Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

18.12.2018 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], згідно з яким просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 14.11.2000 року [PERSON], який помер [INFO], був власником квартири [ADDRESS] (надалі - квартира). При цьому, за своє життя, а саме: 08.02.2001 року [PERSON] зареєстрував у квартирі, як члена сім'ї, свого сина - [PERSON], про що свідчить довідка Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 29.10.2018 року за №109/опп/Г-4997. Разом з тим, позивачка вказує, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом 09.02.2018 року за нею було зареєстровано право на вказану квартиру, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 482303380000. У зв'язку з зазначеним, а також враховуючи те, що відповідач ніколи не проживав за місцем своєї реєстрації та не є членом сім'ї позивача, остання звернулася до нього з приводу добровільного зняття з реєстраційного обліку в квартирі. Однак, як зауважує, позивач, відповідач, фактично не заперечуючи з приводу вищенаведеного, послався на брак часу для вирішення цього питання та виїхав до Російської Федерації, де він тривалий час проживає. За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що відповідач не бере участі в оплаті комунальних послуг, у зв'язку з чим позивач несе постійні додаткові витрати по сплаті зазначених послуг, остання, посилаючись на порушення своїх прав щодо користування та розпорядження квартирою, просить суд позов задовольнити. Ухвалою від 08.01.2019 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні, яке відбулося 24.01.2019 року, представником позивача було заявлено клопотання про витребування від Державної прикордонної служби України інформації відносно перетинання відповідачем державного кордону в період 2017 - 2018 роки, яке ухвалою суду від 24.01.2019 року було задоволено в повному обсязі. На виконання вимог ухвали від 24.01.2019 року, 06.03.2019 року на адресу суду надійшов лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20.02.2019 року із запитуваною судом інформацією. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач та його представник проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 14.11.2000 року [PERSON], який помер [INFO], був власником квартири [ADDRESS] (надалі - квартира). При цьому, як встановлено в судовому засіданні, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом 09.02.2018 року за позивачем було зареєстровано право власності на вказану квартиру[ADDRESS], яка складається із однієї кімнати, загальна площа квартири 42,5 кв.м., житлова площа - 19,0 кв.м., що підтверджується зазначеним Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 482303380000 (а.с.9,10). Разом з тим, згідно з довідкою Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 29.10.2018 року за №109/опп/Г-4997, [PERSON] за своє життя, а саме: 08.02.2001 року [PERSON] зареєстрував у квартирі, як члена сім'ї, свого сина - [PERSON]. В свою чергу, з урахуванням інформації щодо перетинання [PERSON] кордону України, наданої 20.02.2019 року Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка містить інформацію про останнє станом на час розгляду справи перетинання державного кордону України (виїзд) вказаного відповідача, судом встановлено, що в період з 2017 -2018 роки відповідач у квартирі не проживає (а.с.61). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач, з урахуванням зареєстрованої у спірній квартирі одного відповідача, одноособово несе витрати по оплаті обслуговування будинку і комунальних послуг. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач несе витрати на оплату комунальних послуг, витрати по утримання будинку та прибудинкових територій тощо, матеріали справи не містять. Отже, враховуючи вище встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що наявність реєстрації відповідача, який не є членом сім'ї позивача, в квартирі, - призводить до ускладнення матеріального становища позивача внаслідок здійснення оплати за житлово-комунальні послуги, та, як наслідок, створює останньому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним на праві власності майном. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст. 391 ЦК України. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 704 грн. 80 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved