Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

19 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ужгородський міський сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та виселення. Позов мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1931, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Вказує, що після посвідчення приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. договору купівлі-продажу вказаної квартири проведено державну реєстрацію даного правочину. Позивач констатує, що на день подачі позовної заяви колишній власник [PERSON] проживає та зареєстрований у даній квартирі разом з [PERSON], яка ніколи не була власником придбаної нею квартири. Але з доброї волі попереднього власника отримала реєстрацію та почала проживати у даній квартирі. Враховуючи обставину, що [PERSON] стала одноособовим власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], нею було направлено два листи на ім'я відповідачів [PERSON] та [PERSON] з вимогою звільнити квартиру, але останні і надалі продовжують проживати у зазначеній квартирі. З посиланням на викладене вказує, що такі дії перешкоджають позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а відтак просить суд ухвалити рішення, яким: визнати [PERSON] та [PERSON]. такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], виселити їх із зазначеного житлового приміщення без надання іншого житла, із зняттям їх з реєстрації. Представник позивача у судовому засіданні надав згоду на проведення заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання, призначені на 16.02.2016 року, на 15.03.2016 року повторно не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином, про що свідчать оригінали рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень з повістками суду відповідачам (штрихкодові ідентифікатори 88000 1644480 0, 88000 1644478 8, 88000 1666446 0, 88000 1666447 8 ) та повідомлення в пресу (газета «Новини Закарпаття» № 27-28 (4492-4493) від 12 березня 2016 року). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородський міський сектор головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області надіслав до суду повідомлення від 12.12.2015 року №13/3992, від 23.01.2016 року №13/294, в яких просить у зв'язку із службовою зайнятістю розглянути дану справу без їх участі. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідачів або з повідомленням причин їх неявки у судові засідання, призначені на 16.02.2016 року, на 15.03.2016 року, до суду не надходили. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 169 ЦПК України наслідком повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, є вирішення судом справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлення заочного рішення). За приписами ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Відтак, суд розглядає справу відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти цього не заперечує позивач. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В.. зареєстрованого в реєстрі за № 1931. Згідно з даними довідки КП «Житловий ремонтно-експлуатаційний район №4» від 07.09.2015 року за № 3793, виданої [PERSON] квартира [ADDRESS], [PERSON] є власником даної квартири, де на даний час зареєстровані також [PERSON] та [PERSON] Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 30,9 кв.м., належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продаж [PERSON]. Номер запису про право власності - 10666194. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 694970821101. Судом також встановлено, що позивачем на адресу відповідачів надсилалися листи із вимогою про виселення та зняття з реєстрації до 01.11.2015 року, однак, такі були проігноровані [PERSON] та [PERSON] Одержання листів-вимог відповідачами підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно вимог ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані гарантії щодо непорушності також регламентовані у ст. 321 ЦК України За положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У розумінні ст. 379 ЦК УРСР житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При цьому, ст. 382 ЦК України визначає квартиру об'єктом права власності. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК УРСР обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Право власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки виникнення права власника квартири на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника житла права власності на цей будинок, припинення прав власності особи на будинок припиняє його право на користування житлом. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом як попереднім власником. Судом встановлено, що на момент набуття позивачем права власності на спірний будинок, сторони у справі не були членами сім'ї. Крім того, на момент розгляду справи відсутні будь-які докази наявності договірних зобов'язань між відповідачами у справі щодо найму жилого приміщення, які б зобов'язували нового власника, у даному випадку позивача у справі, продовжувати правовідносини щодо найму за договором в порядку ст. 170 ЖК УРСР Проте, позивач не може вільно розпоряджатися своєю власністю, так як, в її квартирі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] Враховуючи зміну попереднього власника квартири [PERSON] (відповідача у справі), за згоди якого вселено та зареєстровано [PERSON] (відповідача у справі) у спірній квартирі, а також перехід прав і обов'язків до нового власника [PERSON] (позивача у справі), в тому числі з можливістю розпорядження належним йому на праві власності нерухомим майном, відповідач [PERSON] втратив права власника та право користування цим майном, а оскільки позивач не має наміру щодо встановлення правовідносин з відповідачем [PERSON], які регулюються главою 59 ЦК України щодо найму спірного житла, у даного відповідача припинилось право користування квартирою. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Ужгородського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області зняти з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial