Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-05 00:00:00

18 грудня 2014 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість зі сплати орендних платежів та зобов'язати їх повернути їй предмет оренди. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням з боку відповідачів умов укладеного між нею та відповідачами договору оренди металевого кіоску від 01 серпня 2012 року, а саме відмовою відповідачів сплатити заборгованість з орендних платежів за користування предметом оренди, а також відмовою повернути їй предмет оренди у зв'язку з припиненням строку дії договору оренди (а.с.1-2). Відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України, відповідач - [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на предмет оренди, посилаючись на те, що набув це право на законних підставах, зокрема відповідно до умов договору оренди від 01.08.2012р., укладеного із позивачем. В судовому засіданні 30 грудня 2014 року ухвалою суду зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом. В судові засідання, призначені на 30 грудня 2014 року та повторно на 6 січня 2015 року позивач за первісним позовом - [PERSON] не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про що свідчать розписки з її підписом. 6 січня 2015 року, в судовому засідання представник відповідача за первісним позовом [PERSON] наполягав на залишенні первісного позову без розгляду, оскільки позивач [PERSON] повторно не з'явилася до суду, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена. 6 січня 2015 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] підтримав свої позовні вимоги та просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судові засідання, призначені на 30 грудня 2014 року та на 6 січня 2015 року не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчать відповідні розписки. Треті особи без самостійних вимог - [PERSON] та представник територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради в судові засіданні не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені також належним чином, про що свідчать відповідні відмітки. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України та розгляду справи в заочному порядку. Суд, вислухавши пояснення представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що 1 серпня 2012 року між відповідачем [PERSON] та третьою особою - [PERSON] і позивачем - [PERSON] був укладений договір оренди (далі - Договір оренди), за умовами якого [PERSON] зобов'язалась передати [PERSON] разом з [PERSON] у тимчасове платне користування на умовах оренди належний їй металевий кіоск у розібраному вигляді строком до 01 серпня 2014 року (а.с.5-9). Відповідно до п. 4.1 договору оренди передача майна в оренду згідно з цим договором оформляється шляхом підписання акту приймання-передачі. Орендодавець зобов'язується передати орендарям майно за актом приймання-передачі протягом 3 календарних днів з моменту укладання цього договору. 1 серпня 2014 року предмет оренди був переданий відповідачам у користування, що підтверджується актом приймання-передавання, який був підписаний сторонами договору оренди від 01 серпня 2012 року. Відповідно до п.п. 3.1, 3.3 Договору оренди відповідачі за первісним позовом зобов'язані були сплачувати орендні платежі за користування предметом оренди з розрахунку 2000 грн. за один місяць користування предметом оренди в строк до 25 числа останнього у кварталі місяця. Судом встановлено, що [PERSON] разом з [PERSON] своєчасно та у повному обсязі сплачували орендні платежі за користування предметом оренди всього, що підтверджується наявними у справі доказами, зокрема складеними відповідачем [PERSON] розписками про отримання від відповідачів грошових коштів, а саме: від 05.10.2012р. на суму 4000 грн.; від 14.01.2013р. на суму 6000,00 грн.; від 10.04.2013р. на суму 6000,00 грн.; від 05.07.2013р. на суму 6000,00 грн.; від 09.10.2014р. на суму 6000,00 грн.; від 12.01.2014р. на суму 6000,00 грн. від 07.04.2014р. на суму 6000,00 грн. та від 25.06.2014р. на суму 8000,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання заперечував щодо наявності між ним та [PERSON] домовленості про збільшення орендної плати з 01 квітня 2014 року, оскільки така домовленість не була оформлена у спосіб, визначений законом та умовами договору оренди. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, серед іншого, є договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Як вбачається з положень про найм (оренду) в Цивільному кодексі України, істотними умовами договору найму (оренди) є умови про предмет договору найму, плату за користування майном, строк договору найму. Зі змісту Договору оренди вбачається, що сторони у простій письмовій формі досягли всіх істотних умов цього договору, тому він є укладеним та відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 3.4 Договору оренди розмір орендної плати може переглядатися за письмовою згодою сторін протягом терміну оренди у разі виникнення умов (обставин), що прямо або опосередковано мають вплив на вартість майна та є підставою для збільшення орендної плати (інфляція та інш.). За змістом ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що відповідно до п.8.3 Договору оренди сторони дійшли згоди, що будь-які зміни та доповнення до цього Договору є дійсними та такими, що набули чинності, з моменту підписання сторонами відповідних угод. Таким чином, зважаючи на те, що Договір оренди був укладений у простій письмовій формі, а також на положення п. 8.3 Договору оренди, будь-які зміни до його умов є дійсними та обов'язковими для його сторін за умови їх викладення у письмовій формі та відповідно підписання сторонами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Разом з тим, відповідач [PERSON] не надала жодних доказів внесення будь-яких змін до умов Договору оренди у письмовій формі, у зв'язку з чим у [PERSON] та [PERSON] не виникло жодних зобов'язань перед орендодавцем [PERSON] в частині внесення орендних платежів, крім тих, що були викладені у Договорі оренди. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про повне виконання орендарями [PERSON] та [PERSON] своїх зобов'язань щодо сплати орендних платежів відповідачу [PERSON] Судом також встановлено, що 01 березня 2014 р. між відповідачем [PERSON] та третьою особою - [PERSON] і позивачем - [PERSON] були внесені зміни до Договору оренди, які були оформлені у письмовій формі у вигляді Додаткової угоди № 1 від 01 березня 2014р. (далі - Додаткова угода) до Договору оренди. Факт підписання цієї угоди представником позивача за первісним позовом не заперечувався. Згідно п. 1 Додаткової угоди розділ 9 Договору оренди був доповнений п. 9.6 наступного змісту: «майно, що є предметом оренди за цим договором, переходить у власність [PERSON], за умови, що Орендарі внесли Орендодавцю всю належну йому орендну плату за весь термін оренди. [PERSON] вважається таким, що набув права власності на предмет оренди у день сплати орендних платежів у повному обсязі за весь строк оренди». Вказаною додатковою угодою розділ 8 договору був також доповнений п. 8.13 наступного змісту: «договір оренди вважається припиненим з моменту набуття Орендарем - [PERSON] права власності на предмет оренди в порядку, визначеному п.9.6 цього Договору». Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами на підставі Договору оренди, з урахуванням змін, внесених на підставі Додаткової угоди, суд враховує наступне: Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За своїми ознаками Договір оренди, з урахуванням змін, викладених у Додатковій угоді, є змішаним договором, який містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 762 ЦК України наймач зобов'язаний здійснювати плату за користування майном у розмірі, встановленому договором найму. Відповідно до 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі. Як вбачається з умов Договору оренди загальний розмір орендних платежів за весь строк користування предметом оренди був погоджений сторонами як ціна, за якою позивач [PERSON], як покупець придбає предмет оренди у власність. Як було встановлено судом позивач - [PERSON] та третя особа - [PERSON] у повному обсязі виконали свої зобов'язання за Договором оренди в частині сплати орендних платежів, при цьому остаточний платіж був внесений позивачем [PERSON] 25 червня 2014 року, що підтверджується відповідною розпискою відповідача [PERSON] Таким чином, позивач [PERSON] у повному обсязі виконав свої зобов'язання як орендар та як покупець спірного майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача за договором виникає з моменту передавання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами Додаткової угоди до Договору оренди був визначений порядок набуття права власності на предмет оренди, який не передбачав складання окремих документів на підтвердження передавання предмету оренди позивачу, до того ж предмет оренди перебував у його володінні та користуванні згідно умов Договору оренди. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивач набув у власність предмет договору оренди, а саме: металевий кіоск з 25 червня 2014 року. Відповідно до ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Судом встановлено що умовами п. 9.6 Договору оренди, з урахуванням змін, викладених у Додатковій угоді, сторони домовились, що Договір оренди припиняє свою дію з моменту набуття [PERSON] права власності на предмет оренди. Відтак, з моменту набуття позивачем права власності на предмет оренди, а саме 25 червня 2014 року, припинились зобов'язання сторін як орендаря та орендодавця,а також припинились права відповідача [PERSON], як власника металевого кіоску. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково, тоді як при оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, який полягає в усуненні невизначеності у відносинах між суб'єктами, створення необхідних умов для його реалізації та запобігання з боку третіх осіб дій, що перешкоджають його нормальному здійсненню. До того ж такий спосіб захисту порушеного права як визнання права власності передбачений ст. 392 ЦК України, зокрема власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Дії відповідача [PERSON], які були направлені на повернення у власність спірного майна, на думку суду, є обставиною, що свідчить про наявність у позивача підстав для звернення до суду з позовом у порядку статті 392 ЦК України та наявності передбачених законом підстав для його задоволення. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків встановлених законом. З наданих представником позивача пояснень вбачається, що з 01 липня 2014 року позивачем, як власником спірного майна була проведена реконструкція металевого кіоску, за наслідком якої була створена нова річ, а саме: будівля торгівельного комплексу літ. А-1 загальною площею 88,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка відповідно до даних технічного паспорту, складається з №1 - приміщення, площею 10,2 кв.м., № 2 - приміщення, площею 19,4 кв.м.; № 3 - приміщення, площею 41,1 кв.м.; №4 - коридор, площею 15,4 кв.м.; №5 -санвузол, площею 1,1 кв.м.; №6 -санвузол, площею 1,1 кв.м. Відповідно до ст. 332 ЦК України, переробкою є використання однієї речі, в результаті чого створюється нова річ. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що у зв'язку з проведеною ним переробкою спірного майна - металевого кіоску, в результаті чого ним була створена нова річ - будівля торгівельного комплексу, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на набуте ним за Договором оренди майно, як на нову річ, створену за результатом переробки спірного майна. Разом з цим, суд враховує висновок за результатами проведеного технічного обстеження будівельних конструкцій торгівельного комплексу літ. А-1 загальною площею 88,3 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], складений експертом Зоріним П.М., згідно якого за результатами проведеного технічного обстеження об'єкта - конструкції торгівельного комплексу літ. А-1 загальною площею 88,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] - відповідають вимогам надійності безпечної експлуатації і його безпечна експлуатація можлива. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи, що спірне майно, яке відповідає будівельним нормам та правилам і знаходиться в нормальному стані придатному до подальшої його експлуатації, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у заявлений позивачем спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved