Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

18 жовтня 2014 року позивач звернувся до відповідача про позбавлення батьківських прав, згідно якого просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 квітня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. [INFO] у шлюбі було народжено [PERSON]. 10 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився. Причини неявки суду невідомі. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви не заперечував. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов є таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі з 29 квітня 2000 року. [INFO] у шлюбі було народжено дитину [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 10 січня 2003 року). 10 травня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва. 15 лютого 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва, відповідача, [PERSON], визнано особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Як показали свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні, відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її станом та не надає кошти на її утримання. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку, що був складений Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 09 квітня 2014 року за № 109/04/40-2163, комісія з питань захисту прав дитини при ШРДА вважає за доцільне позбавити громадянина [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами. Відповідно до ст. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Враховуючи, що відповідач на судові виклики до суду не з`являється, пояснень чи заперечень по суті справи на адресу суду не направляв, суд позбавлений можливості особисто встановити ставлення батька до дитини, а також винність його поведінки, а тому, аналізуючи матеріали справи та покази свідків, приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved