Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

18.01.2021 року позивач подала до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова вказаний позов в якому просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки усіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30.09.2020 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова. Під час перебування у шлюбі у них з відповідачем [INFO] народився син - [PERSON] . Відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини не надає. Дитина знаходиться на утриманні позивача, потребує матеріального забезпечення. Тому позивач була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви з проханням розглядати справу у їхню відсутність. Позивач в заяві вказала, що позовні вимоги підтримує, а відповідач в поданій заяві зазначив, що позов визнає в повному обсязі. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30.09.2020 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова, що підтверджується копією рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 30.09.2020 року (а.с.3). [PERSON] \~та [PERSON] \~є батьками \~неповнолітньої дитини\~-\~ [PERSON] ,\~ [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 18.10.2011 року (а.с.5). Як вбачається з матеріалів справи подружжя мешкає окремо, неповнолітня дитина залишилася проживати з матір`ю [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обовязок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України\~та\~статтею 180 Сімейного кодексу України\~передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3\~статті 181 Сімейного кодексу України\~передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Із розяснень, які містяться в пункті 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Положеннями частини 1\~статті 182 Сімейного кодексу України\~передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з наведеного, враховуючи матеріальне становище відповідача, а також з того, що він не має аліментних зобов`язань перед іншими особами, те що неповнолітня дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] , суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» суд покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved