Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

19 грудня 2018 року позивач [PERSON] , звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області, про визнання договору купівлі - продажу недійсним, відповідно до якого просить суд: визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, укладеного у територіальному сервісному центрі № 5143 регіонального сервісного центру МВС України між [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 05.12.2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . У період шлюбу, за спільні кошти подружжя було придбано автомобілі, а саме: автомобіль «TATA LPT 613», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] , який був придбаний 22.04.2015 року за 10 000 доларів США та автомобіль «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] , який був придбаний 20.04.2016 року за 10 000 доларів США. Вказані автомобілі були зареєстровані на відповідача. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/5023/18 від 13.09.018 року, визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину автомобіля «TATA LPT 613», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] ; визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину автомобіля «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] . Проте, при зверненні нею до територіального сервісного центру № 5143 МВС України для реєстрації за нею права власності на 1/2 частину вказаних вище автомобілів було виявлено, що автомобіль «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] був відчужений [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу № 5143/2019/968319 від 02.06.2018 року на ім`я [PERSON] , однак вона згоди на продаж їх спільного з відповідачем автомобілю MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] не надавала, а тому з наведених вище підстав його слід визнати недійсним. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Мотиви своєї незгоди виклала у письмовому відзиві від 25.03.2019 року, згідно якого вказала, що про зазначений договір купівлі-продажу автомобілю MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] позивачу було достеменно відомо і дане рішення було спільним рішенням подружжя. Таке рішення було прийнято за спільною домовленістю, у зв`язку із тим, що АТ «Одесаобленерго» Білгород-Дністровський РЕМ було складено Акт про порушення № 8005794 правил користування електричною енергією за місцем мешкання їх з позивачем родини, внаслідок чого була застосована фінансово-господарська санкція за порушення користування електроенергією в розмірі 21612,31 грн і для її сплати були потрібні гроші. Решту коштів було витрачено для вирішення побутових питань. Відповідач продав автомобіль за стандартною процедурою через спеціалізоване підприємство на підставі договору купівлі-продажу. Обов`язкової письмової згоди дружини, якщо вона не зазначена у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, така процедура не потребує, саме тому, посадова особа регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області засвідчила зазначений договір своїм підписом. Більш того, відповідач звертає увагу суду, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. У зв`язку із цими обставинами позовна заява щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним є безпідставна та незаконна. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у відсутність її представника. Разом з тим, матеріали справи містять її письмові пояснення, згідно яких вона детально розписує процедуру державної реєстрації /перереєстрації/ транспортних засобів, тим самим стверджуючи, що зі змісту проаналізованої інформації не вбачаться, що будь-якими діями або бездіяльністю посадових осіб РСЦ МВС в Одеській області були порушені права позивача [PERSON] . Вислухавши пояснення позивача, представника позивач, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно з 05.12.2003 позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . /л.с.8/. За період шлюбу сторонами було придбані два автомобілі, а саме: автомобіль «TATA LPT 613», 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , реєстрація з 22.04.2015 року на підставі довідки-рахунок та автомобіль «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , реєстрація з 20.04.2016 року на підставі договору купівлі-продажу. Наведене вище підтверджується копією листа-відповіді з Територіального сервісного центру 5143 № 5143/735 від 22.5.2018 року./ л.с.9/. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/5023/18 від 13.09.2018 року вирішено визнати автомобіль «TATA LPT 613», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] та автомобіль «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину автомобіля «TATA LPT 613», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] ; визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частин автомобіля «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер [NUMBER] . Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою : [ADDRESS] судовий збір 704, 80 грн. на користь [PERSON] . В частині вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат пов`язаних з оплатою послуг адвоката - відмовлено /л.с.12-13/. Проте, при зверненні позивачем до Територіального сервісного центру 5143 з метою реєстрації права власності належної їй частини автомобіля «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , їй було відмовлено з наступних підстав. Як вбачається з листа № 31/15/5143-1484 від 27.11.2018 року з Територіального сервісного центру 5143 повідомлено, що згідно Єдиного державного реєстру МВС станом на 27.11.2018 року транспортний засіб марки «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску значиться в зареєстрованих на ім`я [PERSON] по договору купівлі-продажу від 02.06.2018 року. /л.с.10/. Матеріали справи містять і саму копію договору купівлі-продажу 5143/2018/968319 транспортного засобу від 02.06.2018 року, за яким [PERSON] продав [PERSON] автомобіль марки «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску за 49 000 грн./л.с.11/. За результатами аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України, що приєднані в якості наданих пояснень третьою особою, станом на 19.03.2019 року власником автомобілю марки «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску є [PERSON] . Позивач вказує на недійсність правочину у зв`язку із тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що відчужений одним з подружжя без надання письмової згоди іншого. Згідно з пунктом 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Той самий юридичний зміст містить норма, викладена у статті 63 Сімейного кодексу України: «дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності». Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Також, згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Коментована стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсильну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Проте, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. До засад цивільного законодавства, визначених ст. 3 ЦК України, відноситься, зокрема, добросовісність. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК України). Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ неодноразово робив висновок щодо такого застосування норм права (правові позиції у справах за №6-7цс15 від 08.04.15., №1622цс15 від 07.10.15., №6-1568цс15 від 21.10.2015., №6-1912цс15 від 27.01.16, та правовий висновок у справі за №6-1743цс16 від 05.07.2017.). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Враховуючи усе вищенаведене, а саме те, що позивачем не надано суду жодного належного доказу того, що відповідач [PERSON] /третя особа контрагент за спірним правочином/ при укладанні договору купівлі-продажу від 02.06.2018 року з [PERSON] знала чи не могла не знати, що відчужуваний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що мало б можливість застосування наслідків недійсності правочину виходячи із правових позицій ВСУ, взявши до уваги, що дійсно законодавством не передбачено можливості визнавати недійсними правочини лише з підстав відчуження спільного сумісного майна без згоди іншого з подружжя, тому суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] та третьої особи, та приходить до висновку, що РСЦ МВС в Одеській області діяло в межах своїх повноважень, а договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5143/2018/968319 від 02.06.2018 року є чинним, оскільки в момент його укладання були досягнути умови його дійсності. Посилання на інші підстави недійсності спірного правочину позивачем не наведено. За таких обставин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі розуміння правових позицій Верховного Суду України та вимог чинного законодавства, із застосування до фактичних правовідносин, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області, про визнання договору купівлі - продажу недійсним та як наслідок відмова в їх задоволенні.

Outcome: dismissed