Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

17 лютого 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 травня 2010 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачці грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн., які вона зобов'язалась повернути у строки передбачені договором. У встановлений договором строк відповідачка повернула позивачу грошові кошти в сумі 311 000,00 грн., залишок суми на теперішній час нею не повернуто, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд стягнути із [PERSON] на свою користь суму позики в розмірі 689 000,00 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача діючий за довіреністю - [PERSON], не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглядати справу без своєї присутності (а.с.27). Відповідачка в особі представника за договором адвоката - Залізко В.С., у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду представник надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги відповідачка визнає у повному обсязі (а.с.24). У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного між сторонами зобов'язання за договором позики, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням відповідачем умов його виконання. За правилом, встановленим ст.509 ЦПК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відповідно до ст. 1047 ЦПК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до приписів ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона передає іншій стороні у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму позики. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (а.с.5-6), відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався передати [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн., строком повернення до 01 травня 2014 року. У підтвердження отримання грошових коштів, [PERSON] 04 травня 2010 року підписала розписку про те, що вона взяла у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн., які він передав їй за місцем свого фактичного мешкання. Грошові кошти зобов'язалась повернути [PERSON] до 01 травня 2014 року (а.с.7). Згідно ст. 526 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Згідно статті 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так, за вимогами ст.. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки свої договірні зобов'язання [PERSON] за договором позики від 04.05.2010 року не виконала належним чином, повернувши лише частину грошових коштів в сумі 311 000,00 грн., що не заперечувалось нею та взагалі визнано позовні вимоги, суд приходить до висновку, що заборгованість в сумі 689 000,00 грн. підлягає стягненню на користь [PERSON] Таким чином, аналізуючи наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними з боку позивача, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, вирішуючи питання щодо судових витрат, на підставі ст.. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 6890,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved