Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

18 вересня 2013 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] до [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про поділ спільного майна подружжя. З урахуванням уточнень позивачка [PERSON] просила: Визнати за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виділити [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , в натурі 1/2 частину земельної ділянки, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , по 2-му варіанту поділу для першого співвласника згідно висновку експертизи № 4/15 експерта з судової будівельно-технічної експертизи, складеної 05.02.2015 року, а саме земельну ділянку, площею 301,7 кв.м., що дорівнює ідеально належній. Вхід і в`їзд на ділянку організувати з головного фасаду, з [ADDRESS] , шириною 17,00 м. Межа поділу між сусідніми ділянками співвласників буде проходити наступним чином: - від розділової межі земельної ділянки з боку головного фасаду (з [ADDRESS] ), з відступом від правої бічної межі ділянки 3,00 м., у глибину двору, по лінії, довжиною 17,74 м., що проходить паралельно лінії правої бічної межі земельної ділянки на відстані 3,00 м. від цієї межі; - поворот наліво, по прямій, довжиною 17,00 м., до перетину із лінією лівої бічної межі ділянки, з відступом в 17,75 м. від лінії головного фасаду ділянки. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2006 року по 14 жовтня 2011 року. В період шлюбу, вони за спільні кошти придбано, на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2006 р., земельну ділянку, площею 0,0603 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності оформлено на відповідача. Після припинення відносин у них не було домовленості про розподіл зазначеного вище спільного майна. З цих підстав позивачка просила, щоб за нею було визнано право власності на 1/2 частину та виділено в натурі 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0603 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачкою не надано доказів того, що саме за їхні спільні з відповідачем кошти було придбано спірну земельну ділянку і тому просили відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 24.09.2013 р. було відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 18.11.2013 р. по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу для надання висновку щодо можливих варіантів поділу спірної земельної ділянки та на час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 12.02.2015 р. провадження у справі відновлено і призначено до розгляду. Ухвалою суду від 26.02.2015 р. по справі було призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу для надання висновку щодо вартості спірної земельної ділянки та на час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 02.04.2015 р. провадження у справі відновлено і призначено до розгляду. Ухвалою суду від 19.05.2015 р. по справі було призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу для надання висновку щодо вартості спірної земельної ділянки та на час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 26.01.2021 р. провадження у справі відновлено і призначено до розгляду. Ухвалою суду від 12.04.2021 р. було закрито підготовче провадження у справі відновлено і призначено до розгляду. Суд, заслухавши позивачку та її представника, представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 вересня 2006 року між сторонами по справі було укладено шлюб, про що зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1687. Від шлюбу є спільні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Рішенням Приморського районного м. Одеси від 03.10.2011 р. по справі 2/1522/10623/11 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу О.О. Панченко, відповідач купив земельну ділянку, площею 0,0603 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 5123782000:02:002:0559). 12 квітня 2007 року відповідачу [PERSON] було видано Державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку Серії ЯЕ № 111085. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). За правилами ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно із ч.1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є спільною сумісною власністю, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 21.11.2018 р. по справі №372/504/17, звертаючись до змісту ст. 60, 70 СК та ст. 368 ЦК робить висновок, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, надала суду розписку від 03.09.2006 р., згідно якої відповідач [PERSON] взяв у борг у свого батька [PERSON] для придбання земельної ділянки в СОГ «Волна» 16000 (шістнадцять тисяч) доларів США. Суд критично відноситься до вказаної вище розписки і не може розцінити її як належний доказ, у зв`язку з тим, що по-перше: розписка укладена між зацікавленими особами - батьком і сином; по-друге: суду не надані належні документальні підтвердження факту передачі коштів, такі як - виписки з банку про переказ коштів, фіскальні чеки, тощо. Крім цього, факт передачі коштів не підтвердила позивачка. Також суд критично відноситься до усних тверджень позивачки про те, що кошти на придбання спірної земельної ділянки подарувала її мати, яки привезла ці кошти із заробітків з Італії. Ці твердження також жодним належним доказом не підтвердились. Як зазначалось вище, ухвалою суду від 18.11.2013 р. по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу для надання висновку щодо можливих варіантів поділу спірної земельної ділянки, проведення якої було доручено судовому експерту Проскуровському В.П. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4/15 складеної 05.02.2015 року і яка знаходиться в матеріалах справи, експертом запропоновано 3 можливих варіанти поділу спірної земельної ділянки. У заяві про уточнення позовних вимог від 26.02.2021 року позивачка просила, щоб їй було виділено в натурі 1/2 частину земельної ділянки, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , по 2-му варіанту поділу для першого співвласника згідно висновку експертизи № 4/15 експерта з судової будівельно-технічної експертизи, складеної 05.02.2015 року, а саме земельну ділянку, площею 301,7 кв.м., що дорівнює ідеально належній. Вхід і в`їзд на ділянку організувати з головного фасаду, з [ADDRESS] , шириною 17,00 м. Межа поділу між сусідніми ділянками співвласників буде проходити наступним чином: - від розділової межі земельної ділянки з боку головного фасаду (з [ADDRESS] ), з відступом від правої бічної межі ділянки 3,00 м., у глибину двору, по лінії, довжиною 17,74 м., що проходить паралельно лінії правої бічної межі земельної ділянки на відстані 3,00 м. від цієї межі; - поворот наліво, по прямій, довжиною 17,00 м., до перетину із лінією лівої бічної межі ділянки, з відступом в 17,75 м. від лінії головного фасаду ділянки. Відповідач та його представник не надали своїх заперечень з приводу запропонованого позивачкою варіанту поділу спірного нерухомого майна. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому належну вмотивованість судового рішення необхідно розглядати як самостійну вимогу, яка не є тотожною вимогам законності й обґрунтованості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлений законом (рішення у справах: «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 8 грудня 2016 року). Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвіссарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року). Крім того, загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини. З огляду на вищевикладене, оцінивши надані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі. Але оскільки право власності на цю ділянку зареєстровано за відповідачем і він не вчиняє дій щодо її поділу, а позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, отже, наявні правові підстави для визнання за позивачкою права на 1/2 частини вказаної вище земельної ділянки та виділення в натурі 1/2 її частини. На підставі. ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Outcome: approved