Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

17 грудня 2018 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом звернулася [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог, вказала, що з 09 вересня 1979 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час перебування у шлюбі подружжям було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно, було зареєстроване лише за чоловіком [PERSON] . Незадовго до подачі позову, [PERSON] від свого чоловіка дізналася про те, що постановою державного виконавця Миргородського МРВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області Солодовник О.О. від 21.06.2018 року ВП № 53577405 та актом цього ж виконавця спільний будинок з господарськими будівлями та спорудами в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом було передано у власність стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України» та проведено державну реєстрацію речових прав на відповідне майно. Про проведення вказаних дій її ніхто не повідомляв. Вважає, що спірний житловий будинок належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Тому, вважала дії державного виконавця, щодо належного їй майна, порушили її права як співвласника майна. На підставі вищевикладеного прохала суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця, якою передано стягувачу спірний житловий будинок, визнати недійсним та скасувати акт державного виконавця про передачу майна стягувачу, визнати недійним та скасувати свідоцтво про належність ПАТ «Державний ощадний банк України» спірного житлового будинку та визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав стягувача на спірний об`єкт нерухомості. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено проведення першого судового засідання (а.с.27-28). У встановлений судом строк відповідач [PERSON] подав відзив в якому позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.35). Представник відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» скористався правом на подання відзиву, в якому, пославшись на судову практику ВСУ в постанові №6-399цс17 від 05.04.2017 зазначив, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для його віднесення до об`єктів права спільної сумісно власності. В ході проведення опису [PERSON] вказав, що власником майна є він, що також підтверджено свідоцтвом на право особистої власності. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками як час набуття майна та кошти за які таке майно було побудовано (джерело набуття). У зв`язку з недоведеністю походження коштів на які було побудоване майно, прохав відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.42-43). У встановлений судом строк, позивачка [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому вказала на безпідставності посилання представником відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» на висновки ВСУ викладені в постанові №6-399цс17 від 05.04.2017. (а.с.50-51). В судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Пугач С.В. позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити з підстав вказаних у позові. Представник відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України», адвокат Пономаренко П.І. в судовому засіданні заперечив позовні вимоги, з підстав вказаних у відзиві, а тому прохав у задоволенні позову відмовити. [PERSON] , та [PERSON] визнали позовні вимоги та прохали їх задовольнити. Приватний нотаріус Гіль Д.В. в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій виклав прохання провести розгляд справи у його відсутність. Представник Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09 вересня 1979, зареєстрований Миргородським міським відділом ЗАГС Полтавської області, актовий запис № 259 (а.с.9). За час перебування у шлюбі [PERSON] було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.10) Право власності зареєстровано в Лубенському міжрайонному бюро технічної інвентаризації (а.с.10, зворот). Згідно даних техпаспорту, спірний житловий будинок побудований 1989 році (а.с.14, зворот). В провадженні головного державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Солодовник О.В. на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №2-665 виданий, Миргородським міськрайонним судом про стягнення 2 002 000 грн майнової шкоди та 1730 грн. судових витрат з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», виконавче провадження № 53577405 (а.с.15-16). 11 червня 2018 року головним державним виконавцем було складено Постанову та Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення заборгованості (а.с.15-16,17). На підставі Акту стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України» приватним нотаріусом Миргородського міськрайонного нотаріального округу Полтавської області посвідчено право власності та видано свідоцтво від 18.09.2018 року (а.с.18) та проведено державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно (а.с.19-20). Окрім того, позивачем надано відомості про виплачену заробітну плату за період з 1983 по 1998 р.р. (а.с.77-80). Оцінюючи докази по справі суд зазначає наступне. У відповідності до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На момент закінчення будівництва будинку набуття прав власності регулювалося положеннями ЦК УРСР 1960 року. Окрім того, питання набуття майна подружжям врегульовувалося нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. Зокрема, ст.22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У відповідності до перехідних положень п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ст. 60 Сімейного кодексі України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду за наслідками перегляду касаційного перегляду судових рішень у справі № 372/504/17 у постанові від 21 листопада 2018 року Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України. За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. З огляду на приписи статей 32, 52 Закону заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 62 Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч.ч.1,2,4 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як встановлено у ході судового розгляду, згоди на примусову реалізацію майна, що перебуває у спільній сумісній власності позивачка не надавала. Окрім того, при примусовій реалізації частка позивачки та боржника не визначалася та не виділялася. Таким чином в період примусової передачі майна стягувачу, державний виконавець не мав необхідних повноважень на розпорядження цілим об`єктом нерухомості. З огляду на дані обставини, в результаті неправомірних дій державного виконавця, позивачка була позбавлена права власності на належну їй частину спільному майні. У відповідності ч.ч.1,2,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на встановленні обставини, суд вбачає обґрунтованими позовні вимоги, а тому з метою ефективного захисту прав позивачки, вони підлягають до задоволення у повному обсязі. Судові витрати необхідно розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved