Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

17.11.2020 позивач пред`явив позов до відповідача, у якому просив скасувати постанову державного нотаріуса Червоноградської державної нотаріальної контори Стеців Марії Романівни від 06.11.2020 №46-02-30 про відмову [PERSON] та [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії: посвідчення договору дарування 7/12 частин квартири за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON] .. Також просив зобов`язати державного нотаріуса посвідчити вказаний договір дарування та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову зазначили, що позивач [PERSON] є власником 1/4 частки вказаної квартири в порядку приватизації, та 1/24 - в порядку спадкування після смерті свого сина [PERSON] , який помер [INFO] . Ця квартира також належить по 1/4 частині третім особам [PERSON] та [PERSON] .. Крім того [PERSON] також успадкувала 1/24 частину зазначеної квартири в порядку спадкування після смерті свого сина [PERSON] .. Також спадкоємцями на його частку в розмірі 1/4 частини вказаної квартири набутої в порядку приватизації, крім батьків, є його неповнолітні діти від другого шлюбу з третьою особою [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , з урахуванням частки від якої відмовилась в користь [PERSON] їхня мати, дружина померлого [PERSON] . У померлого є ще одна повнолітня дитина від першого шлюбу яка до спадкоємства не закликалась. [PERSON] вже належить на праві власності ј частка цієї квартири. Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] мають намір передати [PERSON] частки, що належать їм, (по ј в порядку приватизації та по 1/24 в порядку спадкування) шляхом укладення договору дарування. 06.11.2020 державним нотаріусом Стеців М.Р. постановою відмовлено їм у посвідченні договору дарування 7/12 частин квартири у зв`язку із необхідністю подати витяг з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради щодо дозволу на укладення вказаного договору дарування, оскільки право користування та право власності у відчужуваному житлі мають неповнолітня [PERSON] [INFO] , малолітній [PERSON] , [INFO] , малолітній [PERSON] . На підставі статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» вважають, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. Позивач вказує, що він та його дружина не є батьками або особами які їх замінюють відносно неповнолітньої [PERSON] [INFO] , малолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітнього [PERSON] , [INFO] .. Тому вони мають право розпоряджатися своїми частками належними їм на праві власності без попереднього дозволу органу опіки та піклування на проведення його відчуження, до яких їхні внуки на період спірних правовідносин не мають жодного відношення. Фактично йдеться лише про збільшення донькою - співвласником [PERSON] частки у праві власності на вказану квартиру без порушення будь-яких прав дітей (право власності чи прав користування). Вважають, що укладення та посвідчення договору дарування не суперечить чинному законодавству України, попередній дозвіл органу опіки та піклування на проведення відчуження вказаних часток не вимагається. Тому вказана постанова державного нотаріуса № 46-02-30 від 06.11.2020, якою відмовлено [PERSON] та [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії є неправомірною, такою що не відповідає вимогам матеріального права і підлягає скасуванню і нотаріуса слід зобов`язати посвідчити вказаний у позові договорі дарування. 26.04.2021 сторони та треті особи в судове засідання не з`явились. [PERSON] , як третя особа та представник позивача [PERSON] , подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Державний нотаріус Червоноградської державної нотаріальної контори Стеців М.Р. подала заяву про розгляд справи у її відсутності та представника нотаріальної контори, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - [PERSON] - подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 211, ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Оцінивши докази, вивчивши матеріали справи, суд встановив таке. Позивач [PERSON] , 1951 р.н., проживає у [ADDRESS] , є пенсіонером, інвалідом III - групи, в зв`язку з професійним захворюванням. У вказаній квартирі разом з ним проживає його дружина - третя особа [PERSON] , та його донька - третя особа [PERSON] , інвалід III - групи, з дитинства, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб, про народження, паспортів та посвідчень. Як вбачається із копії свідоцтва про право власності від 09.12.2008 квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка) та [PERSON] (син). Тобто зазначені вище особи є власниками по 1/4 частки цієї квартири в порядку приватизації. [INFO] син позивача [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Померлому [PERSON] на час смерті належала ј частка у зазначеній квартирі. Спадкоємцями на цю частку після його смерті є батьки (позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] ), а також неповнолітні діти від другого шлюбу: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Отже, позивач [PERSON] та його дружина - третя особа [PERSON] набули право власності по 1/24 частки квартири в порядку спадкування після смерті свого сина [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину від 04.06.2020 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач разом із дружиною звернулись до нотаріуса із наміром передати [PERSON] свої частки (по ј в порядку приватизації та по 1/24 в порядку спадкування) шляхом укладення договору дарування. З копії постанови державного нотаріуса Стеців М.Р. від 06.11.2020 встановлено, що їм було відмовлено у посвідченні договору дарування 7/12 частин квартири у зв`язку із необхідністю подати витяг з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради щодо дозволу на укладення вказаного договору дарування, оскільки право користування та право власності на у відчужуваному житлі мають неповнолітня [PERSON] [INFO] , малолітній [PERSON] , [INFO] , малолітній [PERSON] . Як вбачається із довідки про склад сім`ї від 12.06.2020 №6342 у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , та [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), та неповнолітня дочка померлого сина [PERSON] , [INFO] .. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Згідно із ст.5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству У країни або міжнародним договорам. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов`язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов`язково обґрунтовуватися причини такої відмови. Підстави відмови нотаріуса або посадової особи у вчиненні нотаріальних дій визначаються ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому рядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних і повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі; в інших випадках, передбачених Законом України «Про нотаріат». Даний перелік є вичерпним. Аналогічні положення містить стаття 1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. До осіб, що замінюють батьків та мають обов`язки щодо дитини, відповідно до положень СК України належать: 1) опікун (частина четверта статті 249 СК України); 2) піклувальник (частина четверта статті 249 СК України); 3) особа, що усиновила чи удочерила (частина четверта статті 232 СК України); 4) патронатний вихователь (стаття 255 СК України); 5) прийомні батьки (частина друга статті 256-2 СК України); 6) батьки-вихователі дитячого будинку (частина друга статті 256-6 СК України); 7) фактичний вихователь, особа, яка взяла у свою сім`ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування (стаття 261 СК України). Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 385/1598/18. Системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуженням здійснюється батьками або особами, які їх замінюють. Обставини та докази у справі дають суду підстави для наступних висновків. Позивач та його дружина є дідом та бабою неповнолітніх, які зареєстровані у спірній квартирі, не є особами, що замінюють їх батьків, тобто не зобов`язані утримувати та забезпечувати неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Тому для нотаріального посвідчення договору дарування частини квартири згоди органу опіки і піклування не вимагається. Таким чином укладення та посвідчення договору дарування не суперечить чинному законодавству України, попередній дозвіл органу опіки та піклування на проведення відчуження вказаних часток не вимагається. Тому вказана постанова № 46-02-30 від 06.11.2020 року державного нотаріуса Червоноградської ДНК Стеців М.Р., якою відмовлено [PERSON] та [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії: посвідчення договору дарування 7/12 частин квартири за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON] є неправомірною, такою що не відповідає вимогам матеріального права і підлягає скасуванню. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Тому суд дійшов висновку про підставність вимоги позивача щодо скасування оспорюваної постанови нотаріуса. Щодо вимоги про зобов`язання нотаріуса посвідчити договір дарування, надаючи правову оцінку фактичним обставинами справи, суд звертає увагу на таке. Згідно із ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У частині першій статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваної постанови нотаріуса) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Аналіз статті 71 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваної постанови нотаріуса) свідчить, що законодавець не пов`язує видачу свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні із спливом строку на прийняття спадщини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції. Наведене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі № 761/36415/18. Враховуючи наведене, позовна вимога про зобов`язання нотаріуса посвідчити договір дарування до задоволення не підлягає. Тому позов необхідно задовольнити частково. У зв`язку з частковим задоволенням позову, у відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача у користь позивача.

Outcome: partial