Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~19.06.2020 позивач ПрАТ «ВІСТЕК» звернувся до Артемівського міськрайонного суду з вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] шкоду в порядку регресу в розмірі 108\~543,76 грн. Обґрунтовуючи позов зазначено, що 10.09.2019 постановою Донецького апеляційного суду залишено без змін рішення Артемівського міськрайонного суду від 01.07.2019 по справі № 219/6579/18 про визнання незаконним та скасування наказу ПрАТ «ВІСТЕК» № 44 від 24.05.2018 «Про припинення трудового договору», яким поновлено [PERSON] на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті служби безпеки та стягнуто з ПрАТ «ВІСТЕК» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судового збору на суму, що загалом складає 91\~590,55 грн. Рішення суду першої інстанції в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць було допущено до негайного виконання: 02.07.2019 видано наказ № 160к/тр «Про поновлення на посаді [PERSON] » та здійснено платіж на рахунок [PERSON] в сумі 6 374,94 грн. Вказує, що вже після набранням рішення законної сили, позивач в частині стягнення грошових коштів виконав в повному обсязі (поступово були здійснені платежі 15.11.2019 на суму 10\~682,84 грн, 25.11.2019 на суму 24\~845 грн, 13.12.2019 на суму 18\~633, 04.05.2020 на суму 24\~925,16 грн, 07.05.2020 на суму 4\~584,36 грн). Загальна сума сплачених грошових коштів на виконання рішення суду разом зі сплаченим ЄСВ складає 108\~543,76 грн. Наказ № 44 від 24.05.2018 про припинення трудового договору з [PERSON] , що визнаний незаконним, був виданий та підписаний генеральним директором Товариства [PERSON] , який перебував на посаді з 01.06.2017 по 30.07.2019. Посилаючись на ст.ст. 65, 89 ГК України та положення статуту Товариства вважає, що в даному випадку відповідач повинен нести матеріальну відповідальність та обов`язок покриття шкоди, заподіяної підприємством. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.06.2020 за вказаною цивільною справою було відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 10.08.2020 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву відповідно до якої вимоги ПрАТ «ВІСТЕК» не визнає з тих обставин, що про розгляд справи № 219/6579/18 за позовом [PERSON] він не був обізнаний, під час її розгляду не приймав участь, не був залучений як третя особа. А тому, обставини, встановлений рішенням суду від 01.07.2019, не мають для нього юридичних наслідків при розгляді цього позову. Посилаючись на норми ч. 3 ст. 65 ГК України та п. 9.3.1 Статуту ПрАТ «ВІСТЕК», вважає, що позов повинен бути поданий Наглядовою радою, оскільки керівник підприємства їй підзвітний, а не ПрАТ «ВІСТЕК», а законодавство про працю, на яке посилається позивач, на нього не може розповсюджуватися, бо між ним та позивачем немає трудових відносин. Також вказує, що позивачем не надано належним доказів в обґрунтування своїх вимог - про те, що саме він підписував наказ № 44 від 24.08.2018 про припинення трудового договору з [PERSON] , бо не пам`ятає чи підписував він вказаний наказ чи ні. Щодо суми, яку просить стягнути позивач в рахунок відшкодування шкоди, відповідач зазначає, що вона є значно завищеною за рахунок того, що податки були сплачені не з суми призначених виплат, а окремо. Представник позивача Почтаренко А.І., яка діє на підставі довіреності № 318/36 від 26.03.2020, в судовому засіданні 18.12.2020 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити на підставах, викладених у позові. Згідно додаткових пояснень, поданих суду 25.09.2020, причиною звільнення [PERSON] послугував наказ роботодавця № 101 від 16.03.2018 «Про внесення змін до штатного розкладу» та на його підставі 19.03.2018 було видано наказ № 104 від 19.03.2018 «Про попередження працівників про звільнення в зв`язку зі скороченням штату підприємства». Позивач звертає увагу суду на те, що зазначені накази були видані та підписані відповідачем, який перебував на посаді генерального директора Товариства за контрактом, а в. о. [PERSON] був підписаний наказ № 44 від 24.05.2018 року, оскільки генеральний директор [PERSON] перебував у відрядженні. Позивачем підтримано позовні вимоги на підставі викладеного у позовній заяві та поясненнях. У судовому засіданні 19.08.2020 відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Просив клопотання про витребування доказів, подане 28.09.2020, не розглядати, оскільки документи щодо перебування у відрядженні генерального директора [PERSON] 24.05. 2018 надані суду. Надані представником відповідача заперечення свідчать про те, що позиція відповідача не змінилася: він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки наказ № 44 від 24.08.2018 про припинення трудового договору з [PERSON] не підписував [PERSON] . Просить не приймати додаткові пояснення, надані позивачем. Згідно ст. 174, 177, 183 ЦПК України суд не вбачає підстав для неприйняття додаткових пояснень, поданих позивачем 25.09.2020 до суду, оскільки до цих пояснень надані копії наказів № 44 від 24.05.2018, № 101 від 16.03.2018, № 104 від 19.03.2018 і вони можуть обґрунтовувати обставини, на які посилається позивач у позовній заяві. До того ж в матеріалах справи міститься доказ направлення цих пояснень відповідачу 24.09.2020 (арк. с.174-184). Враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини, за якими вважає, що позов не підлягає задоволенню\~з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до наказу (розпорядження) № 7 від 31.05.2017 на посаду Генерального директора ПрАТ «ВІСТЕК» за контрактом було призначено [PERSON] на період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2018 року включно (а.с.56). У Контракті найму на роботу генерального директора ПрАТ «ВІСТЕК» від 01.06.2017 визначено, що цей Контракт є трудовим договором та на його підставі між Генеральним директором [PERSON] та ПрАТ «ВІСТЕК» виникають трудові відносини (а. с. 59-62). Генеральний директор виконує функції та несе обов`язки, які згідно діючого законодавства поширюються на Товариства та закріплені за Генеральним директором (п. 2.5 Контракту). За згодою сторін контракт найму на роботу генерального директора ПрАТ «ВІСТЕК» був переукладений на новий 01 червня 2018 року на строк по 01 червня 2019 року включно на підставі рішення засідання Наглядової ради ПрАТ «ВІСТЕК» від 30.03.2018 (а.с.64-67,63). Згідно з протоколом засідання Наглядової ради ПрАТ «ВІСТЕК» від 31.05.2019 обрано на новий термін Генерального директора Товариства [PERSON] за його згодою, строком на 1 рік з 02.06.2019 по 01.06.2020 включно (а. с. 68). Контрактом від 31.05.2019 [PERSON] було найнято на посаду генерального директора ПрАТ «ВІСТЕК» на строк з 02 червня 2019 року по 01 червня 2020 року включно (а.с.68-72). Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ВІСТЕК» № 44 від 24.05.2018 [PERSON] звільнено з посади контролера на контрольно-пропускному пункті служби безпеки у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ч.1 ст.40 КЗпП України (арк.с.176). Згідно з рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року по справі № 219/6579/18 позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ВІСТЕК»» № 44 від 24 травня 2018 року «Про припинення трудового договору (контракту) за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті Служби безпеки Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ВІСТЕК»; стягнуто з ПрАТ «ВІСТЕК» на користь [PERSON] 84 045 грн 30 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 травня 2018 року до 01 липня 2019 року включно (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) та 6 000 грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Також стягнуто з ПрАТ «ВІСТЕК» на користь держави судовий збір в сумі 840 грн 45 коп. за вимоги майнового характеру та за вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 704 грн 80 коп. (а.с.17-33). Постановою Донецького апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу ПрАТ «ВІСТЕК» залишено без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року залишено без змін (а.с.8-16). У відповідності до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року по справі № 219/6579/18 наказом Генерального директора ПрАТ «ВІСТЕК» Дадашова О.С. від 02.07.2019 № 160к/тр [PERSON] було поновлено на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті служби безпеки підприємства з 02 липня 2019 року (а.с.34). Згідно з платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи (а.с.35-55), ПрАТ «ВІСТЕК» здійснювалися платежі на виконання рішення суду в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] , зокрема і сплачувалися ЄСВ, ПДФО та ВЗ (платіжні доручення № 946, 948, 950, 952 від 02.07.2019 5\~124,94 грн на користь [PERSON] , 1\~410 грн ЄСВ, 100 грн ВЗ, 1\~150 грн ПДФО; платіжні доручення № 2111, 2113, 2115, 2117 від 15.11.2019 8 600 грн на користь [PERSON] , 2\~349,86 грн ЄСВ, 160,22 грн ВЗ, 1\~922,62 грн ПДФО; платіжні доручення № 2144, 2146, 2148, 2150 від 25.11.2019 20 000 грн на користь [PERSON] , 5 465 грн ЄСВ, 373 грн ВЗ, 4 472 грн ПДФО; платіжні доручення № 2314, 2316, 2318, 2320 від 13.12.2019 15 000 грн на користь [PERSON] , 4 098 грн ЄСВ, 280 грн ВЗ, 3 353 грн ПДФО; платіжне доручення № 1525 від 04.05.2020 18\~925,16 грн на користь [PERSON] , платіжне доручення № 1529 від 04.05.2020 6 000 грн відшкодування [PERSON] моральної шкоди; платіжні доручення № 1540, 1541, 1542 від 07.05.2020 5\~175 грн ЄСВ, 352,64 грн ВЗ, 4\~231,72 грн ПДФО). Відповідно до протоколу засідання Наглядової ради ПрАТ «ВІСТЕК» від 27.05.2020 прийнято рішення про необхідність звернутися до суду про притягнення до майнової відповідальності [PERSON] в порядку регресу (а.с.73-74). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Даною статтею встановлено загальне правило відповідальності, згідно з яким на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Відшкодування шкоди, яка заподіяна підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу врегульовано нормами КЗпП України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно з ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. З матеріалів\~справи вбачається,\~що наказ\~№ 44\~підписано іншою\~особою \~в.\~о.\~керівника підприємства\~ [PERSON] ,\~а не\~ [PERSON] ,\~оскільки 17.05.2018\~року останнім\~видано наказз\~№ 125\~к «Про\~покладення обов`язків\~Генерального директора».\~Цим наказом\~ [PERSON] \~поклав виконання\~обов`язків Генерального\~тиректора ПрАТ\~«Вістек» на\~період його\~відсутності з\~21.05.2018\~року по\~25.05.2018\~року на\~технічного директора\~ [PERSON] .\~З цим\~наказом був\~ознайомлений [PERSON] \~18.05.2018,\~про що\~свідчить його\~підпис у\~наказі (арк.с.180). Твердження представника відповідача про те, що наказ підписано не [PERSON] , тому він не має нести відповідальність за незаконне звільнення [PERSON] є слушними. Представник відповідача також вважав, що позивач, подавши до суду позов щодо стягнення з відповідача суми 108543,76 грн. ввів в оману суд, а тому до керівника підприємства слід застосувати заходи процесуального примусу у виді штрафу. В свою чергу, представник позивача звернув увагу суду на те, що підписанню в.о. генерального директора АТ «Машинобудівний завод «Вістек» наказу про звільнення [PERSON] передували неправомірні дії саме [PERSON] , як директора підприємства: наказ про скорочення № 101 від 16.03.2018 «Про внесення змін до штатного розкладу» та № 104 від 19.03.2018 «Про попередження працівників про звільнення в зв`язку зі скороченням штату підприємства». Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У постанові суду апеляційної інстанції від 10.09.2019 року у справі № 219/6579/18 вказується, що вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача [PERSON] роботодавцем проведено безпідставно, без врахування його переважного права на залишення на роботі при вивільненні, за відсутності згоди виборного органу первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з ініціативи власника, не запропонувавши йому всі вакантні посади, в тому числі і тимчасово вакантні, що були наявні на підприємстві в період звільнення, з порушенням вимог п.1 ч.1 ст. 40, ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України, а тому визнав незаконним та скасував наказ (розпорядження) Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек»» № 44 від 24 травня 2018 року «Про припинення трудового договору (контракту) за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновив позивача на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті служби безпеки Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек»». Донецький апеляційний суд також зауважив, що суд першої інстанції встановив і відповідач не заперечував, що при скороченні штату роботодавець не розглядав наявність чи відсутність підстав про переважне право позивача на залишення на роботі, мотивуючи це тим, що нібито на підприємстві були скорочені усі працівники, які обіймали посади контролерів на КПП в службі безпеки підприємства. Як було встановлено судом, відповідач вибірково скоротив ці посади, водночас провадив прийом на роботу нових контролерів КПП. Тому, суд дійшов правильного висновку, що відповідач безпідставно звільнив з посади позивача, надав суду недостовірні відомості щодо проведення скорочення штату працівників служби безпеки, та при вивільненні працівників не виконав вимоги\~ст. 43 КЗпП України\~щодо вирішення питання про переважне право працівника [PERSON] на залишення його на роботі, який є учасником бойових дій, дістав на цьому підприємстві трудове каліцтво, та пропрацював на підприємстві з 14 жовтня 2005 року. Судом встановлено, що накази № 101 від 16.03.2018 та № 104 від 19.03.2018 не визнавалися незаконними та не скасовані станом на час розгляду даної справи. Так, згідно з наказом повинні бути внесені з 25.05.2018 року до штатного розпису технічних працівників та робітників служби безпеки зміни, серед яких за п.1.2. слід було виключити з штатного розпису 28 штатних одиниць контролерів на контрольно - пропускному пункті 1-го класу з виконанням обов`язків сторожа з окладом 4500 грн. в місяць. Цим наказом зобов`язано начальника відділу з управління персоналом [PERSON] підготувати проект наказу «про попередження працівників про наступне звільнення, у зв`язку зі скороченням штату» у зв`язку із змінами а організації праці служби безпеки. Судом також вивчений наказ № 104 від 19.03.2018 року з якого вбачається, що про наступне звільнення попереджається вже не 28, як вказано у попередньому наказі, а 30 контролерів на контрольно - пропускному пункті і серед них позивач у справі № 219/6579/18 [PERSON] . Суд першої інстанції тоді встановив, що встановити чи входив до кола осіб, які підлягали скороченню за наказом № 101 саме [PERSON] не є можливим, оскільки попереджаючи про наступне звільнення 30 осіб замість 28 осіб, які підлягали скороченню за наказом № 101, відповідач не надав суду жодного наказу, який би підтверджував правомірність попередження про наступне звільнення з боку відповідача відносно двох осіб, зазначених у списку попередження без посилань на жодний наказ по підприємству. Хоча факт попередження про наступне звільнення 22.03.2018 року [PERSON] не заперечував та це підтверджується персональним повідомленням про наступне звільнення. Як зазначено у постанові Пленуму ВССУ № 12 від 11 грудня 2015 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю»,\~відповідно до п.8 ч.1 ст.134\~і ст.237 КЗпП України\~матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій. У даній справі суду не надано належних і допустимих доказів того, що саме протиправні дії [PERSON] призвели до незаконного звільнення [PERSON] . Тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed