Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

17 травня 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Як підставу позову позивач зазначає, що оскаржуваний виконавчий напис був вчинений з порушенням позовної давності щодо заявлених вимог, а самі вимоги не є безспірними. З наведених вище мотивів та підстав просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 25 жовтня 2016 року, зареєстрований за №4710 про стягнення з позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 99 976,26 грн. заборгованості за кредитним договором №DNH4TP98000025 від 31 травня 2006 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач відзиву на позов не надав, його представник у судове засідання не прибув. Третя особа своєї позиції стосовно позову не надала, однак на вимогу суду надала копії матеріалів, які слугували підставою для видачі виконавчого напису. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач 22 вересня 2016 року звернувся до третьої особи із заявою про вчинення виконавчого напису по стягненню заборгованості із позивача у загальному розмірі 99 796,27 грн., з яких: тіло кредиту 11 658,66 грн., відсотки 27 362,59 грн., пеня 55 546,63 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процента складова) 4 728,39 грн. (а.с.22). Вказана заява була зареєстрована нотаріусом 25 жовтня 2016 року. До заяви були додані копії наступних документів: 1)заява позичальника про від 31 травня 2006 року про приєднання до договору по надання банківських послуг; 2)розрахунок заборгованості, яка виникла починаючи з 31 травня 2006 року; 3)письмова вимога про усунення порушень яка адресована позивачу; 4)список рекомендованих поштових відправлень з чеком про направлення пошти та описом вкладення; 5)статут банку, свідоцтво про його державну реєстрацію, витяг з ЄДР та довідка з ЄДРПОУ; 6)довіреність уповноваженого представника банку. Будь-яких інших документів нотаріусу банком не надавалося. За результатом розгляду вказаних документів, нотаріус видав банку виконавчий напис від 25 жовтня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №4710, яким постановлено стягнути з позивачем грошові кошти у розмірі 99 796,27 грн. При цьому нотаріус окремо зазначив, що стягнення здійснюється за період з 31 травня 2006 року по 08 вересня 2016 року. Надаючи правову оцінку вказаному виконавчому напису нотаріуса, суд зазначає наступне. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. У розглядуваному випадку судом встановлено, що вимоги банку, за яким був виданий виконавчий напис, ґрунтуються на заборгованості, яка виникла з 31 травня 2006 року, що підтверджується наданим банком розрахунком. Натомість виконавчий напис був виданий 25 жовтня 2016 року, тобто поза межами трьохрічного строку, який встановлений у ст.88 Закону України «Про нотаріат». При цьому до заяви про видачу виконавчого напису не було додано письмових доказів переривання строку позовної давності, наприклад за фактом звернення до суду, чи вчинення відповідачем особистих дій які підтверджують визнання боргу, або письмового договору про збільшення строку позовної давності, а тому у нотаріуса були відсутні правові підстави на власний розсуд обчислювати строк позовної давності поза загальних правил його обчислення. Не встановивши цих обставин у нотаріуса були відсутні правові підстави для висновку про переривання строку позовної давності, оскільки будь-яких доказів переривання цього строку банк не надавав. Крім того судом встановлено, що у липні 2010 року відповідач звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за цим самим кредитним договором. Судовим наказом від 28 липня 2010 року №2н-113/10 стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 58 330,40 грн. Отже, банк скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми заборгованості, а отже в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язання користуючись правом, яке було надано йому ч.2 ст.1050 ЦК України. Подальше скасування судового наказу ухвалою суду від 17 вересня 2010 року не свідчить про те, що банк не скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту. У постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року №310/11534/13-ц зроблений наступний правовий висновок. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Таким чином, у розглядуваному випадку, банк починаючи з дня звернення до суду у 2010 році не має права нараховувати позивачу відсотки за користування кредитом, а має лише право нараховувати три відсотки річних, які передбачені ст.625 ЦК України. Цього нотаріусом при видачі виконавчого напису враховано не було, що є також підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Оскільки судом встановлено, що вимоги за якими був виданий виконавчий напис ґрунтуються на заборгованості, яка виникла більше ніж протягом трьох років до дня видачі виконавчого напису, враховуючи, що банком не було надано нотаріусу беззаперечних доказів переривання строку позовної давності, або доказів збільшення строку позовної давності за письмовим договором, а також враховуючи неправомірність нарахування банком відсотків за кредитним договором після дострокового стягнення всієї суми заборгованості за правилами ч.2 ст.1050 ЦК України, суд дійшов висновку, що виконавчий напис був виданий неправомірно, а тому позовні вимоги слід задовольнити повністю. На підставі положень ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved