Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

18.02.2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, згідно з яким просить суд: зняти арешт зі всього нерухомого та рухомого майна [PERSON], накладений на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК 238413 від 31.05.2008 року по виконавчому провадженню №7692290, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 12.06.2008 року за №7377021; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис від 12.06.2008 року за №7377021 про арешт невизначеного майна та всього майна [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в січні 2019 року позивач дізнався, що в рамках виконавчого провадження №7692290 постановою ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК 238413 від 31.05.2008 року було накладено арешт на все його майно/невизначене майно. При цьому, у відповідь на запит позивача відповідач своїм листом повідомив , що виконавче провадження №7692290 має статус завершеного та знищено за терміном зберігання. Разом з тим, позивач зазначає, що, не зважаючи на завершення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на все його нерухоме майно, станом на день звернення до суду з цим позовом питання зняття арешту з майна боржника державним виконавцем вирішено не було, а запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - не вилучено. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 22.02.2019 року вказану позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 18.03.2019 року було відкрито провадження в цивільній справі за даним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судовому засіданні просив позов задовольнити, посилаючись на те, наявність діючого арешту позбавляє його можливості у нотаріальному порядку надати згоду на відчуження майна дружиною. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін а також те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на примусовому виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходився виконавчий лист №2-2951 від 19.05.2008 року, виданий Шевченківським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» суми боргу в розмірі 14 079,85 грн. (виконавче провадження №7692290). Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві Рябець М.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК 238413 від 31.05.2008 року було накладено арешт на все майно/невизначене майно позивача. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з тим, вжитими державним виконавцем заходами розшукати майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявилося можливим, постановою державного виконавця від 19.08.2008 року, винесеної в межах виконавчого провадження №7692290, виконавчий лист №2-2951 від 19.05.2008 року було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, будь-яких відомостей стосовно повторного пред'явлення до виконання виконавчого листа №2-2951, матеріали справи не містять. Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що незважаючи на завершення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на все його майно, станом на день звернення до суду з цим позовом питання зняття арешту з майна боржника державним виконавцем вирішено не було. Так, як встановлено в судовому засіданні, арешт, що був накладений на все нерухоме майно позивача в межах виконавчого провадження №7692290, державним виконавцем не знято. За приписами ч.1 та п.3 ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. В свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Вимоги ст. 391 ЦК України передбачають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Отже, враховуючи те, що виконавчий лист повернуто стягувачу та повторно не пред'являвся до виконання, а дія арешту порушує права позивача, суд дійшов висновку, що порушене права позивача підлягає захисту шляхом звільнення з під арешту всього його нерухомого і рухомого майна, накладеного на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження АК 238413 від 31.05.2008 року по виконавчому провадженню № 7692290, запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №7377021 від 12.06.2008 року. Водночас, згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Враховуючи вказані положення закону, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині вимог щодо виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису від 12.06.2008 року за №7377021 про арешт невизначеного майна та всього майна [PERSON], оскільки у даному випадку, відсутній спір щодо виключення такого запису, а заявлені вимоги у вказаній частині є передчасними. На підставі викладеного та

Outcome: partial