Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

17.11.2016 р. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить усунути перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні її власністю шляхом визнання [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], знявши її з реєстраційного обліку за вказаною адресою разом з неповнолітніми дітьми [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], 2000 року народження. 19.06.2017 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], 2000 року народження, в якій просить усунути перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні її власністю шляхом визнання [PERSON], [INFO], [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], 2010 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], знявши її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на ті обставини, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2016 р. належить 1/3 частина трикімнатної ізольованої квартири, загальною площею 67,1 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказану 1/3 частину вона успадкувала після смерті батька [PERSON]. Співвласникам - матері позивача [PERSON] та братові [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить решта частин вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.10.2002 року. В квартирі зареєстрована колишня дружина брата позивача - [PERSON] та її неповнолітні діти - [PERSON], [PERSON], треті особи - співвласники квартири - мати позивача [PERSON], брат - [PERSON]. Всі, крім відповідача з дітьми, мешкають за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою 17.03.2010 р., як член сім'ї, після укладення шлюбу, зареєстрованого 05.02.2010 р. з братом позивача [PERSON] В період шлюбних відносин у них народився син - [PERSON], 2010 року народження. Судовою дільницею № 1 судового району м. Обояні та Обоянського району Курської області від 17.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після припинення шлюбних відносин з братом позивача, відповідач з дітьми у спірній квартирі не проживають з 2011 року. Особисте майно [PERSON] та дітей в квартирі відсутнє. Після розірвання шлюбу відповідач виїхала, ніяких відносин не підтримує. На утриманні позивача знаходиться її мати [PERSON] Збереження реєстрації місця мешкання [PERSON] в квартирі за вищевказаною адресою позбавляє можливості позивача оформити соціальну допомогу - субсидію. Ухвалою суду від 20.03.2017 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи залучене Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. Позивач [PERSON] направила суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Треті особи - [PERSON], [PERSON] направили суду заяву, в якій просила розглядати справу за їх відсутності, згодні з обставинами, викладеними в позовній заяві. Проти позову не заперечували та просили задовольнити позовні вимоги позивача. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Ломова Н.М., яка діє на підставі виданої довіреності, направила суду клопотання, в якому просила розглядати справу за відсутності представника третьої особи. Рішення прийняти на розсуд суду в інтересах дитини. Відповідачі про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином через оголошення у пресі відповідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України, на неодноразові виклики до суду не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що спірною є трикімнатна ізольована квартира [ADDRESS]. Згідно з Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконкому Харківської міської ради, 16 жовтня 2002 року реєстраційний № 5А-02-239042, копія якого знаходиться в матеріалах справи, [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с.7). Згідно з Свідоцтвом про на спадщину за законом, виданим 27 січня 2016 року, позивачу [PERSON] належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] (а.с. 11). З довідки дільниці № 40 КП «Жилкомсервіс» від 07.09.2015, копія якої знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], 2000 року народження, [PERSON], 2010 року народження (а.с. 6). З виписки із рішення Судової дільниці № 1 судового району м. Обояні та Обоянського району Курської області вбачається, що мировим суддею Судової дільниці № 1 судового району м. Обояні та Обоянського району Курської області від 17.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 9). З акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] у квартирі № 136 не мешкає з 2011 року, її особисті речі відсутні (а.с. 5). Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 Постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді справи про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування нею. Що стосується позовних вимог в частині визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням малолітнім [PERSON], 2010 року народження, та неповнолітньою [PERSON], 2000 року народження, суд виходить з наступних норм чинного законодавства. Статтею 6 Конституції України визначено право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частинами другою та четвертою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місця проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1793цс1). Згідно з ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною першою статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON], 2010 року народження, право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд допустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитини не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має право вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитини не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Факту порушення позивачем права відповідачів на проживання за вказаною адресою судом не встановлено. З зустрічною позовною заявою про поновлення їх порушеного права відповідач [PERSON] ні в своїх інтересах, ні в інтересах неповнолітніх дітей не звернулася. На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] та усунути перешкоди в користуванні квартирою [PERSON] та визнати [PERSON], [PERSON], 2000 року народження, [PERSON], 2010 року народження, такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], зняти [PERSON], [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], 2000 року народження, з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Outcome: approved