Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

19.01.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, позовні вимоги по якій під час судового розгляду були збільшені, в якій просить: -визнати недійсним рішення ХХV сесії VI скликання від 31 липня 2014 року №1016 [PERSON] сільської ради Яворівського району Львівської області про затвердження акта від 24.06.2014 року по узгодженню меж земельної ділянки в селі Залужжя суміжної із землекористувачем [PERSON] та надання дозволу [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0956 га в селі Залужжя, вулиця Вербицького, 100 для видачі права власності; -визнати недійсним рішення ХХVІ сесії VI скликання від 11 листопада 2014 року №1056 [PERSON] сільської ради Яворівського району Львівської області про затвердження проекту землеустрою щодо підготовки та видачі правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0956 га в селі Залужжя Яворівського району Львівської області гр.[PERSON] та передачу у власність гр.[PERSON] земельної ділянки площею 0,0956 га з кадастровим номером 4625884500:12:007:0043 в межах населеного пункту села Залужжя Яворівського району Львівської області для ведення особистого селянського господарства; -скасувати Свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0956 га в с.Залужжя Яворівського району Львівської області, кадастровий номер 4625884500:12:007:0043, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, індексний номер Свідоцтва: 29902215, видане 24.11.2014 р. та скасувати його реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 508896546258. Позовні вимоги мотивовано тим, що після смерті матері [PERSON], яка померла 28.06.2013 року, відкрилася спадщина за заповітом. Згідно заповіту [PERSON] заповіла все своє майно їй. З метою оформлення своїх спадкових прав вона звернулася до нотаріуса, однак через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рекомендовано звернутися до суду. За її позовною заявою та зустрічним 2 позовом [PERSON] як спадкоємця на обовязкову частку рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 04.12.2014 року за нею було визнано право власності на 9/10 частини спадкового будинковолодіння №102 по вул.Вербицького в с.Залужжя Яворівського району. Цим же рішенням за [PERSON] було визнано право власності на 1/10 частини цього будинковолодіння, а також відмовлено в позовній вимозі про виключення з технічного паспорту та зі складу спадкового майна сарай під літ.«Г» вартістю 8031,00 грн. Під час судового розгляду вищевказаної цивільної справи земельно-узгоджувальною комісією [PERSON] сільської ради було складено 24.06.2014 року акт про узгодження меж земельної ділянки відповідачу [PERSON], за яким останньому відійшла земельна ділянка, на якій зведена господарська споруда (сарай). Даний акт було затверджено оскаржуваним рішенням сільської ради та надано дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,0956 га для ведення особистого селянського господарства. Оскаржуваним рішенням №1056 від 11.11.2014 року [PERSON] сільська рада затвердила проект землеустрою та передала у власність відповідачу [PERSON] цю земельну ділянку, на якій знаходиться господарська споруда (сарай), яка входить до складу спадщини і вона являється спадкоємцем 9/10 частини всього спадкового майна. [PERSON] сільською радою було передано у власність [PERSON] спірну земельну ділянку, яка попередньо в неї не була вилучена. Про ці обставини вона повідомляла земельно-узгоджувальну комісію, однак її заяви не були взяті до уваги. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] заявлені та збільшені позовні вимоги своєї довірительки підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Просить заявлені позовні вимоги задоволити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради гр.[PERSON] позовні вимоги щодо скасування рішень сільської ради заперечив, дав пояснення аналогічні викладеним в письмовому запереченні на позов, в якому вказується, що чинним законодавством визначено, що до компетенції сільської ради належить регулювання земельних відносин. Відповідно до відомостей по господарської книги [PERSON] сільської ради 1986-1990 років домоволодіння №169 складалося з житлового будинку 1956 року забудови, хліву, півниці, літньої кухні та нового житлового будинку 1985 року забудови. Згідно плану земельної ділянки на підставі дозволу на перебудову старий деревяний будинок підлягав знесенню. Однак покійним батьком позивачки план перебудови був порушений, в результаті чого новий житловий будинок було побудовано на місці запланової господарської будівлі. Після смерті батька сторін головою двору стала дружина покійного [PERSON], всі члени сімї прийняли спадщину. Згідно погосподарської книги [PERSON] сільської ради 2001-2005 років з будинковолодіння №169, голова двору якого була [PERSON], було утворено будинковолодіння №168, де головою двору став [PERSON] Земельна ділянка для особистого селянського господарства була поділена на дві половини, на яких збудовані господарські споруди (сараї). Позивачка приховує, що на земельній ділянці, якаю вона користується, наявний сарай, який в технічному паспорті не зазначений. Також позивачка не заперечує, що впродовж останніх років [PERSON] користується всіма спорудами та підсобними приміщеннями. На момент вирішення спору позивачка не підтвердила свого права на сарай. Рішення [PERSON] сільської ради прийнято відповідно до законодавства України та у спосіб передбачений цим законодавством. Твердження позивачки про передачу земельної ділянки відповідачу без вилучення в неї земельної ділянки є необґрунтованим і безпідставним. Просить в позові до сільської ради відмовити. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги заперечив, пояснив, що в 2000 році мама [PERSON] поділила господарство на два господарства, він з своєю сімєю продовжував проживати в старому будинку, а мама з сестрою в новому будинку. Також було поділено земельну ділянку. Сарай, який будував він з покійним батьком, постійно знаходився в його користуванні. Комісією сільської ради було встановлено, що технічна документація [PERSON] не відповідає дійсності. На час роботи комісії ніякого спору за 3 сарай не було, спірний сарай було огороджено до його земельної ділянки і всі знали, що сараєм користується він для утримання своєї худоби. Приватизацію будинку і земельної ділянки він розпочав ще за життя матері. Також на суді він неодноразово говорив, що сарай належить лише йому. Просить в позові [PERSON] відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] вважає, що твердження позивачки [PERSON] про те, що вона дізналася про приватизацію [PERSON] земельної ділянки в січні 2015 року не відповідає дійсності. На час прийняття оскаржуваних рішень позивачка [PERSON] жодних документів на будинок і спірний сарай не мала. Допитані в судовому засіданні свідки показали, що спірний сарай будував [PERSON] разом зі своїм батьком, позивачка має свій сарай, поділ земельної ділянки проводила покійна [PERSON], сараєм постійно користувався [PERSON], де він тримав худобу, членами сімї позивачка [PERSON] було встановлено огорожу між будинком і сараєм. Її довіритель [PERSON] за вирішенням виниклого спору звернувся до сільської ради, комісія якої в присутності сторін встановила дійсні обставини по справі і прийняла законні рішення, для скасування яких немає жодних підстав, жодні права та інтереси позивачки не є порушені. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що будинковолодіння №100 по вул.Вербицького в с.Залужжя Яворівського району Львівської області відносилося до майна колгоспного двору, головою якого був батько сторін [PERSON]. На підставі рішення виконкому [PERSON] сільської ради № 4 від 19.02.1979 року, яке було затверджене рішенням виконкому Яворівської міської ради №224 від 05.07.1979 року гр.[PERSON] було надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку і допоміжних будівель за типовим проектом на земельній ділянці площею 0,10 га на місці існуючого будинковолодіння, з наступним розібранням старих будівель. Дані обставини стверджуються також проектом забудови земельної ділянки гр.[PERSON] Однак судом встановлено, що визнають сторони по справі, що забудівником [PERSON] під час проведення будівництва нового житлового будинку та господарських будівель було порушено проект забудови, зокрема будівництво будинку та господарських будівель було зміщено, старі будівлі після будівництва не були розібрані. Після смерті [PERSON], який помер 11 жовтня 1996 року, в даному господарстві були наявні старий житловий будинок з існуючими господарськими будівлями та новозбудований житловий будинок з новозбудованими господарськими будівлями та спорудами (літня кухня, гараж, сарай, вбиральня). В подальшому, за згодою всіх членів даного господарства, існуюче господарство було поділено на два господарства, з присвоєнням господарству, до складу якого відійшли старий житловий будинок з існуючими господарськими будівлями, особового №168 (поштова адреса вул.Вербицького, 100), та з присвоєнням господарству, до складу якого відійшли новозбудований житловий будинок з господарськими будівлями, особового №169 (поштова адреса вул.Вербицького, 102). Після смерті [PERSON], яка померла 28 червня 2013 року, відкрилася спадщина за заповітом. Згідно посвідченого заповіту [PERSON] все своє майно заповіла позивачу [PERSON] Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 04.12.2014 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.01.2015 року, було визнано за [PERSON] право власності на 9/10 частини спадкового будинковолодіння №102 по вул.Вербицького в с.Залужжя Яворівського району. Цим же рішенням за [PERSON], як спадкоємцем обовязкової частки в спадщині після смерті матері, було визнано право власності на 1/10 частини цього будинковолодіння, а також відмовлено в позовній вимозі про виключення з технічного паспорту та зі складу спадкового майна сарай під літ.«Г» вартістю 8031,00 грн. 4 Відповідно до вимог ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З матеріалів вищевказаної цивільної справи та технічного паспорта на спірне будинковолодіння вбачається, що сарай під літ.«Г» віднесено як господарська споруда до житлового будинку №102 по вул.Вербицького в с.Залужжя Яворівського району Львівської області. Суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON], що даний сарай відноситься до його будинковолодіння, так як даний сарай він будував разом з батьком і даним сараєм він постійно користувався, утримуючи в ньому свою худобу, що підтвердили свідки. При цьому суд виходить з того, допомога забудівнику [PERSON] у будівництві господарської будівлі не може породжувати у відповідача [PERSON] права власності на таку будівлю, так і факт тривалого користування такою будівлею. П.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Практику застосування судами законодавства,що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991 року з наступними змінами, зазначається, що члени сімї власника житлового будинку, якщо вони приймали участь у будівництві підсобних приміщень (сараю), вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якшо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. Крім цього, судом встановлено, як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок №100 по вул.Вербицького в с.Залужжя Яворівського району Львівської області власника [PERSON], останній під час технічної інвентаризації та оформлення права власності жодним чином не вказував і не претендував на спірний сарай під літ.«Г». Також в поданій 06.05.2015 року до Яворівського районного суду Львівської області позовній заяві про поділ в натурі частини житлового будинку у визначених межах відповідач [PERSON] визнає, що до спірного будинку №102 по вул.Вербицького в с.Залужжя Яворівського району Львівської області, який являється предметом спору, серед інших господарських споруд належить сарай під літ.«Г». Згідно з вимогами ст186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд визнає, що сарай під літ.«Г» є приналежністю головної речі житлового будинку №102 по вул.Вербицького в с.Залужжя Яворівського району Львівської області. Під час розгляду справи судом також встановлено, що у користуванні позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] перебували земельні ділянки, які останні використовували для ведення городництва, та дані ділянки межують одна з одною. Під час звернення відповідача [PERSON] до позивача [PERSON] як суміжного землекористувача щодо погодження меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, остання виявила, що в результаті приватизації [PERSON] своєї частини земельної ділянки вона буде позбавлена права доступу на свою частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а також її сарай під літ.«Г» буде знаходиться на земельній ділянці відповідача, та з цих підстав відмовилася погоджувати визначені межі земельної ділянки відповідачу. Після того відповідач [PERSON] звернувся з заявою до [PERSON] сільської ради для вирішення виниклого спору. Відповідно до вимог ст.159 ЗК України земельні спори розглядаються органом місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви. Земельні спори розглядаються за участю зацікавлених осіб. В рішенні органу місцевого самоврядування визначається порядок його виконання. Також в ч.5 ст.158 ЗК України визначено, що у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується судом. 5 Однак земельно-узгоджувальною комісії [PERSON] сільської ради згідно складеного акту від 24.06.2014 року, без погодження з позивачем [PERSON], було визнано, що відмова землекористувача [PERSON] є безпідставною, і погодження меж земельної ділянки [PERSON] є можливим без згоди [PERSON] При цьому висновок комісії обґрунтовувався тим, що заявник [PERSON] впродовж останніх років користується спорудами та підсобними приміщеннями, які знаходяться на земельній ділянці, щодо узгодження меж якої виник спір, а також [PERSON] не надала жодних документів, які підтверджують її право на ці споруди чи приміщення. При цьому судом встановлено, що в цей час дійсно в провадженні Яворівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради та [PERSON], треті особи [PERSON], Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Яворівського РУЮ про визнання права власності на нерухоме майно та зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно (рішення суду від 04.12.2014 року). Однак оскаржуваним рішенням №1016 від 31.07.2014 року [PERSON] сільська рада як орган місцевого самоврядування, без належного та завчасного повідомлення позивача [PERSON], затвердила вищезазначений акт та надала дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,0956 га для ведення особистого селянського господарства. А рішенням №1056 від 11.11.2014 року [PERSON] сільська рада затвердила замовлений [PERSON] проект землеустрою земельної ділянки площею 0,0956 га для ведення особистого селянського господарства та передала дану земельну ділянку у власність [PERSON] На підставі затвердженого проекту землеустрою та вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право власності від 24.11.2014 року на дану земельну ділянку і його право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з присвоєнням реєстраційного номера 508896546258. При цьому лише у власності відповідача [PERSON] перебуває земельна ділянка, на якій знаходиться сарай під літ.«Г», власником якого, на час набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, являлася лише позивач [PERSON] Згідно з вимогами ст.120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. При цьому суд визнає, що в звязку з набуттям відповідачем [PERSON] права власності на земельну ділянку, на якій перебуває сарай під літ.«Г», позивач [PERSON] позбавлена права на приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибної земельної ділянки). Також згідно з ст.152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою/ А відповідно до ст.156 Земельного кодексу України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Також ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав може бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні доведено, що господарська споруда сарай під літ.«Г» відноситься до будинковолодіння №102 по вул.Вербицького в с.Залужжя Яворівського району Львівської області, дана господарська будівля знаходиться на частині земельної ділянки, яка на 6 підставі оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування передана у власність відповідачу [PERSON], при прийнятті оскаржуваних рішень [PERSON] сільська рада не дотрималася визначеного законом порядку вирішення земельного спору, без врахування усіх обставин, які мали значення, для прийняття оскаржуваних рішень, з порушенням законних прав позивача [PERSON] як співвласника будинковолодіння на приватизацію спірної земельної ділянки, виниклий спір між сторонами в добровільному порядку не врегульовано, порушені права позивача підлягають судовому захисту, а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved