Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

17 березня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області про припинення права власності та передачу в натурі спадщини визнаної відумерлою. В обґрунтування позову зазначив, що його померлій [INFO] матері [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, загальною площею 9,7818 га, кадастровий номер 6320483700:05:000:0173, яка розташована на території Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Позивач зазначив, що він є спадкоємцем [PERSON] . Проте рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2012 року, справа №2002/2174/12, визнано відумерлою спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка складається з вищевказаної земельної ділянки. В зв`язку з чим позивач просить передати йому в натурі, як спадкоємцю за законом першої черги, майно, яке перейшло як відумерле до територіальної громади Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, і збереглося, а саме - земельну ділянку, площею 9,7818 га, кадастровий №6320483700:05:000:0173, розташовану на території Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, що належала [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ХР № 097823, зареєстрованого 26 лютого 2004 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 830. А також, припинити право власності територіальної громади Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області на земельну ділянку, загальною площею 9,7818 га, кадастровий №6320483700:05:000:0173, розташовану на території Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 19 березня 2021 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 11 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. На задоволенні позову наполягає. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 21 24 лютого 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Барвінківського районного управління юстиції Харківської області (а.с.9). [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 19 вересня 1986 року районним відділом РАЦС Харківської області. [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, загальною площею 9,7818 га, кадастровий номер 6320483700:05:000:0173, яка розташована на території Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ХР № 097823, зареєстрованого 26 лютого 2004 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 830 (а.с.7). Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2012 року визнано відумерлою спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яка складається з земельної ділянки, площею 9,7818 га (рілля), надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка належала [PERSON] . А також, передано відумерлу спадщину територіальній громаді Іллічівської сільської ради Барвінківського району Харківської області (а. с.13). Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням їх цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як передбачено ч.2 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з ч. 2 ст. 1280 ЦК України, якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. Таким чином, оскільки позивач прийняв спадщину за законом після померлої [PERSON] , однак, вказана земельна ділянку, перейшла як відумерла до територіальної громади і збереглася, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved