Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

19.10.2020 [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в розмірі 1 424 грн. 48 коп., в тому числі : суму боргу в розмірі - 1000 грн.; суму втрат від інфляції в розмірі 314 грн., суму 3% річних в розмірі 110 грн. 48 коп.Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, покласти на відповідача судові витрати в розмірі - 7 268 грн.40 коп. В тому числі судовий збір -768 грн. 40 коп. та оплата послуг особи, яка надає правову допомогу (адвоката) - 6 500 грн. На обґрунтування позову позивач зазначив, що він - [PERSON] 23.12.2016 надав [PERSON] позику- грошові кошти в розмірі - 1 000 тис. грн. Оскільки у сторін були нормальні взаємовідносини, то питання повернення позики не піднімалося. Відповідач запевняв, що у будь-який час, без усіляких зволікань, поверне грошові кошти. У січні 2018 року, позивач звернувся з проханням до відповідача повернути позику, відповідач погодився але строк точно не вказав. Протягом 2018 року, позивач неодноразово звертався до відповідача з питаннями, щодо повернення позики, однак останній відповідав напевно, згодом перестав відповідати на дзвінки позивача, відповідно - всі вимоги позивача про повернення коштів ігнорував. У 2019 році позивачу стало зрозуміло, що відповідач не збирається повертати кошти, які позивач передав йому. Відповідачу були надіслані листи-вимоги про повернення грошових коштів згідно договору позики, в тому числі 27.02.2019 та 10.10.2020. Однак дані вимоги, як і інші попередження позивача, відповідачем були проігноровані, тому позивач вирішив звернутися до суду. 19.01.2021 [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме збільшити суму позовних вимог на 95 грн. 28 коп. та збільшення судових витрат на 500 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та вимоги викладені у заяві про збільшення позовних вимог підтримують у повному обсязі. Просять іх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про невизнання позову позивача, а також просив суд застосування наслідків спливу строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 23.12.2016 року позивач передав відповідачу кошти за договором позики в розмірі 1 000 грн. Відповідач зобов`язувався повернути вказану суму коштів до 29.12.2016 року, ця обставина підтверджується копією договору позики (а.с.16). 27.02.2019 року позивач надіслав відповідачу рекомендованим листом заяву про досудове врегулювання спору, проте відповідач кошти не повернув, ця обставина підтверджується копією договору позики (а.с.17). Позов [PERSON] разом із заявою про поновлення пропущеного строку було надіслано до суду 19.10.2020 року. Згідно із ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3, 4 ст 267 ЦК України встановлює наслідки спливу позовної давності - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач в позовній заяві вказав, що спілкувався з відповідачем з приводу повернення коштів, останній запевняв про їх повернення, проте не повертав. Тому, позивач мав визначене законом право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до судового органу в термін до 23.12.2019 року. Проте до суду звернувся лише 19.10.2020 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності, і судом не встановлено поважних причин для його поновлення. Позивач знав про наявність боргу, мав змогу вчасно подати позовну заяву, при цьому поважних причин пропуску строків позовної давності представник позивача не зазначив. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач мав об`єктивні, незалежні від його волі перешкоди для звернення до суду з цим позовом в межах строку позовної давності позивач та його представник суду не надали. Згідно роз`яснень викладених в абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що [PERSON] пропустив строк для звернення до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики без поважних причин, а тому у позовних вимогах слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed