Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

18 липня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, який було уточнено та згідно редакції від 19.10.2017 року просив ухвалити рішення, яким: визнати незаконним та скасувати Свідоцтво про право власності серії [NUMBER], видане 29.12.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] та [PERSON] на 20/25 частин об'єкта нерухомого майна, який розташований за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що свідоцтво [NUMBER], яке посвідчує, що 20/25 частин об'єкта нерухомого майна, який розташований за адресою [ADDRESS], дійсно належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, на праві спільної часткової власності, було видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 29.12.2012 року, на підставі Декларації № ОД 142125849 про готовність об'єкта до експлуатації, яка була зареєстрована всупереч актам цивільного законодавства та скасована. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві . Представник відповідача виконавчого комітету Одеської міської ради та треті особи [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. 10 березня 2015 року реєстровий номер 1390, [PERSON] передала безоплатно в дарунок, а [PERSON] прийняла у власність 29/50 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: Одеська обл.., місто Одеса, вулиця Лінія 6, 6 ст. Люстдорфської дороги, будинок 33, та складається в цілому з : літ. «А» - житловий будинок з черепашника, загальною площею 89,8 кв.м., житловою площею 45,7 кв.м. та надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці площею 604 кв.м., що знаходиться у фактичному користуванні. Також судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 червня 2003 року, справа № 2-3873/2003, було визнано дійсним договір куплі-продажу 21/50 частин домоволодіння [ADDRESS], що був укладений між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних частках на 21/50 частин домоволодіння [ADDRESS]. В подальшому [PERSON] та [PERSON] реконструювали належну їм частку домоволодіння та 24.07.2012 року за № ОД 142125849 зареєстрували декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, затверджену інспекцією ДАБК в Одеській області щодо реконструкції частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами у [ADDRESS]. На підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 24.07.2012 року № ОД 142125849, розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 09.11.2012 року № 843; замість рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2003 року справа № 2-3873/2003, зареєстрованого ОМБТІ та РОН від 15.09.2003 року під № 200 стор. 167 р. 20237 - 29 грудня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на 20/25 частин домоволодіння, яке посвідчує, що 20/25 частин об'єкта нерухомого майна, який розташований за адресою: [ADDRESS] дійсно належить [PERSON], [PERSON], в рівних частках кожному на праві спільної часткової власності. З вказаного свідоцтва вбачається, що вищевказані 20/25 частин об'єкта складаються з: в житловому будинку літ. «А»: 1-1 житлова 18,1 кв.м.,; 1-2 кухня 9,8 кв.м.,; 1-3 коридор 3,2 кв.м.; 1-4 житлова 10,4 кв.м.4 1-5 санвузол 3,0 кв.м.; 1-6 коридор 0,5 кв.м.; загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м.; літньої кухні літ. «Е», відображені у технічному паспорті від 07.09.2012 року. Проте, державним реєстратором прав на нерухоме майно Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» 11 червня 2016 року було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Підставою для відмови стало те, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено розмір частки 29\\50 за іншою особою, заявник подав правовстановлюючі документи на 20/25 частин об'єкта. У зв'язку з чим неможливо встановити відповідний розмір частки. Згідно ст. 331 ЦК України про право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. На момент отримання [PERSON] та [PERSON] оскаржуваного свідоцтва, тобто на момент виникнення спірних правовідносин, діяв порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703, де п. 46 передбачено: Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заявник, подає органові державної реєстрації прав: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку (крім випадків реконструкції квартири, житлового або нежитлового приміщення); витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер); документ, що зазначений у пункті 27 цього Порядку та підтверджує право власності на об'єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці (у разі проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта; документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси. Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І - III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. З наведеного вбачається, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрована в установленому порядку Інспекцією (щодо об'єктів І - III категорії складності), є документом, що підтверджує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, та мають подаватися для оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управління від 01.11.2016 року №01-13/40 ДАБК скасовано реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 24.07.2012 року №ОД 142125849, також відсутня реєстрація вказаної реєстрації в Єдиному реєстрі зареєстрованих декларації про готовність об'єкту до експлуатації га виданих сертифікатів. Підставою для скасування декларації за № ОД 142125849 про готовність об'єкта до експлуатації стало виявлення відсутності дозволу на виконання будівельних робіт, а саме актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, складеним 25.10.2016 року під час проведення позапланової перевірки, встановлено, що в у п.10 Декларації [PERSON] та [PERSON] зазначили наявність у них і отримання виданого інспекцією ДАБІ м. Одеси дозволу на виконання будівельних робіт за №342, однак відповідно до відповіді Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-11/5180 від 24.10.2016 року було встановлено, що за даними архіву інспекцією ДАБК м. Одеси було надано дозвіл на виконання робіт з реєстрації АЗС за адресою: вул. Грушевського, 30, замовник ПП «Лукойл» Україна» №342 від 14.07.2006 року. При цьому, за період з 19.04.2006 року по 25.04.2006 року будь яких інших дозволів за №342 не надавалось. Згідно акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 25.10.2016 року, та наказу Управління від 01.11.2016 року №01-13/40 ДАБК, [PERSON] та [PERSON] порушили ст.ст.36, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порядок виконання будівельних робіт, затверджений постановою КМУ від 13.04.2011 №466. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 року №461, якими встановлено декларативний принцип отримання права на виконання підготовчих робіт і будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, і на підставі вказаного реєстрацію декларації, що стала підставою для видачі оскаржуваного свідоцтва, було скасовано. Окрім того, відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № [NUMBER] від 04.12.2017 року вбачається, що в державному реєстрі зареєстровано право власності лише позивача на 29/50 часток житлового будинку [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», свідоцтво про право власності на нерухоме майно належить до документів, на підставі яких, згідно зі ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» від 01.07.2004 року за № 1952-ІУ. провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. Суд відповідно до ч. 1 ст. 21.393 ЦК України, визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, оскаржуване свідоцтво є незаконним та підлягає скасуванню, так як документ на підставі якого воно видане скасований, а саме реєстрація декларації про готовність обєкта до експлуатації скасована, [PERSON] та [PERSON] вчинили реконструкцію без дозволу на виконання будівельних робіт, тобто з порушенням діючих норм законодавства, у зв'язку з чим оскаржуване свідоцтво про право власності не може вважатись таким, що відповідає вимогам закону. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід зазначити, що представник відповідача та треті особи у судове засідання не з'явились, доводів позивача жодним чином не спростували . Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог, а тому додатковий строк, достатній для подання позивачем заяви про прийняття спадщини слід встановити у продовж трьох місяців після набрання рішення законної сили. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 640 гривень. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved