overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

18 квітня 2014 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач у позовній заяві посилалась на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 11 липня 2009 року, від якого мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені, на протязі останніх двох років шести місяців відповідач проживає окремо, шлюб зберегти не бажає. У зв'язку з викладеним, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також покласти на відповідача сплату судового збору (а. с. 3-4). Позивач у судовому засідання підтримала свої позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 11 липня 2009 року, зареєстрованого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 475, від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи (а. с. 5, 6). Згідно ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 8 ст. 235 Цивільного процесуального кодексу України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. З огляду на дане положення, суд прийшов до висновку, що прізвище позивачу, яке було змінено нею після реєстрації шлюбу, залишити без змін, а саме: «[PERSON]». Враховуючі вищезазначені обставини, та приймаючі до уваги, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами по даній справі припинені та до цього часу не поновлювались, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, суд приходить до висновку про те, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому шлюб між сторонами по даній справі підлягає розірванню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами по даній цивільній справі та приймаючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

18 квітня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб. Позов мотивовано, що 04 серпня 2012 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №219. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Подружні відносини припинені з початку 2014 року через різні погляди на сімейне життя. Сторони спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають. В зв'язку з цим позивач просить суд розірвати шлюб. В судове засідання позивач та відповідач не з'явились, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги позивач підтримав в повному обсязі, відповідач визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 04 серпня 2012 року. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.3). Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.4). В сім'ї позивача та відповідача подружні відносини припинені з початку 2014 року через різні погляди на сімейне життя. Сторони проживають за різними адресами. Враховуючи ці обставини суд вважає, що родина розпалась остаточно, відновлення подружніх відносин неможливе, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суттєво суперечити інтересам сторін. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

18 квітня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, просила стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. 00 коп. щомісяця до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на обставини ненадання відповідачем майнової допомоги належним чином. Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, позивач, згідно наданої заяви, просила про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відомостей щодо поважності причин неявки у судове засідання відповідача матеріали справи не містять. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. Дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони уклали шлюб 08.10.1994 року. Від шлюбу мають двох синів: повнолітнього - [PERSON], [INFO], неповнолітнього - [PERSON], [INFO], які мешкають з матір'ю, достатньої майнової допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Відповідач працездатний, проте має нерегулярний, мінливий дохід, відомостей про інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи сторонами суду не представлено. Отже, в силу ч. 1 ст. 184 СК України, суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За такого суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. 00 коп. щомісяця до досягнення ним повноліття, задовольнивши тим самим позов. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

18 квітня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначає, що вона з відповідачем перебуває у шлюбі з 20.10.2012 року, який було зареєстровано Микитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 202. Від спільного життя мають доньку, [PERSON], [INFO]. Основною причиною розірвання шлюбу є те, що подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного. Шлюбні стосунки між подружжям припинені з грудня 2013 року, спільного господарства не ведуть. Позивач у судове засідання не прибула, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає. Від відповідача до суду надійшла заява, з якої вбачається, що він згоден на розірвання шлюбу, просить розглянути справу без його участі. Враховуючи, що обидві сторони до суду не прибули, суд відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки причини розпаду сім'ї на які посилається позивач, є поважними і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, зберегти її не видається можливим, тому шлюб потрібно розірвати. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

18 квітня 2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу з тих підстав, що між ними відсутнє взаєморозуміння. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони знаходяться у шлюбі з 08 жовтня 1994 року, від якого мають двох дітей - повнолітнього [PERSON], [INFO] та неповнолітнього [PERSON], [INFO]. З вересня 2013 року сторони подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру, оскільки між сторонами відсутнє взаєморозуміння, інтереси, утрачені первісні почуття, загальне господарство не ведуть. На підставі вищевикладеного, згідно зі ст. ст. 104, 110, 112 СК України, суд приходить до висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім'ї сталі неможливі і суперечать інтересам позивача, що має істотне значення, у зв'язку з чим заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб - розірванню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

18 квітня 2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому зазначала, що їх неповнолітні діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, але відповідач, який є їх батьком, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча працездатний і зобов'язаний це робити, тому просила стягнути з нього аліменти на свою користь на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання сторони не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від них надійшли заяви з проханням розглядати справу без їх участі, при цьому відповідач в своїй заяві позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши письмові докази в справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З жовтня 2007 року сторони перебували у цивільному шлюбі, за час якого в них народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідач в справі - [PERSON], [INFO], є їх батьком, що підтверджується копією свідоцтв про їх народження, виданих Новомиколаївською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст. 181, ч. 1, ч. 2 ст. 183 СК України передбачають, що за рішенням суду кошти (аліменти) на утримання дитини присуджуються в частині від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Розмір частки заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Враховуючи обов'язок батька утримувати своїх дітей до їх повноліття, передбачений ст. 180 СК України, вимоги ст. 182 СК України, матеріальне становище дітей, стан їх здоров'я, та стан здоров'я і матеріальне положення платника аліментів, суд прийшов до висновку, що відповідач має можливість та зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів свого заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 243 гривен 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

18 квітня 2016 р. [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною заявою, в якій зазначала, що 18 вересня 2015 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина за законом. 15 січня 2016 року померла її мати [PERSON], після смерті якої також відкрилась спадщина за законом. Після смерті батьків вона у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не змогла, оскільки у її свідоцтві про народження її прізвище по батькові зазначено як [PERSON], а в свідоцтві про смерть батька, імя батька зазначено [PERSON] та у свідоцтві про шлюб батьків імя батька зазначено Георгій. З вказаних підстав вимушена звернутись до суду та просити суд винести рішення, яким встановити юридичний факт про те, що нині покійний [PERSON] є її батьком та те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.08.1963 року. В письмовій заяві, направленій до суду, [PERSON] свої вимоги підтримала та просила суд слухати справу у її відсутність. Заінтересована особа - Овідіопольської с/рада в письмовій заяві, направленій до суду позовні вимоги підтримала та просила суд слухати справу у відсутність її представника. Дослідив письмові матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав: Судом встановлено, що дійсно 18.09.2015 р. помер [PERSON] (а.с.12), який у свідоцтві про народження [PERSON] (після шлюбу [PERSON]) [PERSON] записаний в якості батька під імям Георгій, в звязку з чим заява в частині встановлення того, що нині покійний [PERSON] є батьком [PERSON] підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про встановлення факту родинних відносин, а саме того, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, то така вимога задоволенню не підлягає, оскільки не ґрунтується на законі, оскільки законом не передбачено встановлення такого факту.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

18 квітня 2016 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 05.03.2013 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 800 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначили, що боржник свої зобов'язання по Договору не виконує. Станом на 31.01.2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 11 560,35 грн. З посиланням на статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050 і 1054 ЦК України просили стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, але надав суду письмову заяву, в якій просив вимоги задовольнити, а позов розглянути за його відсутності. Відповідач будучи неодноразово своєчасно та належним чином повідомленою за місцем реєстрації про час і місце розгляду справи у судове засідання без поважних причин тричі, 29.04.2016 р., 26.05.2016 р. і 09.06.2016 р. не з'явилася. Про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача у своїй заяві погодився на постановлення судом рішення у заочному порядку. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 05 березня 2013 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 800 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В день укладення договору боржником була отримана кредитна картка, на рахунку якої знаходились грошові кошти. Судом встановлено, що боржник свої зобов'язання по договору не виконує. Станом на 31 січня 2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала - 11 560,35 грн, з яких: - заборгованість за кредитом - 792,45 грн; -заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 991,22 грн; -заборгованість за пенею та комісією - 2 750 грн; -штраф (процентна складова) - 526,68 грн; -штраф (фіксована сума) - 500 грн. Виходячи з того, що відповідач не з'явилася до судового засідання, а отже ухилилася від надання доказів, що спростовують вимоги позивача, то суд вважає нарахований борг безспірним, а відтак, то наявні правові підстави для його стягнення.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

18 квітня 2016 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15.06.2013 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 7 100 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначили, що боржник свої зобов'язання по Договору не виконує. Станом на 31.01.2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 13 527,39 грн. З посиланням на статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050 і 1054 ЦК України просили стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, але надав суду письмову заяву, в якій просив вимоги задовольнити, а позов розглянути за його відсутності. Відповідач будучи неодноразово своєчасно та належним чином повідомленою за місцем реєстрації про час і місце розгляду справи у судове засідання без поважних причин двічі, 20.04.2016 р. і 26.05.2016 р. не з'явилася. Про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача у своїй заяві погодився на постановлення судом рішення у заочному порядку. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 15 червня 2013 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 7 100 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В день укладення договору боржником була отримана кредитна картка, на рахунку якої знаходились грошові кошти. Судом встановлено, що боржник свої зобов'язання по договору не виконує. Станом на 31 січня 2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала - 13 527,39 грн, з яких: - заборгованість за кредитом - 6 945,39 грн; -заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 661,65 грн; -заборгованість за пенею та комісією - 800 грн; -штраф (процентна складова) - 620,35 грн; -штраф (фіксована сума) - 500 грн. Виходячи з того, що відповідач не з'явилася до судового засідання, а отже ухилилася від надання доказів, що спростовують вимоги позивача, то суд вважає нарахований борг безспірним, а відтак, то наявні правові підстави для його стягнення.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

18 квітня 2016 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 16.08.2012 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 2\~400 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначили, що боржник свої зобовязання по Договору не виконує. Станом на 31.01.2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 30\~250,92 грн. З посиланням на статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050 і 1054 ЦК України просили стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не зявився, але надав суду письмову заяву, в якій просив вимоги задовольнити, а позов розглянути за його відсутності. Відповідач будучи неодноразово своєчасно та належним чином повідомленою за місцем реєстрації про час і місце розгляду справи у судове засідання без поважних причин двічі, 29.04.2016 р. і 15.06.2016 р. не зявилася. Про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача у своїй заяві погодився на постановлення судом рішення у заочному порядку. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2012 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 2\~400 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В день укладення договору боржником була отримана кредитна картка, на рахунку якої знаходились грошові кошти. Судом встановлено, що боржник свої зобовязання по договору не виконує. Станом на 31 січня 2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 30\~250,92 грн, з яких: - заборгованість за кредитом 7 937,76 грн; -заборгованість по процентам за користування кредитом 18 496,45 грн; -заборгованість за пенею та комісією 1 900 грн; -штраф (процентна складова) 1 416,71 грн; -штраф (фіксована сума) 500 грн. Виходячи з того, що відповідач не зявилася до судового засідання, а отже ухилилася від надання доказів, що спростовують вимоги позивача, то суд вважає нарахований борг безспірним, а відтак, то наявні правові підстави для його стягнення.

Outcome: approved