Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

17 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В позовній заяві зазначає, що вона через мережу інтернет знайшла рекламу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про пропозицію передачі мінітрактора ДТЗ-244. Зателефонувавши за номером телефону, що був зазначений на сайті, вона розмовляла із представником лізингової компанії, яка запропонувала приїхати у м.Львів для укладення договору фінансового лізингу 10.02.2016 року, прибувши в офіс лізингової компанії у м.Львів представник компанії вказала, що перед укладенням договору їй необхідно оплатити перший внесок у розмірі 10% від вартості автомобіля та надала для підпису договір. В той же день у м.Львів по вул.Личаківська,24а, у відділенні «А-банку» позивачем було оплачено перший внесок (10% від вартості предмета лізингу) в сумі 20000 гривень, що підтверджується копією квитанції. Цього ж дня, між позивачем та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №004103 від 10.02.2016 року. Договір зі сторони відповідача було підписано представником [PERSON], яка діяла на підставі довіреності №94 від 10.02.2016 року. Вищевказана особа надала для підпису договір та фактично не надала можливості уважно перечитати його перед підписанням, постійно переконуючи у вигідності даного договору та наполягала на швидкому підписанню договору. Укладаючи договір, позивач мала на меті отримати у користування мінітрактор ДТЗ-244, користуватися ним і сплачувати поступово його вартість і придбати цей мінітрактор. У тому, що укладала саме такий договір, її запевнила представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Представник товариства запевнила, що вона отримає мінітрактор на протязі трьох днів після сплати першого внеску. Пояснила, що після отримання трактора, вона щомісячно повинна сплачувати певну суму коштів на протязі одного року. Хоча в дійсності виявилось зовсім не так. Незважаючи на те, що перший внесок було внесено, ні через три дні, ні через тиждень з моменту укладення Договору, позивач ніякого мінітрактора так і не отримала. У зв'язку з цим, 18 березня 2016 року вона надіслала, на адресу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», заяву про повернення коштів з інформацією про картковий рахунок, на який можна повернути сплачені нею кошти. 13.04.2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» направила їй листа №536 яким, її було повідомлено про те, що згідно з умовами договору, який вона підписала 10.02.2016 року, сплачені кошти їй не повертаються. За умовами вищезазначеного договору до отримання трактора позивач повинна сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Такі умови договору є несправедливими, представником лізингової компанії не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач вважала, що це часткова оплата вартості мінітрактора. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала їй достовірної інформації, завірила її в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Укладений договір вважає таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови договору вважає несправедливими та такими, що істотно порушують її права, оскільки під час укладання договору представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» надала хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг відповідачем. Позивачу не роз'яснили, що сплачена сума 20000,00 гривень є не авансовим платежем, а комісією за організацію та оформлення договору. Пункт 12.12. договору про неповернення комісії за організацію у випадку розірвання договору є несправедливим. Також вважає несправедливими умови п. 8.2.1 договору про встановлення першого лізингового платежу, що складається не тільки з авансового платежу у розмірі не 10%, а 50% від вартості предмету лізингу, але й з комісії за організаційні заходи, яка становить 10% від вартості предмету лізингу, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Також у перший лізинговий платіж включено 3% від вартості предмету лізингу, як комісія за передачу предмету лізингу (який фактично ще не переданий). Під час підписання договору та специфікації не було досягнуто угоди відносно предмету лізингу, оскільки згідно Додатку №3 до Договору, мінітрактор ДТЗ-244 не визначений індивідуальними ознаками, а саме: не вказано його виробника, комплектацію, рік випуску, колір тощо. Згідно з п. 8.12 лізингоодержувачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлено відповідальність у вигляді розірвання договору і неповернення вже сплачених платежів. Пунктом 3.4. передбачено про заміну предмету лізингу в обов'язковому порядку і необумовлено можливості відмови лізингоодержувача від такої заміни. Пунктом 4.3.5. передбачено розірвання договору в односторонньому порядку при цьому не повідомляючи про це лізингоодержувача. Пунктом 5.4. передбачається обов'язок лізингоодержувача доплачувати по авансовому платежу при збільшенні ціни мінітрактора, а лізингодавець не несе обов'язок повертати кошти при зменшені ціни. У пунктах 8.2.2, - 8.2.4, вміщенні незрозумілі розрахунки і формули, визначення щодо видуманих і неіснуючих коефіцієнтів, що лише заплутує і не дає можливості визначитись з справжньою ціною послуги. У пункті 8.6 передбачено можливість сплати ще додаткових платежів. Також п. 8.12 передбачено можливість коректування вартості предмету лізингу і розривання в одностороньому порядку договору у разі відмови. Пунктом 10.3 передбачено виключне право по вибору страхувальника і вчинення дій по страхуванню лізингодавцем. Пунктом 12.2 передбачена сплата штрафу за невідомо, як вираховуваних прострочень сплати. Також п. 12.2 передбачає можливість розривання договору з ініціативи лізингодавця через несплату видуманих штрафів, а згідно п. 12.6 ще й витрати на повернення мінітрактора несе лізингоодержувач, а пункт 12.12 передбачає ще й штраф за можливість дострокового розірвання договору. Отже вважає, що умови договору (п.п. 4.3.5, 5.4, 8.2.1., 8.2.2, 8.2.3, 8.2.4, 8.6., 8.12, 10.3, 12.2, 12.5, 12.6, 12.12), є такими, що вносять істотний дисбаланс між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», а обов'язки викладені таким чином, що складені на шкоду лізингоодержувача. Просила постановити рішення, яким визнати недійсним договір фінансового лізингу №004103 від 10 лютого 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (ЄДРПОУ 38865527) та [PERSON] жителькою с.Криве, Радехівського району Львівської області (ідентифікаційний код [NUMBER]); стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (ЄДРПОУ 38865527) на її користь кошти в розмірі 20 000 (двадцять тисяч гривень) 00 копійок. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив постановити рішення про задоволення позовних вимог. Представник відповідача у судове засідання не з»явився повторно, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду даної справи, своїм правом направити до суду свого представника не скористався, подав письмові заперечення на позов та просив позовні вимоги залишити без задоволення. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Суд встановив, що 10 лютого 2016 року між [PERSON] та Товариством обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» було укладено у простій письмовій формі Договір фінансового лізингу №004103 з додатками, за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді мінітрактора ДТЗ-244 та передати цей трактор у користування позивача, яка у свою чергу зобов'язалась сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 2512 гривень 22 копійки щомісяця. Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати мінітрактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат (а.с.8-18). На виконання правочину, позивач 10 лютого 2016 року сплатила відповідачу в безготівковій формі кошти у сумі 20 000 (двацять тисяч) гривень із призначенням платежу реєстраційний платіж згідно Договору фінансового лізингу №004103 від 10.02.2016 року (а.с.18). Згідно преамбули Договору фінансового лізингу №004103 від 10.02.2016 року у пункті 2 Договору в частині визначення термінів: є передбачено лише авансовий платіж - сума, яка відшкодовує частину вартості предмету Лізингу, в розмірі вказаному в Додатку №1 до даного договору, сплачена Лізенгоодержувачем на рахунок Лізингодавця до дати передачі предмету Лізингу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції та сплату. Розмір авансового платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Таким чином сплата авансового платежу позивачем здійснювалася в межах та на підставі умов Договору фінансового лізингу №004103 від 10.02.2016 року. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та двох чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Двох чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно вимог ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97- ВР фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В силу вимог п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Таким чином обов'язковому ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. За таких обставин відповідачу в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України слід було б довести те, що надаючи позивачу послуги з фінансового лізингу, відповідач тим самим не здійснював діяльності з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від позивача та фізичної особи. Суду відповідачем докази на підтвердження даних обставин, а також докази наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності надані не були. Суд, проаналізувавши умови спірного правочину, дійшов висновку, що укладений 10 лютого 2016 року між [PERSON] та Товариством обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» за своєю правовою природою є саме договором фінансового лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В силу вимог ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У відповідності до ч. 1 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до висновків Верховного Суду України, зроблених у своєму узагальненні від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством. Суди повинні перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялася сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним (невідповідність умовам законодавства). У кожному конкретному випадку суддям необхідно встановлювати, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення. Згідно абзаців 1,3 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 Верховний Суд України зазначив, що окрім того, згідно пункту 4 частини першої ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст.4 цього ж Закону). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦПК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. За правилами ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Суд встановив, що договір фінансового лізингу від 10 лютого 2016 року, укладений між [PERSON] та Товариством обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» нотаріально посвідчено не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення, оскільки рухомим майном, яке є його предметом, виступає саме транспортний засіб, а не інше майно, а відтак, укладений між позивачем та відповідачем Договір фінансового лізингу №004103 від 10 лютого 2016 року лише у простій письмовій формі є нікчемним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на те, що укладений між позивачем та відповідачем Договір фінансового лізингу №004103 від 10 лютого 2016 року є нікчемним, суд приходить до висновку про необхідність застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом зобов'язання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину, тобто стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень. В силу вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За таких обставин правочин, вчинений юридичною особою без ліцензії на провадження діяльності, яка підлягає обов'язковому ліцензуванню належить до оспорюваних правочинів та міг би бути визнаний судом недійсним за умов заявлення позивачем позову про це та відсутності встановлення його нікчемності. Однак, судом у даній справі встановлена саме нікчемність вчиненого між позивачем та відповідачем правочину, тобто, недійсність правочину, яка встановлена законом. А виходячи з положень ч.2 ст.215 ЦК України, визнання ще й недійсним нікчемного правочину судом не вимагається. Узагальнюючи наведене, суд робить висновки про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково. З огляду на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, судові витрати покладаються на відповідача, відповідно до ч. 3 ст.88 ЦПК України, які підлягають стягненню в дохід держави розмірі 551 гривні 20 копійок.

Outcome: partial