Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

18.03.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], посвідчений 10.08.2012 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори. Позивач посилається на те, що 22 серпня 2002 року [PERSON], яка є тіткою позивачки, склала заповіт на користь неповнолітньої доньки позивачки [PERSON], відповідно до якого вона заповіла свою квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 28 вересня 2012 року [PERSON] померла. У встановлений законом строк, позивачка в інтересах своєї неповнолітньої доньки звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у прийнятті заяви було відмовлено, оскільки 10 серпня 2012 року [PERSON] склала новий заповіт на користь [PERSON] та вже у жовтні 2012 року відкрита спадкова справа за №1155/2012. Враховуючи те,що [PERSON] в останні роки свого життя дуже тяжко хворіла на онкологічне захворювання, перенесла декілька операцій та курсів хіміотерапії, а можливо не розуміла значення своїх дій, позивач просить суд визнати заповіт, складений на користь [PERSON] недійсним. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце\~\~ судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77\~\~ЦПК України.\~\~\~\~\~\~\~\~ У судове засідання позивач та її представник зявилися, позовні вимоги просили задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, та пояснили при спілкуванні з тіткою, вона завжди говорила, що квартиру вона залишить своїй онуці [PERSON], і в неї не було інших підстав чи мотивів складати заповіт на користь інших осіб, а тому вважають, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дійта не могла ними керувати, бо на той час вона хворіла на онкологічне захворювання. Відповідач та її представник у судове засідання зявилися, у задоволені позову просили відмовити, вказувала, що її тітка потребувала догляду, уваги та необхідного лікування у звязку з хворобою, яка не повязана з її психічним станом, не приймала ліків після яких вона могла не усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та за якою вона доглядала останні роки життя, купувала необхідні ліки, організувала та оплатила її похорони. Відповідачка категорично заперечувала проти наявності у померлої неадекватної поведінки та будь-яких психічних розладів. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 10 серпня 2012 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого усе майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, заповіла [PERSON] (заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2-672) (а.с. 30). 28 вересня 2012 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №315805 від 28 вересня 2012 року, яке наявне в матеріалах справи (а.с.23). Позивач на підставі\~ст.225 ЦК України\~просить визнати заповіт недійсним, оскільки вважає, що під час його складання її тітка [PERSON]\~\~не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Зі змісту заповіту\~\~ від 10 серпня 2012 року вбачається, що [PERSON]\~\~власноручно написала: «Заповіт з моїх слів та за моїм проханням записаний нотаріусом вірно, прочитаний мною уголос та власноруч підписаний», під чим і поставила свій підпис. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі\~ст. 1234 ЦК України\~використала своє право на заповіт і згідно\~ст. 1235 ЦК України\~призначила спадкоємцем свого майна [PERSON]. Відповідно до статей\~1233,\~1234,\~1235,\~1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно\~статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Статтею 1233 ЦК України\~визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті,\~\~вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним\~\~вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.\~202, ч.2 ст.\~203 ЦК України). За змістом\~ст. 30 ЦК України\~цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилом\~ст. 225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, правила\~статті 225 ЦК\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове\~\~потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину\~\~суд відповідно\~\~до\~статті 145 ЦПК\~зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються\~\~з\~\~урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до\~статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті\~225, частини другої статті\~1257 ЦК\~суд відповідно достатті 145 ЦПК\~за клопотанням\~\~хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу.\~\~ Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Цивільний кодекс України\~проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Як передбачено\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Суд, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину відповідно до\~ст. 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до\~ст. 212 ЦПК України. В ході одного із судових засідань позивачка звернулася до суду із заявою про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. 25.12.2013 року Київським районним судом м. Одеси винесено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, на вирішення якої поставити питання стосовно того, чи усвідомлювала [PERSON]С, яка померла 28 вересня 2012 року значення своїх дій та чи могла керувати ними при складанні заповіту на імя [PERSON]. 19.02.2014 року на адресу суду надійшов акт посмертної судово-психіатричної експертизи №32 від 23.01.2014 року, відповідно до якого [PERSON], [INFO], яка померла 28 вересня 2012 року, розуміла значення своїх дій і могла керувати ними при складані заповіту на імя [PERSON], 10.08.2012 року. Не погоджуючись з наданим висновком, вважаючи його таким, що суперечить іншим матеріалам справи та є сумніви щодо його правильності, посилаючись на те, що не зрозуміло, на підстві чого експерти оцінювали стан хворої на 10.08.2012 р., якщо їз дослідницької частини акту не вбачається наявність інформації про те де, та при яких умовах, на підставі яких мотивів, складався оскаржуваний заповіт, де проходило його оформлення та хто був тому свідками, в акті не містяться ні характеризуючи відомості про померлу, ні відомості про її стан за період перебування вдома, ні допит осіб, які доглядали за хворою людиною, а також відомості про те, з якого періоду її стан почав прогресивно погіршуватись та на підставі яких даних про хвору проходила оцінка її психічного стану, інтелектуальних та вольових функцій, позивачка надала клопотання про призначення повторної посмертної судової комплексної психолого-психіатричної експертизи. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах» повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обгрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2015 року клопотання задоволено, матеріали справи було направлено на адресу Одеської обласної психіатричної лікарні №1 для проведення експертизи у іншому експертному складі. 08.06.2015 року на адресу Київського районного суду м. Одеси надійшов висновок судово-психіатричної експертизи №69 від 14.05.2015 року. Даний акт складено з урахуванням пояснень свідків та наданої медичної документації, де чітко і конкретно зазначено, що [PERSON] на 10.08.2012 року була повністю позбавлена можливості в повній мірі вільно та свідомо приймати рішення і реалізовувати їх своїми діями у досліджуваній по справі ситуації. При повторному дослідженні використані всі відомості, які містяться в матеріалах справи, в тому числі показання усіх свідків та медична документація. Висновок містить обгрунтування даних про психічний станособи та фактів, встановлених при дослідженні об'єктів єкспертизи. Відповіді на поставлені питанння є чіткими та зрозумілими. Таким чином, суд вважає, що висновок № 69 від 14.05.2015 року є належним та допустимим доказом у справі та має бути покладений в основу судового рішення. Відповідно до ст. 143 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 145 ЦПК України, призначення експертизи є обовязковою за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи, характер і ступінь ушкодження здоров'я. Крім того, в ході одного із судових засідань ряд свідків надали свої показання щодо відомих їм обставин справи. Так, в ході судового засідання [PERSON] пояснила суду, що приходила до [PERSON] та робила їй уколи. На запитання суду стосовно того, якимим препаратами робився укол, [PERSON] вказала, що це були наркотичні, знеболюючі засоби. (а.с.147) Свідок [PERSON] також в ході судового засідання вказала, що їй було відомо про те, що до [PERSON] приходили люди, які робили їй нарокотичні знеболюючі уколи. (а.с. 152). Свідок [PERSON] також вказувала, що [PERSON] після операції була не в собі, інколи говорила не зрозумілі отоючим речі. Таким чином, показання свідків підтверджуюють доводи позивача та її представника про те, щона момент складання оспорюваного заповітуДемішкан [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій. У відповідності до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Крім того, як передбачено ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Судом встановлено, що на момент складання та підписання вказаного заповіту як розпорядження на випадок своєї смерті щодо належних йому прав та обов'язків та посвідчення його державним нотаріусом, [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому даний заповіт визнається судом недійсним. Відповідно до п. 17, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р., «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Відповідно до \~п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р., «Про судову практику у справах про спадкування» За позовом \~\~заінтересованої \~\~особи \~\~суд \~\~визнає \~\~заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного \~насильства, \~або \~особою, \~яка \~через \~стійкий \~розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій \~та \~(або) \~не \~могла керувати \~ними. \~Для \~встановлення \~психічного \~стану заповідача в момент складання заповіту, \~який давав би підставу припустити, \~що особа \~не \~розуміла \~значення \~своїх дій і (або) не могла керувати ними \~на \~момент \~складання \~заповіту, \~суд \~призначає \~\~посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved