Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

17 червня 2016 року представник ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №703 від 02.11.2007 року в розмірі 725 474,94 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], який належить [PERSON] на праві власності, шляхом надання Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський Акціонерний Банк» права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві, з наданням всіх повноважень продавця та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, 22.09.2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №281, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 38 2580 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 13% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передав у іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. Представник позивача вказує, що банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі, а відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконує внаслідок чого станом на 25.04.2016 року загальна сума заборгованості становить 725 474,94 грн., у зв'язку з чим у банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку з викладеним представник позивача і звернувся до суду з даним позовом. 02 серпня 2016 року [PERSON], як третя особа, звернулась до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON], в якому просила суд визнати недійсним договір іпотеки, оскільки предмет іпотеки є спільним майном подружжя, а вона згоди на укладання договору іпотеки не надавала. Позов [PERSON] було прийнято до розгляду з первісним позовом 03.08.2016 року. 28 вересня 2016 року представником ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було подано письмові заперечення проти позову [PERSON] в обґрунтування яких вказано, що під час посвідчення договору іпотеки нотаріусом було отримано письмову згоду [PERSON] на укладання такого договору. Ухвалою суду від 28.09.2016 року [PERSON] було залучено до участі у справі в якості співвідповідача за первісним позовом ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк». Представник позивача[PERSON], який діє на підставі довіреності від 21.03.2016 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. В подальшому представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 18.07.2016 року в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, просили суд відмовити в його задоволенні. Позов [PERSON] підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Вислухавши пояснення сторін, що з'явилися, та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 22 вересня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір №281. (а.с. 8-12) Згідно п. 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору, Банк надає позичальнику грошові кошти в сумі 38 250 доларів США для придбання нерухомого майна терміном по 22.09.2016 року, в порядку та на умовах, визначених цим договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 2.1.3 Кредитного договору, надання кредиту здійснюється в безготівковій формі шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника [NUMBER]. Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору за користування кредитними коштами встановлена плата в розмірі 13% річних. Додатковою угодою №5 від 01.12.2008 року до Договору №281 від 22.09.2006 року було змінено процентну ставку, та встановлено її у розмірі 16,5% річних. (а.с. 14) Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Пунктом 2.5.1 Кредитного договору (в редакції Договору про внесення змін до кредитного договору від 09.06.2009 р.) передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів має здійснюватися щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця шляхом поповнення поточного рахунку №26205200000446/840 внесенням готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумі не менше суми чергового погашення відповідної частини кредиту в розмірі 160,00 доларів США та суми нарахованих процентів. (а.с. 15) Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.11.2015 року №639/7853/15-ц з [PERSON] на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №281 від 22.09.2006 року в сумі 577 038,96 грн. Рішення набрало законної сили 01.12.2015 року. (а.с. 128) Представник позивача вказує, що[PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками у порядку та розмірах, передбачених кредитним договором. Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Згідно п. 4.1 Кредитного договору, за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредиту та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної процентної ставки, визначеної в п. 1.3 Договору. Пунктом 4.5 Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредиту та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів позичальник сплачує банку штраф в розмірі 20% від суми неповернутого кредиту та/або несплачених відсотків Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] продовжує порушувати зобов'язання стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, внаслідок чого, станом на 25.04.2016 року існує заборгованість за кредитним договором у сумі 725 474,94 грн., з яких: заборгованість за кредитом та відсотками - 27 579,48 доларів США (за кредитом - 22 410,00 доларів США, за відсотками - 5 169,48 доларів США), що за курсом НБУ станом на 25.04.2016 року становить 698 964,58 грн.; неустойка - 26 510,36 грн. (а.с. 6-7) Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Порушення боржником умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК встановлює принцип обов'язковості виконання договору. В забезпечення виконання зобов'язаньза Кредитним договором №281 від 22.09.2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. 22.09.2006 року, зареєстровано в реєстрі за №2256. (а.с. 16-18) Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до умов договору, іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного і всіх його боргових зобов'язань за Кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього. Предметом іпотеки за даним договором є житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], який належить [PERSON] на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. 22.09.2006 року за реєстровим №2250. Вартість предмета іпотеки була узгоджена сторонами та визначена договором у розмірі 227 250,00 грн. (п. 1.5 Іпотечного договору) Обтяження нерухомого майна іпотекою зареєстровано 22.09.2006 року приватним нотаріусом ХМНО Тимченко Т.В., реєстровий №2257. (а.с. 18) Відповідач [PERSON] проситьсуд визнати недійсним договір іпотеки, оскільки житловий будинок є спільним майном подружжя, а вона згоди на укладання договору іпотеки не надавала. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] було придбано [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON]. (а.с. 53-55) Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.07.2014 року №639/4004/14-ц, яке було змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 15.10.2014 року, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] було відновлено на дошлюбне «[PERSON]». (а.с. 54, 55) Надалі, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.05.2015 року у справі №639/10707/14-ц житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] було поділено між [PERSON] та [PERSON], як спільне майно подружжя, набуте під час шлюбу, та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, й за [PERSON] також на 1/2 частину. Рішення набрало законної сили 08.06.2015 року. (а.с. 57-58) Статтею 578 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що в заяві-анкеті позичальника [PERSON] вказав відомості про особу, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах - [PERSON]. (а.с. 21) Також судом з'ясовано, що 22 вересня 2006 року приватним нотаріусом ХМНО Тимченко Т.В. було посвідчено згоду [PERSON] своєму чоловіку [PERSON] на укладання договору іпотеки житлового будинку [ADDRESS]. (а.с. 111) За таких обставин суд не вбачає порушення вимог законодавства під час укладання та посвідчення договору іпотеки від 22.09.2006 року, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову [PERSON] в даному випадку відсутні. В рішенні вище було встановлено, що відповідач [PERSON] порушує умови кредитного договору та станом на 25.04.2016 року має заборгованість за кредитним договором у сумі 725 474,94 грн. Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» регламентує, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Право ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити свої вимоги за Кредитним договором №281 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено відповідними нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку» та положеннями Іпотечного договору. Так, згідно ч.1 ст. 33 Закону України « Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 7.1 Іпотечного договору, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором в цілому або в тій чи іншій його частині та/або невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, в цілому або в тій чи іншій частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а випадку його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Способи звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені п. 7.4 Іпотечного договору, зокрема передбачено такий спосіб, як продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України « Про іпотеку» звернення стягнень на предмет іпотеки здійснюється окрім іншого і за рішенням суду. Частино 1 ст. 35 вказаного Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Враховуючи загальні засади цивільногозаконодавства, та те що загальна сума боргу [PERSON] становить 725 474,94 грн., а вартість предмета іпотеки - 227 250,00 грн., суд дійшов висновку про те, що позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, включаючи сплату основної суми боргу та неустойки. При цьому суд вважає за необхідне вказати початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 227 250 грн., як то передбачено ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Посилання представника позивача на визначення початкової ціни предмета іпотеки на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності вже після ухвалення рішення суперечить вимогам ст. 39 та 43 закону «Про іпотеку». (постанова Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року №6-1935цс15) Стосовно надання ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» прав на вчинення конкретних дій для здійснення продажу предмета іпотеки суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, необхідність будь-якого окремого уповноваження іпотекодержателя на вчинення конкретних дій щодо здійснення продажу предмета іпотеки чинним законодавством не передбачено. Під час судового засідання було встановлено, що з 11.02.2016 року власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] є [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.05.2015 року №639/10707/14-ц, а відповідно інша 1/2 частина продовжує належати [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тимченко Т.В. 12.09.2006, реєстровий №2250. (а.с. 132-137) Згідно ч.1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі, в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Згідно з ч.2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. У пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року надано відповідні роз'яснення щодо застосування ст. 23 Закону України «Про іпотеку», а саме: у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі, в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, виходячи зі змісту ст. 589 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку», суд приходить до висновку про те, що на теперішній час предмет іпотеки належить відповідачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, та відповідач [PERSON] набула статусу іпотекодавця 1/2 частини спірного нерухомого майна за договором іпотеки від 22.09.2006 року. Також суд зазначає, що Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 9 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-483цс15, предметом якої був спір про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд зробив правовий висновок про те, що установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь банку підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 1 378 грн. (а.с. 2) На підставі викладеного і

Outcome: partial