Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

18 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що він являється власником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.12.1994 року на Ѕ частину квартири, та Ѕ частина означеної квартири належить йому, у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.2018 року. За даною адресою зареєстровані: позивач - [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка) та [PERSON] (пасинок). Фактично, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2016 року, не являється її власником, вищевказаним житлом не користується, але до теперішнього часу залишається у ньому зареєстрованим. На відповідача нараховуються комунальні послуги, які він не оплачує. Адреса проживання [PERSON] позивачу не відома. Однак, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається бути зареєстрованим у належній позивачеві на праві власності квартирі, що заважає йому, як власнику, розпоряджатися своїм майном, а тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 23 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача - адвокат Лазуренко І.Ф. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, також, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником квартири [ADDRESS] відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 21.12.1994 року на Ѕ її частину, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за реєстровим № 565-3 (а.с. 8) та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.2018 року на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 898 (а.с.9). Як зазначає у своїй позовній заяві позивач, відповідач по справі - [PERSON] , є його пасинком, на підтвердження чого, в матеріалах справи містяться копія свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , та копія свідоцтва про одруження серія [NUMBER] (а.с. 14). Згідно копії довідки про склад сім`ї від 09.09.2020 року № 1243, зареєстрованим в квартирі [ADDRESS] значиться відповідач - [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають Ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суду подано копію акту від 09.09.2020 року, складеного депутатом Перещепинської міської ради, за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає з 2016 року по теперішній час (а.с. 12). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідача у належній йому, на праві власності, квартирі, заважає йому вільно розпоряджатися своїм майном, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем, при подачі позову, судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.1). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved