Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

18 листопада 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути з них заборгованість за договором позики від 27.09.2007 в розмірі 582 750 грн з кожного та судові витрати. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 186850 грн та 1827 грн на відшкодування витрат по оплаті судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 186850 грн та 1827 грн на відшкодування витрат по оплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення районного суду, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд порушив норми процесуального права, не повідомивши його про час розгляду справи. Рішення суду, на думку апелянта, є незаконним, оскільки суд безпідставно вважав встановленими обставини, які не були доведені позивачем, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт стверджує, що гроші на купівлю квартири [ADDRESS] у позивача не позичалися. Квартира була куплена за рахунок власних заощаджень, коштів від продажу в 2001 році будинку в с. Іванівка, продажу в 2002 році автомобіля «Москвич», а також 4000 доларів США , що були позичені у рідної сестри апелянта - [PERSON] Апелянт вважає, що надана позивачем розписка від 27.09.2007 була написана в 2014 році після проведення оцінки квартири. Вважає, що дана розписка сфальсифікована. В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити. Позивач та її представник, а також відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні послалися на безпідставність апеляційної скарги і просили відмовити в її задоволенні. В своїх поясненнях позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] стверджували, що фактично вся позичена сума, яка була на той час еквівалентна 74000 доларам США, була використана тільки на купівлю трикімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] вказала, що меблі на час придбання квартири в них були, а автомобіль та два гаражі були куплені пізніше за спільні кошти подружжя. Гроші за договором позики не поверталися. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом по справі встановлено наступне. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.08.1998 по 11.06.2013 (а.с.106 зв.). 27.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого остання на потреби сім'ї отримала в борг у позивача 373 700 грн, які зобов'язалась повернути в повному обсязі до 27.09.2014. Гроші були запозичені на купівлю квартири, меблів та автомобіля. Вказане підтверджується оригіналом розписки від 27.09.2007 (а.с.61). За клопотанням відповідача [PERSON] ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 26 травня 2015 року, було призначено судову хімічну експертизу. Відповідно до висновку експерта № 1299 від 23 липня 2015 року за результатами проведення фізико-хімічної експертизи (а.с.217-239), надана на дослідження розписка від 27.09.2007 піддавалась впливу підвищених температур (термічній обробці), що призвело до прискореного (штучного) старіння документа. Встановити фактичну давність виконання рукописного тексту та підпису в розписці (а.с.61), датованій 27 вересня 2007 року від імені [PERSON] про отримання в борг коштів - 373700 грн. від [PERSON] не виявляється можливим з причин відсутності органічних розчинників (глюколів та їх естерів, гліцерину, ароматичних спиртів) в складі чорнил. Відсутність зазначених компонентів є слідством термічної обробки документа (штучного старіння) або можливими особливостями рецептури чорнил (чорнила на водній основі) (а.с.217-239). 29.09.2007 року [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу у [PERSON] квартиру [ADDRESS], сплативши за це 44288 грн (а.с.12). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігів від 09.11.2012 за [PERSON] та [PERSON] визнано право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] (а.с.16). Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігів від 10.09.2014, що залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 16.01.2015 (а.с.106,) проведений розподіл майна подружжя і за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с.64). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розпискою, наданою [PERSON], засвідчено та підтверджено укладення договору позики, крім того, оскільки позика бралася подружжям та була використана в інтересах сім'ї, то зобов'язання за договором позики від 27.09.2007 року виникло у обох відповідачів, а тому є підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за договором позики як з [PERSON], так і з [PERSON] в рівних частинах по 186850 гривень, виходячи з суми позики 373 700 грн. Суд зазначив, що підстави для стягнення заборгованості у еквівалентному відношенні до долара США - 1 165 500 грн - відсутні, оскільки гроші позичалися у національній валюті. Проте частково з даними висновками колегія суддів апеляційного суду погодитись не може. Згідно з статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на отримання/відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. По справі встановлено, що відповідач [PERSON] письмової згоди на отримання у позику цінного майна - грошей в сумі 373 700 грн - не надавав, і сам факт повідомлення його про отримання позики [PERSON] заперечує. Однак, беззаперечною є та обставина, що одразу після продажу 26.09.2007 позивачем [PERSON] належної їй квартири по вул. Полуботка, 29.09.2007 була придбана інша квартира [ADDRESS] на ім'я дочки [PERSON] - [PERSON] При цьому відсутні будь-які докази наявності у відповідачів достатніх джерел прибутку для купівлі вказаного нерухомого майна. Факт запозичення в 2007 році грошей у позивача відповідачем [PERSON] не спростований. Сторони не заперечують того, що до купівлі квартири в 2007 року вони проживали спільно в будинку позивача за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] працювала, отримуючи незначну заробітну плату. Дані про доходи відповідача [PERSON] до 2007 року в матеріалах справи відсутні. В УПФУ м. Чернігова є відомості про [PERSON] за 2013-2014 роки (а.с.103). Надані ним довідки ПП ім.Войкова від 10.09.2015 №30, ФОП [PERSON] від 10.09.2015 та ТОВ «Авангард ім.Скачка І.І.» від 10.09.2015 №58 підтверджують операції із купівлею та здачею [PERSON] м'яса ВРХ, проте не підтверджують наявність в нього будь-яких доходів. Як суб'єкт підприємницької діяльності апелянт зареєстрований не був, що останій не заперечує. Твердження відповідача [PERSON] щодо продажу в 2001 році будинку в с. Іванівка, а в 2002 році автомобіля «Москвич» та використання цих грошей в 2007 році при купівлі квартири до уваги не приймаються, оскільки будинок [ADDRESS] був проданий 03.08.2001 за 11 000 грн. З часу продажу будинку до часу купівлі квартиру пройшов досить тривалий час. Доводи щодо продажу в 2002 році автомобіля доказами не підтверджено. Після придбання квартири [ADDRESS] сім'я [PERSON] заселилася в цю квартиру. Дані щодо будь-яких заперечень відповідача [PERSON] з цього приводу в матеріалах справи відсутні, що свідчить про погодження ним дій відповідача [PERSON] щодо набуття та використання вказаної нерухомості, яка була придбана його дружиною в інтересах сім'ї за рахунок позичених у позивача коштів. В подальшому, як зазначалося вище, за рішенням суду вказана квартира була визнана спільною сумісною власністю подружжя і проведений її розподіл, відповідно до якого за відповідачем визнано право власності на 1/2 її частини. Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Сторонами позови про визнання договору дійсним чи про визнання договору недійсним не заявлялися. Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За положеннями ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України ). Дійшовши висновку, що позика бралася на потреби сім'ї і фактично була використана на придбання квартири, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за 44 288 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання договору купівлі-продажу (а.с.12). Дані про витрачання залишку запозичених коштів [PERSON] в інтересах сім'ї в матеріалах справи відсутні. Сама відповідач [PERSON] стверджувала, що меблі на час придбання квартири в них вже були, а автомобіль BMW, як встановлено під час розгляду справи, був придбаний батьком відповідача [PERSON] - [PERSON] до купівлі в 2007 році квартири, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16.03.2006. Заперечення відповідача [PERSON] щодо придбання квартири за 75000 доларів США і надані на підтвердження цього договір про завдаток, розписка та письмові пояснення [PERSON] (а.с.189,190,192) не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони спростовуються наявним у справі нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, згідно з яким квартира була придбана за 44288 грн. За відсутності беззаперечних доказів, не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта щодо підроблення (фальсифікації) розписки від 27.09.2007. Аналізуючи вказані правові норми та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що грошові кошти взяті в борг відповідачем [PERSON] в сумі 44288 грн були використані в інтересах сім'ї - на них була придбана квартира, і тому половина з цієї суми - 22144 грн - повинна бути стягнута з відповідача [PERSON], як співвласника цієї квартири. Оскільки відсутні докази того, що інша частина запозичених коштів була використана відповідачем [PERSON] в інтересах сім'ї, то тягар по поверненню цієї суми повинна нести сама [PERSON] Позивач в позовній заяві ставила питання про стягнення з відповідача [PERSON] лише 1/2 частину боргу. З огляду на це суд, в силу ст. 11 ЦПК України, не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог і стягувати з [PERSON] залишок заборгованості. Позивач, в свою чергу, не обмежена у праві звернутися з новим позовом до [PERSON], достягнувши суму боргу за договором позики від 27.09.2007. Оскільки колегія судді дійшла висновку про зменшення суми, що стягується на користь позивача з відповідача [PERSON], відповідно підлягає зменшенню сума судових витрат на користь позивача. Так, вимоги апелянта задоволені на 88% (22144 х 100 : 186850 = 88%) , тому сума відшкодування судових витрат повинна бути зменшена з 1827 грн до 221,44 грн . З цих же підстав з позивача на користь відповідача [PERSON] частково слід стягнути судові витрати понесені ним при подачі апеляційної скарги - 822,14 грн (88% від суми судового збору, що сплачується при подачі апеляційної скарги ). З відповідача [PERSON] слід достягнути недоплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір в сумі 20,25 грн (934,25 - 914 = 20,25 грн).

Outcome: partial