Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

19 лютого 2014 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 3-4). У позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 29 червня 2005 року між банком ПриватБанк, найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNP0GA00000035, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав у кредит грошові кошти у вигляді поновлюваної кредитної лінії у сумі 21 051,00 доларів США зі сплатою 1,13% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та строком повернення до 29 червня 2009 року. Додатковою угодою № 1 до вказаного кредитного договору було, в тому числі, визначено, що кредитні кошти надаються [PERSON] у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у сумі 21 004,95 доларів США зі сплатою 1,13% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та строком повернення до 29 червня 2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між цими ж сторонами був укладений договір іпотеки № DNP0GA00000035 від 29 червня 2005 року, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору № DNP0GA00000035 від 29 червня 2005 року станом на 30 січня 2014 року у нього утворилась заборгованість перед позивачем, загальний розмір якої становить 25 586,69 доларів США. У зв'язку з зазначеним представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом та просив суд звернути стягнення на квартиру загальною площею 65,40 м2, житловою площею 39,30 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом її продажу позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; також просив суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в зазначеній квартирі. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначивши, що дійсно вказані кредитний договір та договір іпотеки були укладені між сторонами, він брав грошові кошти, проте брав їх не для себе, а для свого компаньйона, який і здійснював погашення заборгованості та який у 2010 році здійснив останній платіж, відповідач не робив жодного платежу. При цьому у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити, посилаючись на те, що спірна квартира - єдина нерухомість яку він має, де проживає разом зі своєю неповнолітньою дитиною. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом були встановлені наступні факти. Судом встановлено, що 29 червня 2005 року між банком ПриватБанк, найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNP0GA00000035, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав у кредит грошові кошти у вигляді поновлюваної кредитної лінії у сумі 21 051,00 доларів США зі сплатою 1,13% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та строком повернення до 29 червня 2009 року. Додатковою угодою № 1 до вказаного кредитного договору було, в тому числі, визначено, що кредитні кошти надаються [PERSON] у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у сумі 21 004,95 доларів США зі сплатою 1,13% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та строком повернення до 29 червня 2013 року. Викладені обставини підтверджуються копіями зазначених угод, наявними в матеріалах справи(а. с. 13-14, 15-18). Також судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 29 червня 2005 року між банком ПриватБанк, найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений договір іпотеки № DNP0GA00000035 від 29 червня 2005 року, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (а. с. 19-21). Заборона на відчуження предмету іпотеки посвідчена 29 червня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 3787. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору № DNP0GA00000035 від 29 червня 2005 року станом на 30 січня 2014 року у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 25 586,69 доларів США, що на день розрахунку заборгованості становить 204 514,41 грн. (а. с. 9), яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 10 661,90 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 8 271,54 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 5 405,04 доларів США, фіксованої суми штрафу - 31,29 доларів США, та суми штрафу процентної складової - 1 216,92 доларів США (а. с. 6-8). З матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено на адресу [PERSON] вимогу від 19 грудня 2013 року за вих.. № 30.01.0.0/2-308 про наявну заборгованість за кредитним договором № DNP0GA00000035 від 29 червня 2005 року, необхідність її погашення, в якій позивач також зазначає, що у разі невиконання вимоги з погашення заборгованості у тридцятиденний строк - вимагає згідно ст.. 40 ЗУ «Про іпотеку» добровільно звільнити квартиру [ADDRESS], а також про можливість скористатись своїм правом іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 10, 11-12). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», умовами укладених між сторонами договорів. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Статтею 40 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В пункті 37 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз'яснено, що невиконання вимог частини 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотеко держателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення ч.3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Також відповідно до ч.2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, відповідно до положень ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», яка регулює порядок виселення при позасудовій процедурі звернення стягнення (відповідно до ст. 33 це звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), та порядок виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з задоволеними вимогами про виселення, встановлено: перед примусовим виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням (ч.2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку») іпотекодержатель за 30 днів направляє вимогу про добровільне звільнення житла, і тільки якщо такого звільнення приміщення не відбулось, звертається до органів ДВС за примусовим виселенням. З урахуванням викладеного, враховуючи всі фактичні обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та вважає за можливе в рахунок погашення заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № DNP0GA00000035 від 29 червня 2005, а саме власності квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з даною позовною заявою у розмірі 2 045,14 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved