за місцем проживання . Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю I групи (а.с.8). Відповідно ч.7 ст.141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З-за таких обставин витрати з сплати судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст.317,383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.71, 140, 156 ЖК Української РСР,

Outcome: dismissed