Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

19.06.2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі свого представника Савіхіної А.М., звернувся до Енергодарського міського суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.04.2013 року, зазначивши підставою позову ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст.598, 599, 610, ч.2 ст.615, 629, 1050, 1054 ЦК України, у спосіб захисту визначений ст.16 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначила, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.04.2013 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором. Відповідач своєчасно не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов'язання за вказаним Договором не виконав. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, станом на 30.04.2018 рік відповідач має заборгованість в розмірі 33934,59 грн., яка складається з наступного: 3352,56 грн. - заборгованість за кредитом, 25754,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2735,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1592,12 грн. - штраф (процентова складова). Позивач також зазначає, що викладені у позовній заяві обставини підтверджуються наступними доказами: розрахунком заборгованості, копією заяви позичальника, Витягом з «Тарифів Банку», Витягом з «Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою». Заходи досудового врегулювання спору не проводились. Просить суд стягнути з відповідача - [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 04.04.2013 року у розмірі 33934,59 грн. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 25.06.2018 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.45). Ухвало суду від 23.08.2018 року явка представника позивача та відповідача визнана обов'язковою (а.с.81) Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. В судове засідання представник ПАТ КБ «Приватбанк» не з'явився, в матеріалах позову наявне клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача, та про підтримання позовних вимог у повному обсязі (а.с.40). АТ КБ «ПриватБанк» в особі представника Гаренко Н.В., подали письмову Відповідь на відзив відповідача з додатками (а.с.59-64, 84-89, 65-78, 90-105), відповідно до змісту якої АТ КБ «ПриватБанк» підтримує вимоги позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом по договору від 04.04.2014 р. №б/н, заперечення відповідача щодо не ознайомленням з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», їх не підписанням, посилання відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів», застосування строку позовної давності, неправомірність нарахування штрафів - вважає безпідставними, в обґрунтування зазначаючи, що з Виписки по особовому рахунку вбачається, що відповідач користувалася карткою, а фото клієнта з карткою підтверджує її отримання відповідачем. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, надала до суду письмову Відповідь на позовну заяву у п.2 якої просить розглянути справу у її відсутності (а.с.50зворот). В заперечення вимог позовної заяви у відзиві зазначає, що між нею та позивачем укладався договір б/н від 04.04.2013 року у вигляді отримання кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою 0% за користування та 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Заперечує розмір кредитного ліміту, зазначаючи, що анкета заява не містить таких даних. Заперечує щодо нарахування штрафів, процентів, зазначаючи, що відповідач не ознайомлював її з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», вона їх не підписувала, а отже вони не можуть бути складовою частиною укладеного договору, крім того, їх копії не отримувала посилання на наявність цих Умов та Правил на інтернет сайті вважає безпідставним, також у зв'язку з тим, що вона не користується комп'ютером, при цьому посилається на порушення позивачем ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому відповідач визнає розмір заборгованості в сумі 3352, 56 грн. - тіло кредиту, однак просить суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, про що надала письмову заяву (а.с.52), зазначаючи, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності до стягнення тіла кредиту. Розмір пені відповідач визнає в сумі 1677,31 грн., надаючи відповідний розрахунок (а.с.53) та також зазначаючи на застосування строку позовної давності в один рік. А також відповідач не заперечує щодо часткового стягнення з нею витрат з судового збору в сумі 87 грн. 01 коп. На підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно приписів ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду,учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно приписів ч.2 та ч.3 ст.83 ЦПК України, позивач та відповідач повинен подати суду докази. Отже, надання доказів є не правом, а обов'язком сторін по справі. При цьому, надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності (ст.77-80 ЦПК України). Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України,ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно п.1, 2 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, як: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Згідно ст.1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статтею 208 ЦК України передбачено випадки, коли правочини мають вчинятися в певній формі, в залежності від виду правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц. З наданої представником ПАТ КБ «ПриватБанк» Анкети-заяви від імені [PERSON] (а.с.7), судом, з її змісту, встановлено, дата підписання 04.04.2013; з розділу заяви (мовою оригіналу - російською): «ознакомившись с условиями и правилами предоставления банковских услуг, тарифами Приватбанка, изявляю желание оформить на свое имя» відсутня позначка про те, який вид картки отримує [PERSON] (а.с.7зворот). Відповідно до п.6.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ( в редакції чинній на час написання зазначеної «анкети-заяви), порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Відповідно до п.15.1, п.15.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції чинній на час написання зазначеної «анкети-заяви), операції з платіжними картками здійснюються з урахуванням вимог, встановлених законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Платіжна картка є власністю емітента і надається ним клієнту відповідно до умов договору. Згідно пунктів 2.4, 2.5 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2010 року (далі - Положення №223), передбачають укладання договору саме в письмовій формі та відображення в ньому певних обов'язкових умов. Однак, емітентом, в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк» не дотримано умов зазначеного Положення №223, виконання кого є обов'язковим відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про Національний банк України» Відповідно до 3.1. Положення №223, користувачі мають право використовувати спеціальні платіжні засоби для здійснення платіжних операцій відповідно до режимів рахунків та умов договору з емітентом. А відповідно до п.3.2 Положення №223, передбачає спеціальні схеми спеціальних платіжних засобів, за якими здійснюються платіжні операції відповідно до умов. Однак, у зв'язку з тим, що у заяві-анкеті ПАТ КБ «ПриватБанк» не зазначено вид платіжного засобу, є незрозумілим посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на проведення обслуговування за анкетою- заявою саме за тарифами кредитних карт «Універсальна», оскільки в зазначеному розділі заяви, крім карта «Універсальна», наявні також інші види кредитних карт. Також, у графі (мовою оригіналу - російською): «платежная карта кредитка «универсальная», «карта GOLD», «укажите желаемый кредитный лимит по платежной карте кредитка «универсальная»/GOLD» не зазначено розмір кредитного ліміту, на що також зауважує відповідач. При цьому, враховуючи відсутність виду картки, а отже і тарифів за цією карткою, є незрозумілим з якого тарифу, ліміту та яким видом картки, керувався позивач проводячи розрахунок заборгованості, що ним надано до матеріалів позову (а.с.5-6). Враховуючи встановлення недоведеності виду картки за яким, як зазначає позивач, було відкрито картковий рахунок, умов обслуговування, в загалі відсутній договір на спеціальний платіжний засіб у вигляді платіжної картки, її вид, безпідставними є і посилання позивача на те, що вказаною заявою-анкетою відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та Банком про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При цьому, в анкеті-заяві не зазначено, що саме є складовою даної заяви, що саме є складовою частиною, як зазначає позивач, укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 24.06.2010 року, що саме на ці Умови, погодився відповідач (що також узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 16.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, у постанові від 30.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, постанові від 18.04.2018 по справі №234/10860/16-ц та постанові від 11.07.2018 року у справі №356/1261/16-ц). Також, відсутні докази того, що з «Умовами та правилами надання банківських послуг затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року (а.с.9-32) та Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.8-8зворот), у тому числі наданими до матеріалів справи, відповідач була ознайомлена та своїм підписом надала згоду з ними. Також, зазначені, надані позивачем до матеріалів справи, як докази «Умови та правила надання банківських послуг затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» взагалі не містить і передбачають реквізитів позичальника, його підпису, а отже їх застосування до спірних правовідносин є безпідставним (зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 05.03.2018 по справі №192/156/17-ц). Крім того, з урахуванням положень статей 626, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, частин 2 та 4 ст.26 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні», договір повинен містити реквізити кредитного договору, однак заява-анкета на яку посилається позивач, від 04.04.2013 р. не містить будь-яких реквізитів кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмові докази мають подаватися суду в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч.2 ст.95 ЦПК України). Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (ч.4 ст.95 ЦПК України). У разі якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника), що унормовано абз.2 ч.8 ст.43 ЦПК України. ДСТУ 4163-2003 Національний стандарт «Уніфікована система організаційно-розпорядної документації. Вимоги до оформлення документів» передбачає вимоги до порядку засвідчення копій документів. Зокрема, пункт 5.26 Стандарту передбачає, що відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію документа, її ініціала(-ів) та прізвища і дати засвідчення копії. Вірність оригіналам, наданих позивачем у якості письмових доказів «Умови та правила надання банківських послуг затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Інформаційне повідомлення від 06.08.2018 року про отримання відповідачем картки (а.с.93) - не засвідчена печаткою ПАТ КБ «ПриватБанк, немає ні назви посади, ініціалів та прізвища особи підпис якої проставлено на зазначених копіях, ні дати засвідчення копій, а отже вони не можуть розглядатися як належний та допустимий письмовий доказ в розумінні ст.43, 95 ЦПК України, враховуючи також і вище встановлені обставини. Крім того, із інформаційного повідомлення від 06.08.2018 року про отримання відповідачем картки (а.с.93), неможливо встановити, що вона стосується саме договору від 04.04.2013 року, при цьому, що він є кредитним, а ні іншим, та розмір кредитного ліміту. Однак, з заперечень відповідача встановлено, що нею визнається розмір заборгованості за тілом кредитну в сумі 3352 грн. 56 коп., про який зазначено в позові, однак заявлено про застосування строку позовної давності у три роки (а.с.52). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України, сплив, позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність становить три роки, спеціальна позовна давність - в один рік, застосовується до вимог про стягнення неустойки (штраф, пеня) - ст.258 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Отже, певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або з дня настання події, які у свою чергу до цього строку не включаються. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року строку, а коли він визначений місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, оскільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення права особи (ст. 261 ЦК України) Підстави переривання строку позовної давності встановлені статтею 264 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини 1, 3 ст.264 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився. Банком не доведено видачу відповідачу картки зі строком дії до 02.2017 року, а тому строк позовної давності належить відраховувати з дня останнього фігурування у виписці про рух коштів за особовим рахунком [PERSON] (а.с.66-68), а саме з 27.10.2015 року, оскільки відповідно до зазначеної виписки, 26.10.2015 року було проведено поповнення карткового рахунку [PERSON] в терміналі самообслуговування (а.с.67-зворот), після чого за рахунком ніякого руху більше не відбувалось. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. До суду позов було подано 19.06.2018 року, тобто трирічний термін передбачений ч.1 ст.257 ЦПК України, щодо розміру тіла кредиту в сумі 3352 грн. 56 коп. не було пропущено позивачем. Отже, враховуючи визнання позивачем заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3352 грн. 56 коп. суд вважає, що зазначений розмір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо розміру процентів, пені та комісії, штрафів про які зазначає позивач та застосування до них строку позовної давності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до п.1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21.01.2004, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції), або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Автоматичне списання грошових коштів на погашення заборгованості банком не свідчить про визнання відповідачем заборгованості та про його намір погашати таку заборгованість, а тому не може бути підставою для переривання строку позовної давності. Як зазначалось вище, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання. Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18. З наданих відповідачем заперечень та розрахунку вбачається визнання нею нарахування пені однак в сумі 1677 грн. 31 коп. за ставкою НБУ. Банком заявлено про стягнення розміру пені та комісії в сумі 2735 грн. 00 коп. Банк звернувся до суду 23.06.2018 року, з урахуванням заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, яка становить однин рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України), суд вважає, що підлягає стягненню нарахована банком пеня та комісія за період з 23.06.2017 року по 30.04.2018 рік в загальному розмірі 1100 горн 00 коп., при цьому, суд зазначає на те, що даний розмір пені є в межах заявлених відповідачем до визнання. А отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір пені в сумі 1100 грн. 00 коп. Щодо стягнення з відповідача штрафів, суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, в частині вимог банку про стягнення штрафів необхідно відмовити з зазначених підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. Щодо стягнення з відповідача заявленого позивачем розміру процентів за користування кредитом в сумі 25754 грн. 91 коп., суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з наступних підстав. Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Однак, як судом зауважувалось вище, позивачем не доведено належними та допустимими доказами посилання в позовній заяві та відзивах на те, що «Умови та правила надання банківських послуг затверджені наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року (а.с.9-32), Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.8-8зворот) є складовою анкети-заяви [PERSON] (а.с.7), відповідачем не визнається розмір процентів. Отже, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на обґрунтування нарахування процентів за користування кредитом, підстави їх стягнення також відсутні. Крім того, суд зауважує, що письмова Відповідь на відзив відповідача та додані до них матеріали - надані від імені Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в яких нічого не зазначено про зміну назви, підстави такої зміни, право на заявлення вимог, на підтримання позову ПАТ КБ «ПриватБанка», а отже і права надання заперечень на спростування посилань відповідача. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням вище встановлених обставин та вважає необхідних позовні вимоги задовольнити частково з урахуванням визнаних відповідачем та вважає необхідних стягнути з відповідача на користь позивача розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 3352 грн. 56 коп., розмір пені - в сумі 1100 грн. 00 коп., а всього підлягає стягненню 4452 грн. 56 коп., в задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити у зв'язку з їх недоведеністю стороною позивача належними достовірними, достатніми доказами. Щодо розподілу судових витрат. Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорцій но розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки судом частково задоволено позовні вимоги, то судовий збір та інші судові витрати, пов'язані із розглядом справи, необхідно покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог. Всього позивачем заявлено позовних вимог у відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 33934,59 грн., задоволено судом - на суму 4452,56 грн., що становить 13,1 % від заявленої суми. Таким чином, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає 13,1 % від понесених позивачем судових витрат, а саме - 209,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial