Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

18 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28 травня 2016 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 2000 гривень, які останній зобов'язався повернути у строк до 05 червня 2016 року. Посилаючись на те, що відповідачем умови договору не були виконані, позивач просила стягнути з [PERSON] на її користь 2274,96 гривень, з яких заборгованість за договором позики - 2000 гривень, 3 % річних у розмірі 52, 76 гривень, інфляційні збитки у розмірі 222, 20 грн та судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги позивача, на підтвердження вимог надав в судовому засіданні оригінал розписки. Просив позов задовольнити повністю, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Від відповідача заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, причини неявки до суду ним не повідомлені. За таких обставин, за згодою позивача, суд розглядає справу в заочному порядку, що відповідає положенням ст. ст. 224-226 ЦПК України. Суд вислухав пояснення представника позивача, дослідив письмові матеріали справи та надані суду докази в межах заявлених позовних вимог, та зробив наступний висновок. В силу ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Судом встановлено, що 28 травня 2016 року сторони уклали договір позики грошей, який оформили у письмовій формі, за умовами якої позивач передав відповідачу 2000 грн., які відповідач зобов'язався повернути на протязі тижня, в строк до 05 червня 2016 року. На день звернення до суду відповідач борг не повернув. Зобов'язання, передбачені договором, відповідач не виконав . Доказів виконання своїх зобов'язань по поверненню вищезазначеної грошової суми, передбачених ст. 545 ЦК України позичальник суду не надав. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного повернення позичальником суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановивши факт порушення з вини відповідача умов договору позики, суд вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню збитки від інфляційних втрат у зв'язку із несвоєчасним поверненням основного кредиту та процентів за користування грошовими коштами відповідно в сумі 222,20 грн. за період з 06 червня 2016 року по 18 квітня 2017 року, тобто по день звернення до суду. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Однак, відповідачем не надано суду доказів щодо заперечень проти заявлених вимог. За такого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2000 грн. (сума боргу згідно розписки) + 222,20 грн. (2000*1,11=222,20 грн. - збитки від інфляційних витрат) + 52,10 грн.(2000*0,03*317/365= 52,10 грн. (3% річних за користування грошовими коштами). Всього 2274,3 грн. Таким чином, підсумовуючи викладене та оцінюючи всі отримані у справі докази у їх сукупності з позиції достатності та належності, надавши їм відповідну правову оцінку, враховуючи, що відповідач не виконує належним чином взяте на себе зобовязання, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як видно, при зверненні до суду, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. (а.с. 3) та витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. (а.с.7).

Outcome: approved