Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

19.02.2019 позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із вказаною позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Янтарь» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Повні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] з 18.06.2002 по 31.01.2017 перебувала у трудових відносинах із Приватним акціонерним товариством «Янтарь». У вересні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила стягнути на її користь індексацію заробітної плати у розмірі 26021,21 грн. та ненараховану і невиплачену заробітну плату у розмірі 121752,40 грн., заборгованість по якій виникла внаслідок ігнорування відповідачем положень міжгалузевої угоди та колективного договору при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати. 29.08.2018 Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області прийняв рішення у справі № 695/2603/17 за позовом [PERSON] до ПрАТ «Янтарь», третя особа - Управління Держпраці у Черкаській області про стягнення заробітної плати, індексації заробітної плати, яким позовні вимоги задоволено частково. Ухвалено стягнути з ПрАТ «Янтарь» на користь [PERSON] невиплачену індексацію заробітної плати за період роботи з 01.01.2012 по 31.01.2017 в сумі 26021,21 грн. та зобов`язано ПрАТ «Янтарь» сплатити обов`язкові платежі з донарахованої суми індексації та відобразити їх у відповідній звітності. В решті позовних вимог відмовлено. Апеляційний суд Черкаської області, переглядаючи Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.08.2018, в постанові від 15.11.2018 погодився з висновками місцевого суду та залишив рішення місцевого суду без змін. На виконання рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 695/2603/17 відповідачем 18.10.2018 виплачено позивачу грошові кошти у розмірі 26021,21 грн. Враховуючи те, що індексація заробітної плати за період роботи з 01.01.2012 по 31.01.2017 в сумі 26021,21 грн. є частиною заробітної плати позивача, не була нарахована та виплачена їй в установлені законом строки, на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» та Рішення Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-ргі/2013 від 15.10.2013, позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 5620,58 грн. (26021,21 X 121,6) за період 01.02.2017 по 18.10.2018. Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку станом на час пред`явлення даного позову, що становить 97437,87 грн. за 509 робочих днів (з 01.02.2017 по 14.02.2019). Ухвалою від 02.05.2019 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати останню за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено учасникам процесу строки на подачу до суду заяв по суті справи. 10.06.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з тексту якого слідує, що ПрАТ «Янтарь» заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, зазначаючи, що позивач безпідставно посилається на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», оскільки після ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 26021,21 грн. індексації заробітної плати у ПрАТ «Янтарь» змінилась природа зобов`язань перед [PERSON] , а саме між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості із заробітної плати, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не положень згаданого Закону України. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку представник відповідача зазначає, що заявлена [PERSON] до стягнення сума у розмірі 97437,78 грн. є непропорційно завищеною відповідно до суми, яку стягнуто з ПрАТ «Янтарь» на користь позивача за судовим рішенням у справі № 695/2603/17. Крім того, позивач, вимагаючи стягнути з відповідача середній заробіток за 509 робочих днів, не врахувала, що сплата заборгованості по індексації заробітної плати за період з 01.01.2012 по 31.01.2017 на підставі рішення суду відбулась 18.10.2018, а тому розмір середнього заробітку міг бути обрахований виключно за період з 01.02.2017 по 18.10.2018, що становить 260 робочих днів, що становить 49771,80 грн. Проте, представник позивача зазначає, що й ця сума не може бути стягнута з ПрАТ «Янтарь», оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права. Так, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталась затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. В той же час, [PERSON] звернулась до суду з даними вимогами більш як через рік після свого звільнення та більше як через три місяці після того, як ПрАТ «Янтарь» 18.10.2018 на виконання рішення суду сплатило їй 26021,21 грн. невиплаченої індексації заробітної плати за період з 01.01.2012 по 31.01.2017. Зважаючи на вказані обставини, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою від 15.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці від 15.09.1977 серії [NUMBER] [PERSON] з 18.06.2002 по 31.01.2017 працювала на посаді головного бухгалтера у Приватному акціонерному товаристві «Янтарь». Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.08.2018 у справі № 695/2603/17 позовні вимоги [PERSON] до ПрАТ «Янтарь» про стягнення заробітної плати та її індексації задоволені частково, стягнуто з відповідача на користь позивача невиплачену індексацію заробітної плати за період роботи з 01.01.2012 по 31.01.2017 у сумі 26021,21 грн., зобов`язано відповідача сплатити обов`язкові платежі з донарахованої суми індексації та відобразити їх у відповідній звітності, в решті позовних вимог відмовлено. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 15.11.2018 рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.08.2018 у справі № 695/2603/17 залишено без змін. Відповідно до довідки від 05.06.2019 № 234, виданої ПрАТ «Янтарь», та платіжних доручень, підприємство сплатило 18.10.2018 на користь [PERSON] згідно рішення у справі № 695/2603/17 від 29.08.2018 кошти у сумі 20947,07 грн. Також було сплачено відповідно: утримані податки - ПДФО в сумі 4683,82 грн. - платіжне доручення від 18.10.2018 № 274, військовий збір у сумі 390,32 грн. - платіжне доручення від 18.10.2018 № 275; та нарахований єдиний соціальний внесок у сумі 2188,38 грн. - платіжне доручення від 18.10.2018 № 275. Крім того, підприємством сплачено судовий збір у сумі 640,00 грн. - платіжне доручення від 18.10.2018 № 273. Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами спору, суд виходить із наступного. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частин першої-другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За правилами частини першої статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1) індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення; 2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням № 1427 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Аналогічні положення щодо здійснення індексації грошових доходів, які не мають разового характеру, також містяться у статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». З наведеного випливає, що обов`язок нарахування індексації грошових доходів населення та компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати покладено на роботодавця під час нарахування заробітної плати, яка є щомісячним платежем, при наявності зазначених умов, а не разової виплати. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 487/763/17 (провадження № 61-26024св18). Суд відхиляє доводи представника позивача, що після ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 26021,21 грн. індексації заробітної плати у ПрАТ «Янтарь» змінилась природа зобов`язань перед [PERSON] , а саме між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості із заробітної плати, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на таке. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Однак, припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18). Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3). Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). За таких обставин, враховуючи, що індексація заробітної плати за період роботи з 01.01.2012 по 31.01.2017 в сумі 26021,21 грн. є частиною заробітної плати позивача, не була нарахована та виплачена їй в установлені законом строки, відповідач здійснив виплату 18.10.2018, відтак на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» та Рішення Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-ргі/2013 від 15.10.2013, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 5620,58 грн. в якості компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період 01.02.2017 по 18.10.2018. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Верховний Суд України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-162цс17 дійшов правового висновку, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Відповідач здійснив розрахунок з позивачем щодо всіх належних при звільненні сум лише 18.10.2018 на підставі рішення суду у справі № 695/2603/17 від 29.08.2018. За таких обставин, позивач мав право на звернення до суду про стягнення з відповідача на її користь розміру середнього заробітку за період з 01.02.2017 по 18.10.2018, що становить 260 робочих днів. Однак, позивач звернувся до суду лише у лютому 2019 року, тобто з пропущенням тримісячного строку для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач не ставив перед судом питання про поновлення такого строку, будь-яких поважних причин пропуску такого строку не навів. За таких обставин, суд не вбачає законних підстав, для задоволення позовних вимог у цій частини. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 5620,58 грн. в рахунок стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Outcome: partial