Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

19 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON]В про усунення перешкод в користуванні власністю, позбавлення права користування власністю (а. с. 3-6). В обґрунтування позову [PERSON] у своїй заяві посилалась на те, що з у належній їй квартирі № 15, розташованої в будинку № 12 по провулку Екіпажному у м. Дніпропетровську зареєстрована з її згоди колишня дружина сина [PERSON] Відповідачка провокує конфлікти із позивачем, внаслідок чого остання разом із чоловіком вимушені мешкати в іншій оселі. Добровільно [PERSON] відмовляється знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, тому [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; [PERSON] позбавити права користування вказаною квартирою. Позивач у судовому засіданні уточнила позовні вимоги та просила суд скасувати прописку відповідачки в належній позивачу квартирі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на їхнє некоректний виклад, безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира № 15, розташована в будинку № 12 по провулку Екіпажному у м. Дніпропетровську, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, наявною в матеріалах справи (а. с. 7). З довідки ЖБК-297 № 01/15 від 13 січня 2015 року вбачається, що за адресою квартири [ADDRESS] зареєстровані окрім власниці квартири також зареєстровані: її чоловік [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON], онука [PERSON], [INFO], онук [PERSON], [INFO], онучка [PERSON], [INFO] (а. с. 8). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року, яке вступило в законну силу 12 грудня 2014 року, шлюбу укладений між сином позивачки та відповідачкою (а. с. 9). У судовому засіданні [PERSON] пояснила суду, що фактично мешкає у належній їй квартирі, має ключі від вхідних дверей та вільний диспут до квартири. Відповідаючи на питання суду також зазначила, що під перешкодами у користуванні власністю має на увазі, що відповідачка витрачає всю гарячу воду, займає шафи для речей, тощо. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України, зокрема, визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином, вирішуючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, приймаючи до уваги, що відповідач фактично мешкає у спірній квартирі, а позивач не заявляє вимог стосовно виселення [PERSON], а лише вимоги щодо скасування прописки останньої у вказаній квартирі, при цьому посилається на правові норми, що регулюють права власності, суд приходить до висновку про недоведеність, необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Роблячи такий висновок суд також враховує пояснення [PERSON] надані нею у судовому засіданні, з яких можливо зробити висновок про відсутність чинення перешкод позивачу з боку відповідача у користуванні належною [PERSON] квартирою. Крім того, з огляду на положення ч. 4 ст. 156 ЖК України суд критично оцінює посилання позивача на розірвання шлюбу між [PERSON] та сином [PERSON] як на підставу для зняття з реєстраційного обліку [PERSON] Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України і приймаючи до уваги результат розгляду справи, витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed