Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

18 травня 2020 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання неправомірними дій, розірвання договору, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він уклав з відповідачем договір - замовлення від 05 липня 2019 року про встановлення пам`ятника на могилу дружини [PERSON] , яка померла в березні 2017 року , термін виготовлення продукції - один місяць. Позивач вніс передплату за замовлення в сумі 13 000 грн. Замовлення відповідач виконав частково в липні 2019 року, прибрав з могили дерев`яний хрест з табличкою, встановив постамент (тумбу) для майбутнього пам`ятника, оплатив з грошей позивача і отримав необхідні складові частини, у т.ч. великий портрет дружини у «склі», забетонував на місці земляного пагорба майданчик, поклав навколо могили білу тротуарну плитку. У кінці липня 2019 року відповідач виконувати замовлення припинив, заявивши, що замовлення є незаконним, оскільки позивач не вправі ставити пам`ятник на могилу дружини. Таким чином відповідач договір не виконав, на неодноразові вимоги позивача про завершення роботи не відреагував. З вини відповідача могила досі знаходиться у неприпустимому стані, без пам`ятника, що є знущанням над померлою людиною, наругою над її могилою. Позивач вимагав виконання роботи, подавав скарги у різні органи, повідомив відповідачеві, що передплату назад не візьме, якщо той намагатиметься її повернути. Після чого відповідач 20 грудня 2019 року поштовим переказом повернув передплату в сумі 13 000 грн., але позивач отримувати гроші відмовився. Одночасно з повідомленням про переказ коштів позивач отримав від відповідача цінний лист з копією відповідної поштової квитанції та опис вкладення (докази повернення передплати), що свідчить про відмову відповідача виконувати замовлення. Нещодавно дізнався про існування договору від 18 липня 2019 року, який уклав з цим же відповідачем [PERSON] з іншою особою, але цей договір укладено після договору позивач, на ту ж могилу і такою про пам`ятник на нею. Посилається на те, що його договір не визнаний судом недійсним, позивач не вимагав його розірвання і повернення передплати, а тому твердження відповідача про те, що договір є протиправним, у зв`язку із чим не підлягає виконанню знаходиться поза межами компетенції відповідача, а дії відповідача є шахрайськими. Вважає, що твердженнями відповідача (про незаконність договору), відмовою виконати договір та поверненням передплати йому заподіяна моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях від того, що могила дружини знаходиться у неприглядному стані. Навпаки, договір від 18 липня 2019 року з урахуванням вище зазначеного є недійсним. На підставі викладеного, посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, просить суд визнати неправомірними такі дії відповідача як: 1) неправомірне невиконання в обумовлені терміни його договору замовлення від 05 липня 2019 року і укладення іншого договору від 18 липня 2019 року з іншою особою стосовно цієї ж могили; 2) визнати недійсним договір від 18 липня 2019 року між ФОП [PERSON] і [PERSON] .. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 15 000 грн. Відповідач позовні вимоги не визнав. 09 червня 2020 року представник відповідача - адвокат Погрібна О.А. надала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що відповідачем дійсно від позивача було прийняте замовлення від 05 липня 2019 року на виготовлення, продаж і встановлення надмогильної споруди на могилі померлої [PERSON] . Вартість замовлення склала 26 500 грн. Виконавець прийняв від замовника аванс в сумі 13 000 грн. Ці кошти виконавець не витрачав і не виконував його замовлення, не закуповував матеріали, необхідні для виготовлення та встановлення пам`ятника, адже в липні 2019 року син померлої [PERSON] . [PERSON] надав відповідачеві Свідоцтво про поховання серії [NUMBER] , видане [PERSON] як користувачу місця № 7 , реєстраційний номер поховання № 261769, книга № 1452 , видане КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради. Тому єдина особа, яка має право на замовлення послуги по виготовленню та встановленню пам`ятника померлій [PERSON] є [PERSON] . Відповідач повернув 20 грудня 2019 року отримані від замовника кошти в сумі 13 000 грн. поштовим переказом через «Укрпошту». Одночасно з переказом 20 грудня 2019 року надіслав цінного листа з описом вкладення, а саме: доказами повернення авансового платежу в розмірі 13 000 грн., який отриманий позивачем 23 грудня 2019 року. [PERSON] дійсно уклав договір від 18 липня 2019 року, цей договір законний і дійсний, виконується і підстав визнавати його недійсним немає. Стверджував, що відповідач не має права виконувати прийняте замовлення позивача, а замовник вимагати його виконання, оскільки відповідно до ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації. За бажанням одного з родичів, визначених у частині п`ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця похованню (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. Свідоцтво про поховання померлої та свідоцтво про смерть станом на 05 липня 2019 року має лише син замовника - [PERSON] , який і здійснював поховання матері [PERSON] . Як стало відомо виконавцеві від [PERSON] , копія свідоцтва про смерть у нього позивача з`явилася лише 23 вересня 2019 року, про що свідчить відповідна розписка замовника про отримання від [PERSON] свідоцтва про смерть матері останнього на прохання замовника від 21 вересня 2019 року. На підставі викладеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався, проте 15 червня 2020 року надав заву, в якій вказав, що вважає за доцільне оглянути справу № 201/9774/19, просив цю розглянути справу у найкоротший термін та направити йому рішення. Також просив постановити стосовно відповідача окрему ухвалу та направити її на виконання до правоохоронних органів. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 05 липня 2019 року позивач [PERSON] уклав з [PERSON] договір на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої [PERSON] у вигляді замовлення від 05 липня 2019 року. Вартість послуг становить 26 500 грн. Як видно із замовлення [PERSON] прийняв від замовника передплату в сумі 13 000 грн.. Як вказує відповідач, в липні 2019 року син померлої [PERSON] . [PERSON] надав йому свідоцтво про поховання серії [NUMBER] , видане [PERSON] , як користувачеві місця № 7 , реєстраційний номер поховання № 261769, книга № 1452 , видане КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради. На думку відповідача, єдиною особою, яка має право на замовлення послуги по виготовленню та встановленню пам`ятника померлій [PERSON] є син померлої - [PERSON] на підставі ст. 2, 6, 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу», у зв`язку із чим позивач не може виконувати це замовлення і тому повернув позивачеві 20 грудня 2019 року отримані кошти в сумі 13 000 грн. поштовим переказом через «Укрпошту», а також одночасно 20 грудня 2019 року надіслав цінного листа з доказами повернення авансового платежу в розмірі 13000 грн.. У позові позивач просить суд визнати неправомірними такі дії відповідача як: 1) неправомірне невиконання в обумовлені терміни його договору замовлення від 05 липня 2019 року і укладення іншого договору від 18 липня 2019 року з іншою особою стосовно цієї ж могили; 2) визнати недійсним договір від 18 липня 2019 року між ФОП [PERSON] і [PERSON] .. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 15 000 грн. Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що підставою відмови від виконання ним договору може бути те, що замовником послуг з установлення намогильних споруд може бути лише користувач місця поховання (місця родинного поховання), оскільки означене Законом України «Про поховання та похоронну справу» не передбачено, а норми, на які відповідач посилається стосуються організація місць поховань (розділ ІІІ Закону). Твердження відповідача про те, що він на має право на укладення договору із родичем померлого суперечить свободі договору, передбаченого ст. 627 ЦК України, згідно із якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. В свою чергу, згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Разом із тим, розглядаючи спір у межах позовних вимог (ч. 1. ст.13 ЦПК України) суддя вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не виповідає закону. За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 12 ЦПК України передбачає принцип змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у: недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст. 215 ЦК); безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника (ст. 387 ЦК); невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання (ст. 610 ЦК); безпідставній односторонній відмові від договору (ст. 651 ЦК); продажу товара неналежної якості (ст. 678 ЦК); втраті чи пошкодженні речі (ст. 951 ЦК); спричиненні фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (ст. 1166 - 1167 ЦК) тощо. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.. ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Обраний позивачем спосіб захисту не виповідає ані нормам ЦК України, ані положенням спеціального закону «Про захист прав споживачів». З урахуванням викладеного, вимоги позивача про визнання неправомірними дій відповідача щодо не виконання належним чином замовлення від 05 липня 2019 року і укладення договору від 18 липня 2019 року є незаконним, оскільки знаходиться поза межами компетенції відповідача і не може бути виконане - не підлягають задоволенню через невірно обраний спосіб захисту права. До виниклих правовідносин підлягає застосуванню і ст. 693 ЦК України, згідно із якою якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. А стаття 653 ЦК України встановлює правові наслідки зміни або розірвання договору. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Як свідчать матеріали справи відповідач повернув 20 грудня 2019 року отримані від позивача кошти в сумі 13 000 грн., що останнім не заперечується, з чого слідує, що договір між сторонами було розірвано, оскільки він був укладений у формі замовлення шляхом попередньої оплати за послуги, у зв`язку із чим зобов`язання сторін припинилися на підставі ст. 653 ЦК України. Як вказує позивач і відповідач цього не спростовує, замовлення виконане не було, відповідних доказів зворотного суду не представлено. Само по собі повернення попередньої оплати не суперечить нормі ст. 693 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати здійснюється у разі не передання товару у встановлений строк, тому вимоги позивача про визнання неправомірними дій відповідача щодо повернення суми передоплати не підлягають задоволенню, оскільки такі дії не суперечать вимогам закону і договору. Вище вказані обставини досліджувалися при вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання неправомірними дій, повернення суми передплати, відшкодування моральної шкоди, де [PERSON] просив суд визнати неправомірними такі дії відповідача як: 1) неодноразові твердження (усні й письмові), що замовлення від 05.07.2019р. є незаконним, оскільки знаходиться поза межами компетенції відповідача і не може бути виконане; 2) повернення всієї суми передоплати. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 7 000 грн. + 50 грн. за кожний наступних день, починаючи з дати звернення до суду і до винесення рішення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі і ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2020 року вказане рішення залишене без змін. Отже вказане рішення районного суду набрало законної сили. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Крім того, судом встановлено, що стосовно замовлення від 05 липня 2019 року виконавцем було прийнято від замовника замовлення б/н від 05 липня 2019 року на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої [PERSON] ; вартість замовлення склала 26 500 грн., виконавець прийняв від замовника за вказаним замовленням аванс в сумі 13 000 грн.. Замовник при оформленні замовлення повідомив, що покійна [PERSON] була його дружиною і надав на підтвердження цього відповідний документ, але зазначив, що на даний момент при собі він не має її Свідоцтва про смерть та Свідоцтва про поховання, адже забув їх вдома, і які обіцяв надати виконавцеві за декілька днів, коли приїде погоджувати ескіз пам`ятника та інші його деталі. Отже, виконавець для замовника за прийнятим від нього замовленням мав у комплексі здійснити наступне: виготовити пам`ятник; продати пам`ятник; встановити пам`ятник. Виконавець не витрачав отримані від замовника кошти в сумі 13 000 грн., не виконував його замовлення та не закуповував матеріали, які необхідні для виготовлення та встановлення пам`ятника дружині замовника, адже замовник так і не приїхав погоджувати ескіз пам`ятника і не надав виконавцеві Свідоцтва про смерть його покійної дружини та Свідоцтва про поховання. 18 липня 2019 року син померлої [PERSON] [PERSON] надав виконавцеві Свідоцтво про поховання серії [NUMBER] , видане саме йому - [PERSON] як користувачу місця № 7 , реєстраційний номер поховання № 261769, книга № 1452 . Дане свідоцтво було видане Комунальним підприємством «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради і відповідно єдина особа, яка має право на замовлення послуги по встановленню пам`ятника померлій [PERSON] , на місці її поховання є лише і тільки [PERSON] .. [PERSON] повідомив виконавця, що він не надавав дозволу замовнику на встановлення на могилі своєї померлої мами надмогильної споруди, адже той не здійснював її поховання і не ніс відповідних фінансових витрат на це. Разом зі Свідоцтвом про поховання [PERSON] надав також Свідоцтво про смерть його мами - [PERSON] і повідомив, що сам буде замовляти виготовлення і встановлення у виконавця пам`ятник (надмогильну споруду) своїй померлій мамі, що він в подальшому і зробив уклавши з виконавцем 18 липня 2019 року договір про виготовлення та встановлення надмогильної споруди та погодили ескіз пам`ятника для встановлення на могилі [PERSON] (замовлення-2). Виконавець 20 грудня 2019 року повернув отримані від замовника кошти в сумі 13 000 грн. надіславши їх на адресу замовника через поштового оператора Укрпошта, адже замовник відмовлявся отримувати дані кошти безпосередньо у виконавця. Одночасно з переказом коштів на ім`я замовника 20 грудня 2019 року виконавцем було надіслано цінного листа з описом вкладення, а саме: доказами повернення авансового платежу в розмірі 13000 грн., якого він отримав 23 грудня 2019 року. Виконавець не має права приймати та виконувати замовлення від замовника з наступних підстав: Преамбулою Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що цей Закон визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання. Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» встановлено, що користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону. Стаття 25 міститься в Розділі III Закону України «Про поховання та похоронну справу», назва якого звучить як: «Організація місць поховання». В даному розділі закону законодавцем урегульовані наступні питання: місце поховання (ст. 23); місця невідомих поховань (ст. 24); могили (ст. 25); види поховань померлих (ст. 26); реєстрація поховань померлих (ст. 27); право власності на земельну ділянку, де розміщене місце поховання, а також на об`єкти, розташовані на місці поховання (ст. 28); власники колумбарних ніш, намогильних споруд, склепів (ст. 29); утримання місць поховань (ст. 30); охорона місць поховань (ст. 31). Саме в Розділі 3 Закону України «Про поховання та похоронну справу», а конкретніше в ст. 25 законодавцем встановлено законодавчу норму про те, хто має право встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), урегульовано питання про проведення підпоховання, здійснення інших дій, пов`язаних з використанням місця поховання та встановлено заборону будь-кому без згоди користувача місця поховання встановлення намогильної споруди, склепу. Статтею 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» чітко і конкретно визначено наступне: за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації. За бажанням одного з родичів, визначених у частині п`ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця похованню (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувач місця родинного поховання. Іншою нормою права, окрім Закону України «Про поховання та похоронну справу», не врегульовано питання (встановлено обмеження) щодо встановлення надмогильних споруд. Свідоцтво про поховання померлої та свідоцтво про смерть станом на 05 та 18 липня 2019 року має лише син замовника - [PERSON] , який і здійснював поховання своєї матері [PERSON] . Як стало відомо виконавцеві від [PERSON] , копія свідоцтва про смерть в замовника з`явилася лише 23 вересня 2019 року, про що свідчить відповідна розписка замовника про отримання від [PERSON] свідоцтва про смерть матері останнього на прохання замовника від 21 вересня 2019 року, копію якої виконавцеві надав [PERSON] .. Стосовно договору від 18 липня 2019 року: 18 липня 2019 року між виконавцем та [PERSON] було підписано договір про виготовлення та встановлення надмогильної споруди на могилі його мами - [PERSON] .. Того ж дня [PERSON] та виконавець погодили ескіз пам`ятника для встановлення на могилі [PERSON] . Усі роботи на могилі покійної [PERSON] були виконані виконавцем виключно за гроші [PERSON] відповідно до замовлення-2. Відповідно до даного договору 18 липня 2019 року [PERSON] сплатив виконавцеві аванс в сумі 25 500 грн. Усі роботи на могилі покійної [PERSON] були виконані виконавцем виключно за гроші [PERSON] відповідно до замовлення-2. Перед підписання замовлення-2 [PERSON] на виконання ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» надав виконавцеві копії та оригінали для огляду наступних документів: 1. Свідоцтво про поховання серії [NUMBER] , видане саме йому [PERSON] як користувачу місця № 7 на Запорізькому кладовищі в м. Дніпропетровську , у ряду №1 на ділянці № 73 , де похована [INFO] померла [PERSON] , реєстраційний номер поховання № 261769 , книга № 1452. 2. Свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , серії [NUMBER] . Стаття 627 ЦК України визначає поняття свободи договору. Так, згідно даної статті визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 203 ЦК наведено вичерпний перелік умов, при дотриманні яких договір буде дійсним, а саме: зміст договору не повинен суперечити нормам ЦК, інших актів цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК); особа, яка укладає договір, повинен мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК); волевиявлення учасника договору повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тобто в підприємства в особі керівника або в підприємця повинне бути бажання укласти договір (ч. З ст. 203 ЦК). ЦК України поділяє недійсні договори на дві категорії (ч. 2, 3 ст. 215): нікчемні - це договори, недійсність яких випливає з норми закону і не потребує визнання в судовому порядку; оспорювані - це договори, недійсність яких прямо законом не передбачена, але може бути визнана в судовому порядку на вимогу однієї зі сторін договору або іншої зацікавленої особи (наприклад, органу ДФС), що заперечує дійсність цього договору. Договір або окремі його умови є нікчемними, якщо це встановлено законом і визнання їх такими в судовому порядку не потрібне (ч. 2 ст. 215 ЦК; п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9). Підстави, з яких договір або окремі його умови вважаються нікчемними, установлено ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 та іншими нормами ЦК залежно від виду договору. У консультації ми розглянемо ті ситуації, які найчастіше відбуваються на практиці. Оспорюваними є договори, де одна зі сторін договору або інша зацікавлена особа заперечує дійсність договору або його окремі умови з підстав, установлених законом. У цьому випадку для визнання такого договору або його умов недійсними такій стороні необхідно звернутися до суду (ч. З ст. 215, ст. 217 ЦК). Замовник в своїй позовній заяві не посилається на жоден закон чи статтю ЦК України, яку б порушили виконавець і [PERSON] при укладанні замовлення-2 і яка б була підставою для визнання цієї угоди недійсною чи нікчемною. Посилання позивачем на Закон України «Про захист прав споживачів» є помилковим, адже цей закон регулює права і обов`язки саме сторін договору. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вимог ст. 23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяною небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Враховуючи викладене, а також відсутність порушень прав позивача з вини відповідача, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Щодо клопотання позивача в частині постановлення окремої ухвали стосовно відповідача та направлення виконання до правоохоронних органів для притягнення винних осіб до відповідальності, вважаю за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Згідно із ч. 5 ст. 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. З огляду на вищенаведене та установлені обставини справи, не вбачається правових підстав для постановлення окремої ухвали. З урахуванням того, що позивач був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивача (крім договірних, в межах замовлень, зазначених в позові) відносно завдання збитків, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповіадча. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджено. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлені. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання неправомірними дій, розірвання договору, відшкодування моральної шкоди відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідача сторона позивача суду не надала, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed