Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

17 листопада 2015 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що на підставі укладеного між сторонами договором про іпотечний кредит № HMTWGІ0000007808 від 28 березня 2008 року (далі по тексту кредитний договір) Банк надав позичальнику [PERSON] кредит в сумі 110000,00 грн., а на підставі заяви позичальника кредит переведено з валюти гривня у валюту долар США, після конвертації з урахуванням винагороди банку розмір кредиту становив 23316,36 доларів США. Позивачем, у звязку з неналежним виконанням позичальником своїх договірних зобовязань по поверненню кредиту, заявлена вимога стягнути солідарно з [PERSON] та його поручителя [PERSON] згідно договору поруки, заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28 вересня 2015 року становить 88115,02 долари США і складається із заборгованості по кредиту в сумі 16751,26 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 16751,26 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 3630,59 долари США, а також штрафи відповідно до договору в сумі 11,57 доларів США (фіксована частина) та 4195,40 доларів США (процентна складова). В ході судового розгляду представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві. В ході судових засідань представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позовних вимог не визнав та пояснив, що 23 березня 2008 року [PERSON] уклав договір з ПриватБанком на отримання кредиту в сумі 110000 грн., дану суму кредиту він отримав, однак кредиту в іноземній валюті, як стверджує позивач у своїй позовній заяві він не отримував. Зазначив, що при укладенні додаткової угоди не було дотримано вимог п. 10.7 основної угоди, згідно якої кожний аркуш тексту договору має бути підписаний обома сторонами. Представник відповідача також зазначив, що подана позивачем копія додаткової угоди є додатковою угодою до договору про іпотечний кредит № HMTWGI0000007808 від 23 лютого 2008 року, тобто до іншого договору, укладеному за місяць до укладення основного договору між сторонами. Судове засідання 23 травня 2017 року проведене за відсутності представника позивача на підставі заяви про таких розгляд з урахуванням усіх наданих раніше пояснень. Відповідачі, про час та місце розгляду справи повідомлені, в судове засідання не зявилися, причин неявки не повідомили. Суд не визнає, в якості поважної причини неявки в судове засідання представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON], його вибуття 23 травня 2017 року у відрядження в м. Полтава для участі в розгляді іншої справи, судове засідання по якій призначене на 24 травня 2017 року. Так, згідно ухвали Господарського суду Полтавської області від 12 травня 2017 року у справі № 917/379/17, на яку посилається представник позивача у своїй заяві від 23 травня 2017 року, початок судового засідання призначений на 11 год. в м. Полтава, однак представником не зазначено жодних доказів вибуття саме 23 травня 2017 року, зокрема, квитків, бронювання готелю тощо. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах договору, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1050 ЦК України, дія якої, згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України, поширюється і на правовідносини, повязані з кредитом, передбачає право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), в разі прострочення повернення чергової частини позики. 28 березня 2008 року між кредитодавцем Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк, Банк), та позичальником [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит № HMTWGI0000007808, відповідно до якого Банком був наданий позичальнику кредит в сумі 110000 грн. які позичальник зобовязався повернути до 28 березня 2018 р., сплачуючи щомісяця ануїтетні платежі в розмірі 1788,74 грн., до складу яких входить частка погашення кредиту та проценти за користування ним в розмірі 15 % річних. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за даним договором 28 березня 2008 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки № HMTWGI0000007808. 30 липня 2008 року між Банком та [PERSON] була укладена Додаткова угода до договору про іпотечний кредит № HMTWGI0000007808 від 26.02.2008 р., згідно якої вищезазначений договір про іпотечний кредит № HMTWGI0000007808 від 28 березня 2008 року викладено в новій редакції. Суд дійшов переконання, що, незважаючи на зазначення в назві додаткової угоди дати основного договору 26 лютого 2008 року та в самому тексті додаткової угоди про викладення в новій редакції договору від 28 лютого 2008 року, фактично сторони дійшли згоди про укладення в новій редакції Договору про іпотечний кредит № HMTWGI0000007808 від 28 березня 2008 року. Відповідач [PERSON], стверджуючи про укладення додаткової угоди до іншого договору, не надав суду тексту договору про іпотечний кредит № HMTWGI0000007808 від 28 лютого 2008 року, з чого вбачається, що зазначення невірної дати є технічною помилкою, як зазначив про це позивач у своїх додаткових поясненнях. В ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт непідписання позичальником [PERSON] додаткової угоди про іпотечне кредитування, чим обґрунтовував заперечення його представник. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Дана обставина була предметом розгляду Теофіпольським районним судом Хмельницької області, який своїм рішенням від 27 квітня 2012 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 червня 2012 року, відмовив [PERSON] в задоволенні його позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним додаткової угоди до кредитного договору. Відповідач [PERSON] ухилився від участі у проведенні почеркознавчої експертизи, яка була призначена за його клопотанням, не надавши зразків свого підпису, у звязку з чим ухвала про призначення експертизи була скасована. Відповідно до п. 8.1 договору у новій редакції банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 30 липня 2008 р. по 29 березня 2018 р. включно, у вигляді строкового кредиту в сумі 23213,36 доларів США на споживчі потреби, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,17 % на місяць (14,04 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороду за резервування ресурсів в розмірі 3 % річних. [PERSON], згідно пунктів 3.1-3.3, 4.1-4.6, 8.1 Кредитного договору та Графіку погашення кредиту, який є додатком № 1 до даного договору, зобовязаний щомісяця в період до 29 числа кожного місяця сплачувати банку кошти в сумі 414,63 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по залишку кредиту, процентів за користування ним та нарахованої плати за резервування коштів, із зазначенням конкретних сум по кожному платежу у кожний місяць строку кредитування. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Згідно ст.ст. 1049, 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах договору, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. В разі, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (частина 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України дана норма поширюється і на відносини щодо договору кредиту. Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, яка згідно ст. 549 ЦК України є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості за договором, не спростованого відповідачами, [PERSON] неналежним чином виконує свої договірні зобовязання по поверненню кредиту та сплати процентів за його користування допускаючи прострочення, про що свідчить наявність показників у графі 4 «Залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)», тому вимога про стягнення простроченої заборгованості по кредиту підлягає задоволенню. У звязку з простроченням повернення чергових частин кредиту, в силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України задоволенню підлягає і вимога про стягнення заборгованості по кредиту, строк сплати якої не наступив. Відсотки за користування кредитом та винагорода за резервування ресурсів нараховані відповідно до умов договору, у звязку з чим вимога їх стягнення є обґрунтованою. У пунктах 5.1 та 8.4 кредитного договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення, але не менше 1 грн. З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник [PERSON] останній раз вніс платіж на виконання умов договору 17 червня 2010 року, тому вимога про стягнення пені є обґрунтованою. Пеня, відповідно до п. 5.1 Кредитного договору, підлягає сплаті в гривневому еквіваленті по курсу НБУ гривні до долара США у 2634,1917 гривень за 100 доларів США станом на дату сплати 23 травня 2017 року. Пунктом 5.3 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову, у звязку з чим дана вимога також підлягає задоволенню. Виходячи з положень ст.ст. 524, 549 ЦК України, розділу 5 кредитного договору, суд дійшов переконання, що процентна складова штрафу підлягає стягненню у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення. Представником відповідача в ході судового розгляду усно заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Останній платіж на погашення заборгованості по Договору був здійснений відповідачем 17 червня 2010 р., тому з наступного дня розпочався перебіг позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а за вимогами про стягнення неустойки - 1 рік, і їх перебіг починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Згідно домовленості сторін відповідно до п. 5.5 кредитного договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди пені, штрафів за даним договором встановлено тривалістю 5 років. Позовна заява подана до суду 17 листопада 2015 року, тому стягненню підлягає сума боргу по кредитному договору в межах 5-ти років, які передували зверненню до суду, а саме, заборгованість по тілу кредиту без урахування простроченої заборгованості в сумі 2185,04 доларів США, яка існувала станом на 29 жовтня 2010 року, тобто станом на останній строк платежу поза межами строку позовної давності, оскільки тіло кредиту згідно договору підлягає поверненню частинами кожного місяця. З усієї суми нарахованих банком процентів та пені не підлягають стягненню проценти в сумі 5544,86 доларів США та пеня в сумі 4297,73 доларів США, що становить суму заборгованості з процентів та пені, нараховані по день, який передував дню початку 5-річного строку позовної давності 16 листопада 2010 року, оскільки проценти та пеня нараховуються за кожен день користування кредитом або прострочення сплати коштів відповідно. Винагорода за резервування ресурсів в сумі 1206,72 долари США, яка була нарахована банком станом на день платежу 29 жовтня 2010 року, який передував строку початку перебігу позовної давності, станом на день наступного платежу 29 листопада 2010 року не змінилася, тому саме ця сума не підлягає стягненню через сплив строку позовної давності. Відповідно, процентна складова суми штрафу підлягає перерахунку та стягненню без урахування вищезазначених сум. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на письмові повідомлення, направлені банком відповідачам, про настання строку повернення усієї суми боргу в межах одного місяця після їх одержання 03 квітня 2010 року, після спливу якого розпочався перебіг строку позовної давності, у звязку з чим у позові необхідно відмовити внаслідок спливу 5-річного строку позовної давності згідно вимоги повернення усієї суми боргу, оскільки вищезазначені повідомлення були визнані неналежними доказами згідно рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 27 квітня 2012 року, крім того, були подані в межах процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, переданого в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за Кредитним договором на підставі договору іпотеки, який не є предметом даного спору. Судом не вбачається підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості з поручителя, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Однією з підстав припинення поруки, передбаченої ч. 1 ст. 559 ЦК України, є зміна зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до укладеної 30 липня 2008 р. Додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, якою первинний договір був викладений в новій редакції, обсяг відповідальності поручителя збільшується, оскільки сторони передбачили сплату винагороди за резервування ресурсів, чого не було у первинній редакції договору. Крім того, в новій редакції договору про іпотечний кредит сторони передбачили повернення кредиту та оплату процентів за його користування у доларах США, внаслідок чого на позичальника та його поручителя також покладаються валютні ризики. Позивачем не доведено, що при укладенні додаткової угоди була отримана згода поручителя на зміну валюти кредиту та сплати винагороди за резервування, оскільки у договорі поруки чітко визначений обсяг зобовязань поручителя згідно умов первинного договору. Таким чином, підстав для стягнення суми боргу з поручителів немає у звязку з припиненням поруки через зміну без їх згоди зобовязання, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителів. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] пропорційно розміру задоволених вимог 83,54 %.

Outcome: partial