Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

19 липня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 жовтня 2012 року він влаштувався на роботу на посаду юрисконсульта до ФОП [PERSON] При прийнятті його на роботу відповідач пообіцяв виплачувати мінімальну заробітну плату визначену Законом. Взяті на себе зобов'язання в частині виплати заробітної плати роботодавцем виконувались не в повному обсязі. За період з жовтня місяця 2012 року по травень місяць 2015 року заробітна плата не виплачувалась взагалі у зв'язку з відсутністю коштів. Відповідач взяв на себе зобов'язання погасити заборгованість по заробітній платі та належним чином оформити трудові відносини після надходження коштів для погашення заборгованості. Проте зобов'язання відповідач не виконав не зважаючи на надходження коштів. У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань в частині погашення заборгованості по заробітній платі 01.07.2016 року з займаної посади він звільнився. Вказує, що заробітна плата ним не отримувалась з жовтня місяця 2012 року по травень місяць 2015 року - а саме: жовтень, листопад 2012 р - 2236,00 грн.; грудень 2012 р. - 1134,00 грн.; січень, листопад 2013 р. -12617,00 грн.; грудень 2013 р. - 1218,00 грн.; січень-грудень 2014 р. - 14616,00 грн.; січень-квітень 2015 р. - 4872,00 грн., а всього 36393,00 грн. Також зазначає, що за весь час роботи відпустка йому не надавалась, а отже відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП, відповідач зобов'язаний був при звільненні виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3554,00 грн. У зв'язку з тим, що відповідач належним чином не оформив трудові відносини, однак він фактично виконував обов'язки юриста відповідно до ст. 24 ч. 3 КЗпП України. А тому просить стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] на його користь кошти, а саме 36393,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 3554,00 грн. компенсації за невикористану відпустку, а всього 39947,00 грн. В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити. Додатково пояснив, що працював в орендованому приміщенні відповідача, де використовував його техніку та обладнання, а потім у себе дома. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо заявлених позовних вимог, вказавши, що твердження позивача не відповідають фактичним взаємовідносинам сторін і не доводять факту укладення між сторонами трудового договору у відповідності до ч.3 ст.24 КЗпП України. В дійсності ж між сторонами даної справи ніколи не існувало трудових відносин і ніколи не укладалося трудового договору ні у письмовій, ні в усній формі. Взаємовідносини сторін ніколи не мали характеру трудових відносин і за своїм юридичним змістом не свідчать про наявність укладеного 17 жовтня 2012 року трудового договору, який міг породжувати у роботодавця обов'язок виплачувати працівнику заробітну плату та грошову компенсацію за час невикористаної відпустки у відповідності до ст.21 КЗпП України. В дійсності ж між мною ФОП [PERSON] та позивачем [PERSON] мало місце укладення 2-х цивільно-правових договорів доручення, що у відповідності до ст.1003 ЦК України було офіційно оформлено письмовими довіреностями на вчинення повіреним [PERSON] від імені довірителя ФОП [PERSON] певних юридичних дій. При цьому будь-якої грошової винагороди за вчинення таких юридичних дій ні в письмовій довіреності ні в усній угоді щодо умов даного договору доручення визначено не було, оскільки фактичною оплатою наданих в межах даного договору послуг було тривале безкоштовне використання позивачем робочого місця, обладнаного офісними меблями, оргтехнікою та доступом до бази даних інтернет ресурсу законодавства України. Вказує, що позивач займався власною юридичною практикою у офісі відповідача та на його оргтехніці. Відтак, між сторонами даного цивільного спору було укладено кілька договорів доручення на умовах, які виконувались обома сторонами і влаштовували обидві сторони. При цьому дотримуючись вказаних умов позивач не заявляв ніяких грошових вимог. Вказує, що усі наведені обставини та докази свідчать про те, що у відповідача з позивачем ніколи не існувало трудових відносин і між нами ніколи не укладалося трудового договору. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так судом встановлено, [PERSON] є фізичною особою підприємцем, що вбачається із виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 11.03.2013 р. 26.02.2013 р. [PERSON] видано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого. Відповідно до довіреностей від 11.12.2015 р. та від 05.02.2016 р. арбітражний керуючий-ліквідатор ЗАТ «Білогірський комбінат хлібопродуктів № 1» та ТОВ «ДПЗКУ-МТС» [PERSON]

Outcome: dismissed