Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

17 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 19.11.2010 року на користь ВАТ «Ерсте банк» ( правонаступником якого є позивач) з [PERSON] стягнуто заборгованість за договором кредиту № 014/2181/18/03686 від 31.07.2007р. у розмірі 2 162619,86 грн та судові витрати. Примусове виконання рішення суду здійснював ВДВС Комсомольського РУЮ у м. Херсоні. За результатами проведення прилюдних торгів арештоване майно, будинок [ADDRESS], проданий не був у зв»язку з відсутністю покупців. Виконавчою службою було запропоновано банку прийняти вказаний будинок в рахунок часткового погашення боргу [PERSON]. В подальшому на підставі акту-передачі майна від 29.11.2011 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] було видане ПАТ « ЕрстеБанк» свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Право власності було зареєстроване у передбаченому законом порядку. Проте позивач позбавлений можливості розпоряджатись власним майном, оскільки у будинку проживають колишній власник та члени його сім»ї. Банк відповідно до вимог ст.. 40 ЗУ « Про іпотеку» за тридцять днів повідомив письмовою вимогою про добровільне звільнення відповідачів вказаної квартири. Дана вимога Банку залишена відповідачами без виконання, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Просить суд усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом виселення відповідачів з будинку [ADDRESS] , а також стягнути судовий збір в сумі 229,40 грн. 20.01.2014 року [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ « Фідокомбанк», посилаючись на те, що спірний будинок [ADDRESS] він придбав 26.05.2006 року, тобто за рік до укладання договору кредиту та іпотеки з ПАТ « Ерсте банк». Також зазначив, що відповідно до норм цивільного та житлового законодавства України, втрата власником права власності на майно не передбачає обов»язку членів сім»ї колишнього власника звільнити займане житло. У своїх відповідях на вимоги позивача звільнити будинок, позивач піднімав питання про надання житла для постійного проживання його неповнолітнім дітям. Крім того, зазначив, що він та його дружина ,[PERSON], з 2010 року не працюють та не мають можливості орендувати житло. Іншого житла у них немає. За вказаних обставин просив суд зобов»язати ПАТ « Фідокомбанк» в порядку ст. 190 ЖК України надати йому та членам його сім»ї інше житло для постійного проживання. 20.01.2014 року [PERSON] також звернулась з позовом до первісного позивача, в якому зазначила, що спірний будинок був їх з чоловіком спільною сумісною власністю в розумінні ст.60 СК України. Оскільки при укладанні договору кредиту між [PERSON] та ПАТ « Ерсте Банк» вона ніяких гарантій та порук за зобов»язанням чоловіка не давала, то і процедура відчуження спільного майна подружжя повинна була відбуватися з урахуванням її майнових прав. Крім того, зазначила, що у будинку проживають їх з [PERSON] діти, двоє з яких є неповнолітніми, які набули право користування будинком у законному порядку. Позивач, посилаючись на ч.4 ст. 177 СК України та ч.3 ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.3 та 4 ст. 12 ЗУ « Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», зазначила, що банком вказані норми порушені при здійсненні процедури відчуження нерухомості. За вказаних обставин, оскільки банк порушив її права, як співвласника та права її дітей, як користувачів житловим будинком , тобто здійснив правочин який порушує публічний порядок, позивач просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності ПАТ « Ерсте Банк» на житловий будинок та земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] , зареєстроване в Державному реєстрі правочинів 27.12.2011 року. В судовому в засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просив вимоги задовольнити з підстав викладених в позові. Заперечував проти задоволення зустрічних позовних заяв. [PERSON] в судовому засіданні позов банку не визнав. Свій позов підтримав. [PERSON] в судовому засіданні позов банку не визнала, свій позов підтримала. [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про день та час слухання справи повідомлялась належним чином. Представник органів опіки та піклування виконкому Комсомольської у м.Херсоні ради, [PERSON], заперечувала проти задоволення позову банку, зазначила , що при його задоволенні будуть порушені права дітей на житло. Щодо позовів заявлених [PERSON] та [PERSON] покладалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов обгрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено ,що ПАТ « Фідобанк» відповідно установчих документів є правонаступником ПАТ «ЕрстеБанк» та ПАТ «Фідокомбанк». Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 19.11.2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Ерсте Банк» до [PERSON] та стягнуто з останньої заборгованість за договором кредиту від 31.07.2007 року в сумі 2162619,86 грн. В ході проведення примусового виконання рішення суду були проведені прилюдні торги описаного та арештованого майна, відповідно акту опису та арешту майна від 25.03.2011року, а саме домоволодіння до складу якого ходять: житловий будинок (літ А) загальною площею 357,5 кв м , надвірні будівлі та споруди, забудована земельна ділянка площею 978 кв.м.,за адресою : [ADDRESS] . В подальшому у зв»язку з тим, що прилюдні торги не відбулись із-за відсутності покупців, відповідно постанови головного виконавця ВДВС Комсомольського РУЮ у м.Херсоні від 28.08.2012 року вказане майно було передане ПАТ « Ерсте банк» в рахунок погашення боргу. 27.12.2011 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, [PERSON], на підставі акту передачі майна, ПАТ «Ерсте Банк» було видане свідоцтво про право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0978 га, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та Свідоцтво про право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою :[ADDRESS]. Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на майно було зареєстроване відповідно чинного законодавства України. Судом встановлено, що в будинку проживають колишній власник майна [PERSON] та члени його сім»ї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно ст. 319 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Способи захисту права власності передбачені ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема згідно ст. 391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Посилання відповідачів за первісним позовом на відсутність у цивільному та житловому законодавстві обов»язку членів сім»ї колишнього власника звільнити займане приміщення у зв»язку зі зміною власника, а також положень про припинення права користування особами жилим приміщенням є необґрунтованими. Відповідачі за основним позовом, члени сім»ї Благодатного - мешкають у спірному будинку, як члени сім'ї попереднього власника. У зв'язку з чим, право користування [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] житловим приміщенням у спірному будинку є похідним від права власності їх чоловіка та батька на будинок, внаслідок чого воно припинилося разом із припиненням права власності на спірний будинок та земельну ділянку [PERSON]. Тому, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратили своє право користування житловою площею, оскільки відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 156 ЖК України вони мали таке право коли будинок був приватною власністю їх батька . Відповідачі по первісному позову не є членами сім'ї позивача, ніяких договірних відносин щодо порядку користування спірним будинком з позивачем не укладали. Тобто у відповідачів відсутні правові підстави на проживання у спірному будинку. Оскільки відповідачами порушуються права позивача , як власника майна, суд приходить до висновку про необхідність захистити майнові права позивача шляхом виселення позивачів із будинку [ADDRESS] Суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на норми ст. 109( позивач помилково вказує ст. 190) ЖК України ,як на підставу виселення їх з будинку з наданням іншого жилого приміщення , оскільки вказана норма закону регулює відносини у сфері житлових відносин, у даному випадку вирішується спір про усунення перешкод у користуванні власністю. Посилання позивача, [PERSON] на порушення банком при здійсненні процедури відчуження майна її прав , як співвласника майна та норм ч.4 ст. 177 СК України та ч.3 ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.3 та 4 ст. 12 ЗУ « Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»,а саме відсутність згоди органів опіки та піклування на відчуження майна, як підставу недійсності свідоцтва про право власності ПАТ «Ерсте Банк» на житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , не можуть бути прийняті судом з наступних причин. По-перше, порушення на які посилається позивач з боку банку не можуть мати місце, оскільки банк не є реалізатором процедури відчуження майна у даній ситуації. По-друге, передача майна, яке нереалізоване на прилюдних торгах, стягувачу є одним із способів його реалізації, який регламентовано ст.62 Закону України «Про виконавче провадження». Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації арештованого майна, яка полягає в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів або до стягувача, у разі, якщо воно не продане, і складання за результатами акта про проведення прилюдних торгів або про передачу майна стягувачу є оформленням договірних відносин по відчуженню майна, а отже, є правочином. Ст. 224 ЦК України зазначає, що правочин, укладений за відсутності дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України . Частиною 3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки, або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, або спеціальній реєстрації, відмовитись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання. Органи опіки і піклування в силу ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке, або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки і піклування. Отже, попередній дозвіл органу опіки і піклування під час відчуження нерухомого майна, право власності чи право користування яким, як житлом, має дитина, надається у випадку коли власником цього майна є батьки або особи, що їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітньої дитини. Оскільки прилюдні торги є спеціальною процедурою, за результатами якої укладається угода, сторонами якого у даному випадку були Державна виконавча служба Комсомольського управління юстиції у м. Херсоні та Публічне акціонерне товариство «Ерсте Банк», які не є батьками неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] або особами, які їх замінюють, а тому ними не можуть бути порушені вимоги ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» . Крім того, в процесі примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості державний виконавець діяв у відповідності до порядку, визначеному Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України №745від 15.12.1999р., чинній на час реалізації спірної квартири на прилюдних торгах, де встановлено обов'язок подати заявку на реалізацію арештованого майна разом із пакетом документів передбачених Інструкцією. Необхідність отримання виконавцем попереднього дозволу органу опіки і піклування за умов та у порядку п.4.5.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 5155 від 02.04.2012р. запроваджена з часу набрання нею чинності з 17.04.2012р., тоді як виконавчі дії та передача у власність стягувача нереалізованого майна за актом від 29.11.2011р. мало місце до часу встановлення цього порядку. Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України №745від 15.12.1999р., чинної на час реалізації спірної квартири на прилюдних торгах, отримання такого дозволу не вимагалося. Щодо посилань [PERSON] на порушення її прав , як співвласника спірного майна, слід зауважити, що під час опису та арешту будинку державний виконавець не повідомлявся про права інших осіб на цей будинок. Згідно ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. На підставі викладеного,

Outcome: approved