Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

18 жовтня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказує на ті обставини, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 червня 1995 року. Вказує на те, що у зазначеній вище квартирі окрім неї зареєстрованими значаться, відповідач, - [PERSON], її чоловік, - [PERSON], син, - [PERSON], донька, - [PERSON], та онука, - [PERSON] Однак, з листопада 2010 року відповідач [PERSON] не проживає за вказаною вище адресою. Крім того, відповідач [PERSON] ані під час свого проживання в квартирі, ані після переїзду з неї не утримував цю квартиру в належному стані, не виконував будь-яких необхідних ремонтів в квартирі та не сплачував квартплату та комунальні послуги, що підтверджується актом про не проживання та не перебування у жилому приміщенні. Зазначає, що всю заборгованість з квартплати та комунальних платежів, що нараховувалися на ім'я відповідача [PERSON], доводиться здійснювати їй як власнику нерухомого майна. Враховуючи той факт, що вона тимчасово не працює, та не має самостійних джерел до існування (перебуває на утриманні чоловіка та дітей), у матеріальному відношенні їй досить важко сплачувати комунальні платежі за відповідача [PERSON], який фактично не проживає в її квартирі, але зареєстрований в ній. Посилалася на ті обставини, що в досудовому порядку їй не вдається вирішити питання зі зняття відповідача [PERSON] з реєстрації в належній їй квартирі, оскільки їй не відомо ні місце перебування, ні місце роботи, а ні жодних контактів зв'язку відповідача [PERSON], що як наслідок призводить до перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності нерухомим майном. Тому, вважає, що таке зняття з реєстрації можна здійснити тільки за рішенням суду. На підставі викладеного позивач [PERSON] просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим усунути їй перешкоди у здійсненні нею права володіння, користування та розпорядження належною їй на праві приватної власності квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем своєї реєстрації, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Присутня у судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] також надав пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] та [PERSON] також до зали суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, кожен окремо наддали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] підтримали та просили суд їх задовольнити. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача [PERSON] та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], [PERSON], на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.5, 6) є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 червня 1995 року (а.с.7-8), та відповідною довідкою, наданою КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (а.с.17). У зазначеній вище квартирі окрім позивача [PERSON] зареєстрованими значаться, відповідач, - [PERSON] (а.с.11), її чоловік, - [PERSON], син, - [PERSON], донька, - [PERSON], та онука, - [PERSON], що підтверджується відповідною довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 13 жовтня 2016 року, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради (а.с.10). Однак, з листопада 2010 року відповідач [PERSON] не проживає за вказаною вище адресою, що підтверджується відповідним актом, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стосовно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на підставі власності, це є результатом реалізації права власника, тому у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Так, судом встановлено, що відповідач у справі, [PERSON], не будучи власником квартири, залишається зареєстрованим у ній, однак більш ніж один рік не проживає у квартирі, що належить на праві власності позивачу [PERSON], поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власникам, позивачу [PERSON], при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині усунення позивачу [PERSON] перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою. Суд також зазначає, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про усунення позивачу [PERSON] перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved