Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

18.09.2019 року [PERSON] звернулась в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту розірвання шлюбу, яку мотивувала тим, що 17.11.2012 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського управління юстиції Автономної Республіки Крим складено відповідний актовий запис №547. Сімейне життя не склалося, тому 30.07.2018 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Оскільки шлюб був розірваний на підставі рішення мирового судді судової ділянки №9 Київського судового району міста Сімферополь Автономної Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією, рішення про розірвання шлюбу є недійсним на території України, отже, для проведення державної реєстрації розірвання шлюбу у відповідних органах державної реєстрації актів цивільного стану України, їй необхідно встановити факт розірвання шлюбу в судовому порядку. В судове засідання заявниця не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала. Представник Охтирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській областів судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заінтересовану особу [PERSON] у зв`язку з неврученням документів по справі відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України на офіційному веб-сайті судової влади України 25 вересня 2019 року розміщено повідомлення про розгляд вказаної справи (а.с.23,24). Суд вжив усіх необхідних заходів, передбачених ст.128, ст.130 ЦПК України для повідомлення заінтересованої особи про розгляд його справи. У зв`язку з цим суд вважає, що про розгляд даної цивільної справи [PERSON] повідомлений в установленому законом порядку у відповідності до положень ст. 128, ст.130 ЦПК України. Аналіз наведених норм дає суду підстави дійти висновку, що наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, і не може автоматично вважатись порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За таких обставин відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.09.2019 року було відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами окремого провадження на 30.09.2019 року з викликом сторін. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що заява обґрунтована і підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 17.11.2012 року уклали шлюб [PERSON] та [PERSON] , яка після одруження отримала прізвище [PERSON] , про що зроблено запис №547, місце реєстрації Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Сімферепольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим (а.с.15). 30.07. 2018 року рішенням мирового судді судової ділянки №9 Київського судового району міста Сімферополь Автономної Республіки Крим справа №2-9-328/2018 №02-0328/9/2018 шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] розірвано (а. с. 17). Вказане судове рішення набрало законної сили 01.09. 2018 року, про що в ньому мається відмітка відповідного суду. Відповідно до ч.3 ст.49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. З метою реєстрації зміни громадського стану [PERSON] звернулась з заявою до Охтирського міськрайонного відділу держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, на яку їй надано відповідь від 21.08.2019 року, де вказано, що Охтирський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, не має можливості виконати рішення мирового судді судової ділянки №9 Київського судового району міста Сімферополь Автономної Республіки Крим від 30.07. 2018 року про розірвання шлюбу так як воно є недійсним на території України. Згідно із ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема розірвання шлюбу. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у п.1 постанови від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежать виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, у зв`язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території за місцем звернення заявника. На даний час у заявниці виникла необхідність оформлення в органах державної реєстрації актів цивільного стану свідоцтва про розірвання шлюбу, а тому встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для заявниці, оскільки дозволить їй використати право на реєстрацію розірвання шлюбу та отримання свідоцтво про його розірвання на території України, де органи влади здійснюють свої повноваження. Іншого порядку встановлення факту розірвання шлюбу особою на тимчасово окупованій території, окрім судового, законом не встановлено. Вирішуючи вимогу заявниці про встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України суд виходить із наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, ст.317 ЦПК України, у зв`язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Відповідно до роз`яснень п.18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. За змістом ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] обґрунтована і підлягає задоволенню. Необхідно встановити факт, що громадянка України [PERSON] , [INFO] зареєстрованої: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , розірвала шлюб 01.09.2018 року з громадянином України [PERSON] , [INFO] , проживаючого [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved