Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

19 липня 2021 року представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, просить суд: стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість у розмірі 2103,57 доларів США грн. за кредитним договором №ODHSAU07100400 від 03.05.2006 року, стягнути солідарно судові витрати.. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 12.03.2013 року було задоволено позов АТ КБ «ПриватБанку» та стягнуто заборгованість з відповідачів в розмірі 24 818,42 доларів США, нарахована станом на 18.01.2013 року. Поміж з цим, оскільки заборгованість не погашена, а з відповідачів стягнуто її з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального суду м. Дніпропетровськ від 12.03.2013, тобто за період з 03.05.2006 року по 18.01.2013 року, то за період після подання позову від 24.01.2013 року, а саме з 25.01.2013 року по 24.03.2021 рік відповідачі мають заборгованість у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 3 % річних від простроченої суми - 2103,57 доларів США. Тож, позивач вважає обґрунтовано заявленими його вимогами щодо стягнення з відповідачів 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 8591,28 доларів США, що складатиме 2 103,57 доларів США. Не погодившись з заявленими вимогами позивача, від відповідача [PERSON] надійшов письмовий відзив від 28.08.2021 року, у якому останній посилаючись на п.11 Договору поруки, укладеного між ним та Банком, вказував, що порука мала припинитися після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. 12.03.2013 року було ухвалено заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ, яким задоволені вимоги АТ КБ «ПриватБанку» та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором. Таким чином, з моменту ухвалення відповідного рішення наступив строк виконання за кредитним договором, а з цього та умов договору поруки випливає, що термін дії договору поруки припинився ще у 2018 році. До того ж відповідач просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності з підстав того, що впродовж визначених законом строків позивач не подав до суду відповідного позову, а тому втратив право судового захисту. У своїй відповіді на відзив від 13.09.2021 року позивач вказував на факті того, що винесення рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 12.03.2013 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 12.03.2013 року, тобто за період з 03.05.2006 року по 18.01.2013 рік, то за період після подання позову, а саме з 25.01.2013 року по 24.03.2021 рік відповідачі мають заборгованість у розмірі 2103,57 доларів США, що становить 3 % річних від простроченої суми. До того ж додає, що порука вважається дійсною до моменту, коли судом не буде встановлено факт припинення договору. З огляду на викладене наполягав на задоволенні позову. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі 23 липня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомленням сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про слухання справи сповіщались належним чином, причина неявки суду невідома, матеріали справи містять відзив на позовні вимоги позивача. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданих заяв та відзиву, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що дійсно 03.05.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ОDHSAU07100400, за умовами якого Банк надав позичальнику грошові кошти/кредит/ у вигляді невідкличної кредитної лінії в розмірі 26 624 доларів США на строк до 03.05.2013 року включно. Того ж дня, між ПАТ КБ «ПриватБанком» та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким [PERSON] поручився за виконання [PERSON] зобов`язань по кредитному договору від 06.05.2006 року № ОDHSAU07100400 щодо повернення кредиту та сплати відсотків, комісій тощо. 12.03.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ було ухвалено заочне рішення, згідно якого стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ОDHSAU07100400 від 03.05.2006 року у розмірі 23 566,86 доларів США, що складає 188 373,63 грн; стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10 000 грн, а також судовий збір. Позивач звертаючись до суду з позовом, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України розрахував суму боргу від простроченої заборгованості за період з 25.01.2013 року до 24.03.2021 року у розмірі 8 591,28 доларів США, що підтверджується відповідним розрахунком, де 3 % річних складає 2103,57 доларів США, яку просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів. Нормативне обґрунтування Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (ч. 1ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2ст. 554 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 4ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя; якщо строк основного зобов`язання невстановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У своїй постанові від 31.10.2018 року Справа № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, Велика Палата Верховного Суду погодилася із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 листопада 2015 року (справа № 6-1779цс15), та дійшли висновку про те, що судове рішення про задоволення вимог кредитора до поручителя не виключає необхідність додержання банком положень частини четвертої статті 559 ЦК України щодо строку звернення з вимогою до поручителя при його новому зверненні до суду про стягнення заборгованості за цим кредитним договором за новий період після ухвалення рішення суду про стягнення з нього кредитної заборгованості. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такі висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі №918/329/16 наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами у розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Суд вважає, що внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення і таке прострочення є триваючим правопорушенням. Також, Велика Палата ВС у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У цій же постанові зазначається, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Оцінка аргументів сторін, Висновки суду Таким чином, з огляду на норми чинного законодавства України, в тому числі на підставі умов договору поруки, а саме п.12, де порука вважається припиненою після спливу 5 років з дня настання строку повернення кредиту, прийнявши до уваги дату винесення рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ про стягнення заборгованості в солідарному порядку, а саме 12.03.2013 року, після ухвалення якого вважається строк повернення кредиту таким, що настав, тому суд вважає вірними доводи відповідача [PERSON] про те, що порука припинилася у зв`язку із спливом строку, ще у березні 2013 року. Стосовно ж заперечень відповідача про сплив строку позовної давності, варто зауважити, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора, перш за все, з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Таким чином, помилковими є ствердження відповідача про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Оскільки позивач звернувся за стягненням з відповідачів 3 % річних за час прострочення, який, як він вважав, тривав з січня 2013 року вже після звернення до суду та ухвалення рішення, то невірним є застосування до даних правовідносин строку позовної давності. З огляду на те, що відповідачем доведено припинення строку поруки, то в частині стягнення 3 % річних до [PERSON] позов про стягнення заборгованості задоволенню не підлягає. В решті заявлених позовних вимог, доводи позивача є обґрунтованими, адже проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного та у зв`язку з частковою обґрунтованістю позовних вимог витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2270 грн. підлягають сплаті лише з відповідача [PERSON] .

Outcome: partial