Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

17 вересня 2019 року, [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, стягнути з відповідача на свою користь аванс у розмірі 500 дол. США в національній грошовій одинці України - гривні, станом на день ухвалення судом рішення, посилаючись на укладений та підписаний між сторонами письмовий договір авансу (договір про наміри) від 14.04.2019 р., відповідно до якого, сторони зобов`язалися в строк до 15.05.2019 р. укласти між собою основний договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, кадастровий № 5123783500:02:002:0155, площею 0,0431 га, що розташовані по [ADDRESS] , які належать [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.07.2013 р. (реєстр. № 1078) згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.03.2019 р. (індексний номер : 161530431, реєстр. номер об`єкта нерухомого майна : 1798278451237, номер запису про право власності : 30933418), за ціною 1400131 грн. (еквівалент 52000 грн.), для чого, позивач, підтверджуючи свої наміри про наступне укладення основного договору, сплатив відповідачу в рахунок майбутнього продажу нерухомого майна грошву суму у розмірі 13462,80 грн. (еквівалент 500 дол. США) по середньозваженому курсу продажу валюти на готівковому ринку НБУ, станом на 03.04.2019 р. (100 дол. США = 2692,56 грн.), яку сторони вважали авансом в рахунок наступного укладення договору купівлі-продажу вказаних вище житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, а також, стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. Однак, як стверджує позивач, 18.05.2019 р., він дізнався від нотаріуса, що на вищевказане нерухоме майно накладений арешт (заборона будь-яким реєстраційним органам та установам вчиняти реєстраційні дії) ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області по справі від 17.05.2019 р. № 509/2428/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме вищевказаних житлового будинку та землі, що підтверджується відповідним витягом. Після цього, як стверджує позивач, [PERSON] зник та перестав відповідати на його телефонні дзвінки, у зв`язку з чим, у зв`язку з чим, 31.05.2019 р. він направив відповідачу письмову вимогу про повернення авансу у розмірі 500 дол. США, яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки з відміткою про вручення судової повістки з викликом до суду, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав свій позов, який просив задовольнити та слухати справу за його відсутністю (а.с. 32,34). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується особистою розпискою з підписом, причини неявки суду не повідомив, надавши суду письмову заяву, в якій позов визнав повністю та проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 43,44). Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком - вона вважається авансом. Таким чином, завдатком є сума яка передається за вже укладеним договором, як частина коштів необхідних до сплати за договором, а зважаючи на те, що жодного договору укладено не було таку суму слід вважати авансом, що підтверджується правовими позиціями ВСУ, викладених у постановах, прийнятих за наслідками розгляду справи № 6-176цс12 від 13.02.2013 р., № 6-82цс13 від 25.09.2013 р. З матеріалів справи вбачається, що 14.04.2019 р. між сторонами був укладений та підписаний договір авансу (договір про наміри) від 14.04.2019 р., відповідно до якого, сторони зобов`язалися в строк до 15.05.2019 р. укласти між собою основний договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, кадастровий № 5123783500:02:002:0155, площею 0,0431 га, що розташовані по [ADDRESS] , які належать [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.07.2013 р. (реєстр. № 1078) згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.03.2019 р. (індексний номер : 161530431, реєстр. номер об`єкта нерухомого майна : 1798278451237, номер запису про право власності : 30933418), за ціною 1400131 грн. (еквівалент 52000 грн.), для чого, позивач, підтверджуючи свої наміри про наступне укладення основного договору, сплатив відповідачу в рахунок майбутнього продажу нерухомого майна грошву суму у розмірі 13462,80 грн. (еквівалент 500 дол. США) по середньозваженому курсу продажу валюти на готівковому ринку НБУ, станом на 03.04.2019 р. (100 дол. США = 2692,56 грн.), яку сторони вважали авансом в рахунок наступного укладення договору купівлі-продажу вказаних вище житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки (а.с. 13,14,18-22). Позивач стверджує, що 18.05.2019 р., він дізнався від нотаріуса, що на вищевказане нерухоме майно накладений арешт (заборона будь-яким реєстраційним органам та установам вчиняти реєстраційні дії) ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області по справі від 17.05.2019 р. № 509/2428/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме вищевказаних житлового будинку та землі, що підтверджується відповідним витягом. Після цього, як стверджує позивач, [PERSON] зник та перестав відповідати на його телефонні дзвінки, у зв`язку з чим, у зв`язку з чим, 31.05.2019 р. він направив відповідачу письмову вимогу про повернення авансу у розмірі 500 дол. США, яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду (а.с. 23-24). Отже, на думку суду, оскільки договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був, відповідно до ст. 570 ЦК України, відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму авансу. Частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно- правовим актом Згідно офіційного курсу НБУ, станом на дату ухвалення рішення суду 29.11.2019 р., офіційний курс долара США до гривні України становить - 1 дол. США = 24,0356 грн. Таким чином, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить - 12017,80 грн. (24,0356 грн. Х 500 дол. США). У зв`язку з задоволенням позову, на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем в даному судовому провадженні щодо сплати судового збору за подачу позову до суду у розмірі 768,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, як підтверджені документально (а.с. 1).

Outcome: approved