Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

19.09.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір №МФ-0651800000577 від 30.05.2018 року. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 30.05.2018 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Кредитор зобов'язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а Позичальник зобов'язується повернути Кредитору Кредит у встановлений п.1.4. термін та сплатити проценти за використання кредитом та виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим Договором. Згідно з п.1.2. Кредитного договору Сума Кредиту становить 19500,00 грн. Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору Кредит надається строком на 15 днів з 30.05.2018 року по 14.06.2018 року. П. 1.4. Кредитного договору встановлює термін повернення кредиту - 14.06.2018 року. Згідно з п.1.5. Кредитного договору плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки у розмірі 0,8%, які сплачуються Позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначеного в п. 1.3 Договору, що дорівнює 292% річних. П.1.6. визначає, що ставка, зазначена в пункті 1.5 цього Договору, застосовується в разі відсутності прострочення виконання Позичальником зобов'язань по сплатам за цим договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений п. 1.3 Договору, а саме: починаючи з 16 по 29 день користування кредитом, ставка, зазначена в пункті 1.5. цього Договору, не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов'язань Позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 1,00% за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365% річних. Відповідно до п. 1.7. Кредитного договору за період прострочення з 30 по 45 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 4,5 процентів за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 1642,5% річних. Поряд з цим, відповідно до п. 1.8. Кредитного договору в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 11% від суми кредиту (2145,00 грн.). Позивачка вважає, що при укладенні договору порушені її права споживача, які передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист персональних даних», у зв'язку із чим вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою припинити порушення, однак вимоги залишились без задоволення. Позивачка вважає порушеними положення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.ч. 2, 3, 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15, 23 цього Закону. Позивачка вказує, що у кредитному договорі п. 6.3. вона начебто підтверджує, що інформація, зазначена у ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та в частині другій Закону Украйни «Про фінансові послуги та державне ретушування ринків фінансових послуг» отримана нею від Кредитора до підписання цього договору. Позивачка зазначає, що відповідач скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема кредитор не надав їй повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови перед укладенням так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Позивачка посилаючись на положення ст.ст. 11, 202, 638, 627, 1054 ЦК України зазначає, що виконання вимоги ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист споживачів» в їх сукупності - є обов'язком для Відповідача, визначеним законом, що свою чергу являється істотною передумовою укладання кредитного договору, адже неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту, а в подальшому і на сплату клієнтом платежів по кредитному договору. Згадуючи у своїй позовній заяві положення ст.ст. 203, 215 ЦК України та роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», позивачка зазначає, що їй, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих Відповідачем фінансових послуг, а отже відсутнє і будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення її з вищенаведеною інформацією. На думку позивача, відповідач проігнорував вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Позивачка стверджує, що не мала часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк, адже їй повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, за твердженням позивача, працівник Відповідача не надав достовірної інформації, мотивуючи свої дії тим, що всі істотні умови договору їй роз'яснено, спонукаючи таким чином її підписати договір якомога швидше. Позивачка вказує, що даний договір містить безліч умов, які регулюються законодавством, з яким вона ніколи в житті не зустрічалась, тому позивачка не мала можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які вона отримає в результаті підписання даної угоди, при цьому позивачка посилається на відповідні роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.04.1996 року. Вказуючи на положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка зазначає, що вона не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити фізично, через дрібний шрифт Кредитного договору. Також із посиланням на вимоги ст. 230 ЦК України, позивачка вказує, що вона при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками Відповідача їх умови. На думку позивача, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених ч.2 ст.12 Закону Украйни «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, в зв'язку з не дотриманням відповідачем норм законодавства щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Позивачка зазначає, що відповідно до п.1.8. Кредитного договору в момент повернення кредиту вона сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 11 % від суми кредиту (2145,00 грн.). При цьому, вказуючи на положення ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка зазначає, що аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, комісію за супровід кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Ураховуючи положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та рішення Конституційного суду у справі №15-рп/2011 від 10.11.2011 року позивачка вважає незаконним встановлення в п.1.8. Кредитного договору оплати комісії за супровід кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит, що в свою чергу є підставою для визнання такого пункту договору не дійсним. Позивачка вказує, що метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, а отже і користувачів споживчого кредиту. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити - порядок зміни і припинення дії договору. При цьому позивачка вказує, що відповідно до п. 5.3. Кредитного договору цей Договір набирає чинності з моменту його укладення та видачі Кредиту, строк дії цього договору встановлюється до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань, договір не містить умов про відповідальність відповідача. Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачка вказує, що відсутність в кредитному договорі умови про припинення дії договору, про відповідальність відповідача є підставою для визнання такого договору недійсним. Позивачка зазначає, що відповідно до п. 6.4. Договору вона нібито своїм підписом підтверджує, що її письмово повідомлено про включення її персональних даних до бази персональних даних володільцем якої є Кредитор, мету збору персональних даних, а також про її права - суб'єкта персональних даних, визначені ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», а надана згода на обробку персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Позивачка вважає, що вищевказаний п.6.4. договору є незаконним та суперечить абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних» з урахуванням положень ст. 2, п. 6 ст. 6 ЗУ «Про захист персональних даних», ст. 11 Закону України «Про інформацію», ст. 32 Конституції України. Посилаючись на положення абз. 5, 11, п. 2 ст. 8, ст. 15 ЗУ «Про захист персональних даних», ст.ст. 202, 214 ЦК України, позивачка зазначає, що у липні 2018 р. вона направила на адресу відповідача Лист у якому було зазначено: «оскільки мною до Вашої установи раніше була подана згода на обробку персональних даних за Кредитним договором, до яких входить конфіденційна інформація про мене і не дає жодної задокументованої гарантії, завіреної печаткою та підписом керівника, о з цими даними не будуть проводитися будь які маніпуляції, які зможуть нашкодити діловій репутації, а також

Outcome: dismissed