Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

17 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. Позовні вимоги позивач обгрунтовує наступним. Позивач є співвласником багатоквартирного будинку № 7 по вул. Громова, м. Дніпро, та є споживачем природного газу, без лічильника газу, плита газова за відсутності централізованого гарячого водопостачання. З серпня 2017 року позивачу нараховується плата за спожитий газ виходячи з граничних об'ємів споживання природного газу 18.3 куб.м. на одну особу на місяць, замість норми споживання 5,4 куб.м., що передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203. На звернення позивача про причини нарахування такого об'єму спожитого газу відповідач повідомив, що його працівниками було складено Акт про порушення від 16.02.2017 року, згідно якого споживачі вказаного будинку відмовили в доступі до об'єкта побутового споживача, внаслідок чого оператор ГРМ не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу. Позивач вказує, що він особисто ніколи не відмовлявся від встановлення загально будинкового чи індивідуального лічильника, але жодної пропозиції такого роду від відповідача не отримував. Незаконними діями відповідача позивачу також завдано моральну шкоду, яка виразилась в психологічних стражданнях з моменту отримання платівок з сумою боргу від відповідача, в порушенні сну, душевного спокою. Позивач є пенсіонером, отримує невелику пенсію та оплата таких значних рахунків поставить позивача в скрутне матеріальне становище. Розмір моральної шкоди оцінює в 10000 грн. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати дії відповідача щодо визначення споживачу [PERSON] фактичного об'єму спожитого природного газу щомісячно за граничними об'ємами споживання, що становить 18,3 куб.м. на одну особу, при наявності у його квартирі [ADDRESS] плити газової та відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача незаконними. Зобов'язати відповідача зробити перерахунок норми споживання природного газу для споживача [PERSON], згідно з Постановою КМУ від 23.03.2016 року № 203, з 01 серпня 2017 року по 18 серпня 2017 року по нормі споживання газу 7,1 куб.м. на одну особу на місяць, з 19 серпня 2017 року та до дати винесення рішення судом по нормі споживання газу 5,4 куб.м. на одну особу на місяць. Зобов'язати відповідача здійснювати нарахування норми споживання природного газу для споживача [PERSON] згідно з Постановою КМУ від 23.03.2016 року № 203, по нормі споживання газу 5,4 куб.м. на одну особу на місяць до моменту прийняття іншого нормативно-правового акту, який передбачатиме інші норми споживання або встановлення лічильника (загальнобудинкового чи індивідуального). Стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 23 липня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, з призначенням судового засідання на 10 вересня 2018 року. Відповідач надав відзив на позовну заяву. Вказав, що через відмову голови правління ОСББ «Справедливість-7» в присутності інших мешканців будинку від встановлення будинкового лічильника газу за кошти та з ініціативи ПАТ «Дніпрогаз», що зафіксовано в акті № 144/2 від 16.02.2017 року, було складено акт про порушення № 144/2 від 16.02.2017 року, як наслідок проведено розрахунки за граничними об'ємами споживання, що відповідає вимогам закону. Голова правління ОСББ відповідно до Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» діяв від імені об'єднання та представляв інтереси співвласників перед відповідачем. Засідання комісії з розгляду акту про порушення відбулось 07.08.2017 року, на якому правомірно прийнято рішення про переведення мешканців будинку на граничні норми споживання природного газу з 01.08.2017 року. Оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимог про визнання неправомірними дій відповідача та зобов'язання здійснити перерахунок по нормам споживання, вона також задоволенню не підлягає. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 18.02.1997 року. Позивач є споживачем природного газу. 16 лютого 2017 року представниками ПАТ «Дніпрогаз» [PERSON], [PERSON], [PERSON] складено Акт № 144/2 про відмову від встановлення будинкового лічильника газу за кошти та з ініціативи ПАТ «Дніпрогаз» за адресою вул.. Громова, 7. З вказаного акту вбачається, що при його складенні був присутнім голова правління ОСББ «Справедливість-7» [PERSON], який висловив зауваження про необхідність встановити поквартирні лічильники. Від підпису акту [PERSON] відмовився. 16 лютого 2017 року представниками ПАТ «Дніпрогаз» [PERSON], [PERSON], [PERSON] складено Акт про порушення № 144/2, з якого вбачається, що на об'єкті багатоквартирний житловий будинок за адресою вул.. Громова, 7 встановлено порушення пп.5 п.2 гл.2 розд. ІХ Кодексу ГРМ, затвердженого Постановою НКРЕ від 30.09.2015 року № 2494, а саме: 01.01.2017 року споживачі вказаного будинку відмовили в доступі до об'єкта побутового споживача, який розраховується за нормами споживання, внаслідок чого оператор ГРМ не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу побутовому споживачу. В Акті про порушення є відмітка, що комісія оператора ГРМ з розгляду цього акта буде проводити засідання 06.03.2017 року о 10 год. 00 хв. за адресою м. Дніпро, вул. О. Кониського (Володарського), 5. Акт складено у присутності голови правління ОСББ «Справедливість-7» [PERSON], який від підписання акту відмовився. З протоколу засідання комісії з розгляду актів порушення Оператора ГРМ вбачається, що її засідання відбулося 07.08.2017 року, комісія вирішила перевести на граничні норми споживання природного газу споживача за адресою вул. Громова, 7 з 01.08.2017 року. Споживач або його представники на засіданні комісії відсутні. З наданого позивачем рахунку вбачається, що йому нараховується об'єм спожитого газу 36,60 куб.м на місяць на дві зареєстровані в квартирі особи. Відповідач не заперечує ту обставину, що відповідно до абз.7 п.3 гл.4 розд. ІХ Кодексу ГРМ йому нараховується фактичний об'єм спожитого газу за граничними об'ємами споживання, що становить 18,3 куб. м. на одну особу. Згідно з пунктом 4 розділу 1 глави 1 Кодексу Газорозподільних систем побутовим споживачем вважається споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Відповідно до п.1.4 «Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам», затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 р. за № 1386/27831, споживачем є фізична особа, об'єкт якої фізично підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Як вбачається з розділу 5 Кодексу Газорозподільних систем, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Тобто, Кодексом Газорозподільних систем встановлено право оператора ГРМ на встановлення загальнобудинкового приладу обліку і цьому праву кореспондується норма, яка забороняє Балансоутримувачу чи управителю відмовляти Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку. Таким чином, відносини з приводу організації та встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу виникають між балансоутримувачем (управителем) та оператором ГРМ. Отже, відповідно до закону, окремий побутовий споживач не є учасником таких відносин, а тому на нього не може покладатися відповідальність за відмову від встановлення загальнобудинкового приладу обліку, оскільки наявність такої згоди чи заборона відмовлятися від його встановлення для споживача Кодексом ГРС не передбачена. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1418 від 11.08.2016 року, яка набрала чинності 29.11.2016 року, внесено зміни до абзацу 7 пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу ГРС, якими передбачено відповідальність побутового споживача за відмову від встановлення за рахунок оператора ГРМ індивідуального приладу обліку, що тягне для такого споживача нарахування за граничними нормами споживання природного газу 18,3 м куб. на людино-місяць. Позивач стверджує про те, що він не відмовлявся від встановлення загальнобудинкового або індивідуального лічильника газу, та про те, що фізичні особи споживачі, які мешкають у вказаному будинку, наполягали на встановленні індивідуальних приладів обліку, також підтверджує і відповідна відмітка в Акті № 144/2 від 16.02.2017 року про відмову в доступі. Відповідач також не спростував твердження позивача, що він не пропонував за власні кошти встановити індивідуальний прилад обліку у квартирі позивача. Постановою КМУ від 18.08.2017 р. №609 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» встановлено, що з 19 серпня 2017 року почали діяти нові норми споживання газу. Зокрема, зміни були внесені в додаток до постанови Кабміну від 23.03.2016 року №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Відповідно до вказаної Постанови, при наявності у споживача плити газової та відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача і при відсутності як індивідуального, так і будинкового приладу обліку, встановлена норма споживання газу 5,4 куб.метрів на одну особу на місяць. До вказаних змін існувала норма споживання газу 7,1 куб.метрів на одну особу на місяць. Таким чином, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання дій відповідача щодо визначення споживачу [PERSON] фактичного об'єму спожитого природного газу щомісячно за граничними об'ємами споживання, що становить 18,3 куб.м. на одну особу, незаконними, та зобов'язання відповідача зробити перерахунок норми споживання природного газу для споживача [PERSON], згідно з Постановою КМУ від 23.03.2016 року № 203, з 01 серпня 2017 року по 18 серпня 2017 року по нормі споживання газу 7,1 куб.м. на одну особу на місяць, з 19 серпня 2017 року та до дати винесення рішення судом по нормі споживання газу 5,4 куб.м. на одну особу на місяць. Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача здійснювати нарахування норми споживання природного газу для споживача [PERSON] згідно з Постановою КМУ від 23.03.2016 року № 203, по нормі споживання газу 5,4 куб.м. на одну особу на місяць до моменту прийняття іншого нормативно-правового акту, який передбачатиме інші норми споживання або встановлення лічильника (загальнобудинкового чи індивідуального), суд зазначає наступне. Відповідно до ст.. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, суд здійснює захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права особи, яке існує на момент звернення особи з відповідним позовом до суду. Проте, як вбачається з вказаної позовної вимоги, [PERSON] просить захистити його право в майбутньому, яке не є порушеним на момент розгляду справи судом. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд звертає увагу на наступне. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 2, 3Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивач обґрунтовує позовні вимоги посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів». Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві немає, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Враховуючи наведене,

Outcome: partial