overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

18.02.2015 року позивач звернулася в суд з цим позовом до відповідача, який мотивувала тим, що 23.06.2012 вони зареєстрували шлюб, від якого дітей не мають. Останні сім років вони з відповідачем не підтримують подружніх відносин, оскільки в них різні характери і погляди на життя, вона втратила почуття, які мала раніше до відповідача. Останній не бажає розривати шлюб у відділі ДРАЦС, що змушує її звертатися до суду. Після розірвання шлюбу просила змінити її шлюбне прізвище на дошлюбне «Паламарчук» та стягнути понесені нею судові витрати з відповідача. Відповідач, якого відповідно до вимог ст.74 ч.5 ЦПК України представник позивача намагався повідомити судовою повісткою під розписку про час і місце судового засідання та вручити позовну заяву з додатками до неї, відмовився одержати судову повістку з додатками. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, згідно ч.8 ст. 76 ЦПК України вважається повідомленою. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи і зясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки сторони подружніх відносин не підтримують з лютого 2014 року, миритися і жити разом не бажають, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач жодних дій для примирення і збереження шлюбу не вжив. При таких обставинах подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Право позивачки на вибір прізвища після розірвання шлюбу ґрунтується на вимогах ст.113 СК України, в звязку з чим її вимога про зміну шлюбного прізвища підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за сплачений судовий збір в розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

18.02.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову послалася на неможливість спільного проживання з відповідачем однією сім'єю через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя та фактичне припинення сімейних відносин. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала і наполягала на їх задоволенні. Вона також повідомила про відсутність наміру змінювати своє прізвище на дошлюбне. Відповідач позов визнав. Від надання судом строку на примирення сторони відмовилися. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Сторони перебувають у шлюбі з 21.08.1993 року і мають спільну неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Внаслідок психологічної несумісності між сторонами виникли неприязні стосунки, що призвело до фактичного розпаду сім'ї. З серпня 2014 року сторони проживають окремо. Вони припинили сімейні відносини і не ведуть спільне господарство. Подальше збереження шлюбу не відповідає їхнім інтересам. Відповідно до частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Враховуючи те, що сторони не бажають збереження шлюбу та спільного проживання однією сім'єю, заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб - розірванню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

18.02.2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем по справі [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.10.1993 року. Від даного шлюбу вони неповнолітніх дітей не мають, але відповідач відмовляється розірвати шлюб в органах РАГСу. Вказує, що співжиття з відповідачем не склалось, оскільки вони мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Вони не підтримують подружні стосунки та спільне господарство не ведуть. При таких обставинах [PERSON] вважає, що її шлюб з [PERSON] носить формальний характер і підлягає розірванню. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні на позові наполягала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти розірвання шлюбу з [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.4), сторони уклали шлюб 23.10.1993 року, який зареєстрований Яськівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 23. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають, але відповідач відмовляється розірвати шлюб в органах РАГСу. Ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. З огляду на вищевикладене суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка та жінки й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили та спільного господарства не ведуть, а також той факт, що чоловік і жінка або обоє, мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу й це право підлягає судовому захисту. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

18.02.2015 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 14.08.1999 р. уклала шлюб із відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину 2000 р.н., який проживає та знаходиться на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Відповідач постійно пред'являє їй необґрунтовані претензії, що робить спільне життя нестерпним, ображає та принижує її честь та гідність. Від постійних суперечок та скандалів погіршилось її самопочуття, вона перебуває в стані постійного стресу, порушився сон та працездатність. Відповідач не бере участь в матеріальному забезпеченні сім'ї, не бажає влаштовуватися на роботу і весь тягар забезпечення сім'ї лежить на її плечах. Спільне господарство не ведеться з початку 2013 р. Втрачені всі фізичні та духовні між ними. Збереження сім'ї неможливе. Шлюб розривають вперше, суперечки про розподіл спільного майна немає. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні вищевикладеним, наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу, заперечував лише щодо обґрунтування підстав для розірвання шлюбу, зазначив, що на початку 2013 р. позивач сказала йому піти і він пішов із родини. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 14.08.1999 року Жовтневим відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 436, що підтверджується наявним у матеріалах справи повторним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 4). Сторони мають дитину 2000 р.н. (а.с. 5). З початку 2013 р. подружжя проживає окремо, спільне господарство не веде, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, сімейний бюджет відсутній, родина фактично розпалася й існує формально. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Згідно із ст. 110 СК України шлюб скасовується у судовому порядку, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й жінки із збереженням родини неможливе. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що сім'я розпалася остаточно, підстав для її збереження не вбачається. Винними у розпаді сім,ї суд вважає обох із подружжя. Застосування засобів щодо примирення єнеможливим, оскільки сторони проти цього заперечували. Ст. 124 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. На підставі вищевикладеного й

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

18.02.2015р. позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем по справі одружились 06.06.2008 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. З листопада 2010 року вони припинили спільне сімейне життя, причиною розпаду родини зявилася та обставина, що вони втратили повагу до друг друга, через що спільне життя не можливе. Вони проживають в різних помешканнях, не ведуть спільне господарство, стосунки між ними як чоловіка та жінки припинені. Вважає, що шлюб розпався остаточно й родину зберегти неможливо. Просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивачка в судове засідання не зявилась, але надала суду заяву, в якій просила справу слухати в її відсутність, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України, судом прийняте рішення про заочний розгляд справи. Позивачка не заперечує проти такого вирішення справи. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі 06.06.2008р., від якого неповнолітніх дітей не мають. Шлюб у позивачки перший, а у відповідача другий. З листопада 2010 року сторони не проживають разом, сумісне господарство не ведуть. Будь який спір на час винесення рішення про розподіл сумісно нажитого майна у сторін відсутній. Зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, враховуючи той факт, що позивачка категорично не бажає зберігати сімейні відносини, перспектива відновлення родини втрачена, відсутність майнової суперечки між подружжям, суд, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.105 ч.3 Сімейного кодексу України, шлюбу припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Відповідно до ст.110 ч.1 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що доводи позивачки про розпад родини і неможливість надалі зберігати сімейні відносини знайшли підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

18.02.2015 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що з 2003 р. вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, від яких [INFO] народився син - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. 25.05. 2013 р. між сторонами було зареєстровано шлюб. Позивачка вважає, що спільне життя з відповідачем не склалося через втрату почуття взаємної любові та поваги, несумісністю поглядів на спільне життя та сімейні відносини, сторони фактично припинили шлюбні відносини з жовтня 2014 року. Також відповідач у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання сина. Позивачка просить суд розірвати укладений між сторонами шлюб, стягнути з відповідача аліменти на її користь, у розмірі 1/4 частини усіх його щомісячних прибутків, з дня подачі позову до повноліття сина, але не менше 30% прожиткового мінімум для дітей відповідного віку. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, позов підтримала повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позов визнав у повному обсязі. Суд,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

18.02.2016 [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на час навчання. Позивач обгрунтовуючи позов посилалася на те, що відповідач є батьком її повнолітньої дитини [PERSON], [INFO] . Між сторонами не було досягнуто згоди стосовно порядку та розмірів сплати аліментів. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до часу закінчення дитиною навчання. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяв про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи не надходило. Суд постановив ухвалу про розгляд справи за наявними матеріалами справи заочно. Суд дослідивши матеріали справи доходить висновку, що позов підлягяє задоволенню з огляду на наступне. Матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач є батьками повнолітньої дитини [PERSON], [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження останньої, серія [NUMBER] від 03.03.1998, актовий запис №151 від 03.03.1998, батьком дитини зазначений [PERSON]. Згідно із довідкою від 09.02.2016 № 1786 [PERSON] є студенткою 1 курсу навчання факультету Міжнародного туризму та управління персоналом Запорізького національного технічного університету, термін навчання 01.09.2015 по 31.08.2016 . Відповідно до ст. 198 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Згоди щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини в досудовому порядку сторони не дійшли. Відповідач працює, інших утриманців не має, стягнень за виконавчим документом з нього не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. З ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір. Тому слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок). Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

18.02.2016 було ухвалене рішення суду в цивільній справі № 705/7073/14-ц, 2/705/40/16 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: ПАТ «Креді [PERSON]», про стягнення коштів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Згідно з резолютивною частиною цього рішення суд вирішив: «Позов [PERSON] задовольнити повністю. Стягнути з [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), на користь [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), суму погашеної валютної заборгованості за Кредитним договором №\~263/7-п від 12.04.2007, укладеним [PERSON] та АТ «Індустріально-Експортний Банк» (правонаступник якого ПАТ\~«Креді [PERSON]») в розмірі 7\~663,59 доларів США, що станом на 18.02.2016 за офіційним курсом НБУ 2\~672,3709\~грн. за 100 доларів США еквівалентно 204\~799,55\~гривень, та суму погашеної заборгованості по пені за цим же Кредитним договором №\~263/7-п від 12.04.2007 в розмірі 868,74\~гривень. Стягнути з [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), на користь держави судовий збір у сумі 2\~056,68\~гривень. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 258\~692,72\~гривень відмовити повністю». 12.03.2016 за ініціативою суду було призначене судове засідання з розгляду питання про виправлення описки у вказаному рішенні суду, оскільки в його резолютивній частині в абзаці першому було зазначено, що позов [PERSON] задовольнити повністю, хоча в мотивувальній частині рішення було зазначено, що для задоволення однієї з його позовних вимог підстави відсутні. У судове засідання сторони не з'явились. Відповідно до ст. 219 ЦПК України неявка осіб, які беруть участь у справі, повідомлених про час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень у судове рішення. Дослідивши рішення суду від 18.02.2016, суд дійшов висновку, що необхідно постановити ухвалу про виправлення описки в рішенні суду, враховуючи такі мотиви. Відповідно до ст.\~219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені в судовому рішенні описки, про що постановляє ухвалу. У резолютивній частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.02.2016 в абзаці першому вказано: «Позов [PERSON] задовольнити повністю», хоча в мотивувальній частині рішення суду зазначено: «Позивач [PERSON] поніс витрати в сумі 6\~000,00\~грн. на оплату послуг по зняттю заборони і виведенню з реєстру іпотек об'єктів нерухомого майна за договорами іпотеки від 12.04.2007, які були укладені з метою забезпечення Кредитного договору №\~263/7-п від 12.04.2007. Це підтверджено Рахунком-атом від 15.05.2015 (а.с. 129). Однак позивач не довів під час судового розгляду наявності передбачених законом або договором підстав для стягнення цих витрат з відповідача [PERSON] У зв'язку з цим суд не вбачає підстав для стягнення цих коштів з [PERSON] на користь [PERSON]В.». У зв'язку з наведеним суд вважає, що в абзаці першому резолютивної частини рішення суду була допущена описка і слово «повністю» підлягає виправленню на слово «частково». На підставі наведеного вище,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

18.02.2016 було ухвалене рішення суду в цивільній справі № 705/7073/14-ц, 2/705/40/16 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: ПАТ «Креді [PERSON]», про стягнення коштів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Згідно з резолютивною частиною цього рішення суд вирішив: «Стягнути з [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), на користь [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), суму погашеної валютної заборгованості за Кредитним договором №\~263/7-п від 12.04.2007, укладеним [PERSON] та АТ «Індустріально-Експортний Банк» (правонаступник якого ПАТ\~«Креді [PERSON]») в розмірі 7\~663,59 доларів США, що станом на 18.02.2016 за офіційним курсом НБУ 2\~672,3709\~грн. за 100 доларів США еквівалентно 204\~799,55\~гривень, та суму погашеної заборгованості по пені за цим же Кредитним договором №\~263/7-п від 12.04.2007 в розмірі 868,74\~гривень. Стягнути з [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), на користь держави судовий збір у сумі 2\~056,68\~гривень. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 258\~692,72\~гривень відмовити повністю». 12.03.2016 за ініціативою суду було призначене судове засідання з розгляду питання про ухвалення додаткового рішення у вказаній справі, оскільки в резолютивній частині рішення суду не було зазначено про те, яке ухвалене рішення щодо позовної вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь 6\~000,00\~грн. витрат на оплату послуг по зняттю заборони і виведенню з реєстру іпотек об'єктів нерухомого майна, хоча сторони подавали докази і надавали пояснення з цього приводу. У судове засідання сторони не з'явились. Відповідно до ч. 3 ст.\~220 ЦПК України питання про ухвалення додаткового рішення може бити розглянуте за відсутності сторін. Дослідивши рішення суду від 18.02.2016 та матеріали справи, суд дійшов висновку, що необхідно ухвалити додаткове рішення у справі, враховуючи такі мотиви. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. При ухваленні рішення суд, навівши в мотивувальній частині рішення свою позицію щодо відсутності підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 6\~000,00\~грн., які є витратами на оплату послуг по зняттю заборони і виведенню з реєстру іпотек об'єктів нерухомого майна за договорами іпотеки від 12.04.2007, які були укладені з метою забезпечення Кредитного договору №\~263/7-п від 12.04.2007, не зазначив у резолютивній частині рішення про відмову в задоволенні відповідної позовної вимоги позивача [PERSON] На підставі наведеного вище,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

18.02.2016 р. [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в частці від доходу. Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду, повязаного з потребою в обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає за необхідне проголосити його вступну і резолютивну частини. На підставі ст.ст.180, 181, 183 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

18.02.2016 р. від позивача за основним позовом - [PERSON] надійшла заява щодо роз'яснення ухвали суду від 11.02.2016 р. про відновлення провадження по даній справі, так як йому не зрозуміло склад учасників процесу по даній справі. У відповідності до ст. 221 ЦПК України, якщо рішення є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, за їхньою заявою суд постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що подання заяви про роз'яснення рішення суду допускається, якщо воно не виконано. З даної правової норми вбачається, що суд роз'яснює рішення, якщо воно викладено незрозуміло або неповно, розуміння його змісту викликає певні труднощі, при цьому не змінюючи його по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку самого заявника, який підтримав свою заяву надавши суду у своїх поясненнях три варіанти (його особистого) тлумачення ухвали суду про відновлення провадження із посиланням на ухвали судів різних інстанцій прийшов до висновку, що у даному випадку підстав задовольняти заяву [PERSON] у суду не має, так як вбачається з вимоги ст. 221 ЦПК України суд проводить тлумачення тільки рішень суду, а не ухвал, які нібито не зрозумілі стороні по справі. Щодо посилання на ухвалу апеляційного суду м. Києва щодо скасування ухвали суду від 22.10.2015 р., то як вбачається із неї, вона направлена на новий розгляд до Оболонського р/с м. Києва, і суду не відомо у якого судді вона перебуває у провадженні на даний час. Тому

Outcome: dismissed