Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

19.02.2020р. до Вінницького районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому просив встановити юридичний факт того, що він не проживав однією сім`єю із останньою. В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що в 2015 році, до поїздки в Республіку Польща, він познайомився з відповідачем [PERSON] , під час зустрічей з якою, вони перебували у близьких стосунках, однак при цьому не проживали однією сім`єю, та не мали спільного побуту та сімейного бюджету. Сторони в різний період часу знаходилися в Республіці Польща, та на незначний період часу у зв`язку із особистими обставинами повертались на територію України. Так, він приїхав незадовго до народження доньки для оформлення відповідних документів, після чого знову виїхав за межі України. Скориставшись його відсутністю, [PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення з нього аліментів на свої утримання, як цивільної дружини. В своїй позовній заяві, відповідач зазначила, що вони спільно проживали однією сім`єю, під час чого у них народилась дитина. Однак даний факт не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] завагітніла не від спільного з ним проживання, а від випадкового статевого зв`язку. Народжену дитину він добровільно визнав своєю дочкою, а себе батьком, на яку сплачує аліменти. Козятинський міськрайонний суд Вінницької області в своєму рішенні від 20.04.2018р. в цивільній справі № 133/1840/19 вирішив, що він має сплачувати аліменти на утримання цивільної дружини [PERSON] . Даний висновок суд зробив на підставі позовної заяви, яка окрім доказу, що він є батьком дитини, інших даних чи відомостей, що вони перебували у цивільному шлюбі, не мала. В січні 2018 року, він мав намір створити сім`ю із [PERSON] , однак останню цікавили виключно гроші, ніж сім`я, та після конфліктної ситуації, яка сталась в травні 2018 року, вони більше не зустрічались. Вважає, що встановлення юридичного факту не проживання однією сім`єю із [PERSON] , наддасть можливість спростувати її статус цивільної дружини, з одночасною втратою права отримувати аліменти на своє утримання. Це ж дозволить, відновити його порушене право, адже скориставшись його відсутністю на території України, використовуючи свої зв`язки та вводячи суд в оману, відповідач отримала статус цивільної дружини і можливість розпоряджатись його коштами на своє утримання. Відповідно до ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області Саєнко О.Б. від 16.03.2020р., вказану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд Козятинського міськрайонного суду Вінницької області. 21.05.2020р. на адресу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому остання просить суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, мотивуючи свою позицію тим, що з серпня 2016 року вона проживала однією сім`єю з [PERSON] , як жінка та чоловік, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, були пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками. Відсутність реєстрації шлюбу не впливала на характер їх відносин. В період спільного проживання із нею, [PERSON] у будь-якому зареєстрованому шлюбі не перебував. З серпня 2016 року по березень 2017 року, вони разом проживали та працювали на території Республіки Польща, по прибуттю на територію України, проживали в її квартирі [ADDRESS] , до червня 2018 року. [INFO] від спільного проживання у них народилась донька [PERSON] , у свідоцтві про народження якої [PERSON] добровільно записав себе батьком. У зв`язку із ухиленням [PERSON] від утримання сім`ї, та ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини, вона в лютому 2018 року була змушена звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів, який було задоволено та стягнуто з [PERSON] на її утримання аліменти в розмірі 1500грн. щомісячно до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку, тобто з [INFO] по [INFO] . Через погіршення стосунків, з червня 2018 року вона припинила остаточне проживання з [PERSON] . Вважає, що позивач злісно ухиляється від виконання судових рішень, намагаючись щоразу затягнути справи та видумувати нові причини, щоб не платити аліменти, зловживаючи таким чином своїми процесуальними правами. На даний відзив відповідача, позивач [PERSON] подав 26.05.2020р. до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області відповідь у вигляді заперечення, де зазначає, що відповідач на підтвердження своїх доводів не надала суду жодного доказу, який би підтверджував, що вони спільно проживали, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали спільні права і обов`язки, тобто, що між ними склались усталені відносини притаманні подружжю. Згідно розпорядження голови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області Сєчко В.Л. від 07.07.2020р., справу передано на розгляд Калинівського районного суду Вінницької області. 23.07.2020р. на підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області, матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою прийняв її до свого провадження, розгляд якої визначив здійснювати за правилами загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, та призначив у справі підготовче провадження. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 22.09.2020р., закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, та призначено її до судового розгляду. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав зазначених у поданому позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. З наведених положень випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Отже, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Судом встановлено, що сторони у справі, а саме позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Козятин Вінницької області, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10.10.2017р. Козятинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Як свідчать матеріали цивільної справи, в лютому 2018 року відповідач [PERSON] звернулась до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області із позовною заявою до позивача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що під час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у них [INFO] народилась дочка [PERSON] , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні та вихованні. [PERSON] добровільно участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому потребує матеріальної допомоги від чоловіка, яку він повинен їй надавати до досягнення дитиною трьохрічного віку. [PERSON] працює офіційно за кордоном, має постійний заробіток, а тому спроможний надавати матеріальну допомогу на її утримання. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р. позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1500грн. щомісячно на її утримання до досягнення дочкою [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] , починаючи з 15.02.2018р. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Дане судове рішення мотивоване тим, що [PERSON] в силу вимог статті 84 СК України вправі вимагати допомоги на її утримання до досягнення дитиною трьох років, а [PERSON] може надавати їй таку допомогу, оскільки є працездатним та отримує дохід. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Савчука М.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважав, що рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р. є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На обґрунтування даної позиції послався на те, що справа була розглянута без його належного повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання, що позбавило його права на належний судовий захист та надання додаткових пояснень щодо фактичних обставин справи. Крім того, суд належним чином не з`ясував всіх фактичних обставин справи; не встановив, чи потребує [PERSON] матеріальної допомоги від нього, оскільки вона отримує регулярний дохід як фізична особа-підприємець та чи він має можливість надавати їй таку допомогу у визначеному в позові розмірі. За наслідками апеляційного перегляду, постановою апеляційного суду Вінницької області від 08.08.2018р. апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Савчука М.В. залишено без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р. залишено без змін. Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , з якою проживає їх спільна дитина, оскільки [PERSON] не довів, що не має можливості сплачувати аліменти у визначеному [PERSON] розмірі. Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.06.2019р., касаційну скаргу [PERSON] , подану адвокатом Савчуком М.В. залишено без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 08.08.2018р. залишено без змін. Верховний Суд при ухваленні даного судового рішення виходив з того, що [PERSON] , на вихованні та утриманні якої перебуває донька [PERSON] , [INFO] , має право на матеріальну допомогу від батька дитини - [PERSON] , який не довів відсутності у нього можливості надавати таку допомогу у визначеному [PERSON] розмірі, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову. Як вбачається зі змісту постанови апеляційного суду Вінницької області від 08.08.2018р. та постанови колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.06.2019р., позивач [PERSON] у поданих через представника апеляційній та касаційній скарзі, не спростовував встановленого Козятинським міськрайонним судом Вінницької області у своєму рішенні від 20.04.2018р. факту його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , та не оскаржував відповідні судові рішення саме з недоведення цього факту. На підставі постанови старшого державного виконавця Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Бараболі Н.А. від 20.06.2018р., відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа №133/335/18, виданого 30.05.2018р. Козятинським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1500грн. щомісячно на її утримання до досягнення дочкою [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] , починаючи з 15.02.2018р. Як свідчить розрахунок заборгованості по сплаті аліментів №98/11, виданий 24.02.2020р. Вінницьким районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), заборгованість [PERSON] перед [PERSON] по сплаті аліментів станом на 24.02.2020р. становить 35769,17грн. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі статтею 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 4 ЦПК України та частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. У рішенні Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Зважаючи на викладене, охоронюваний законом інтерес характеризується такими ознаками: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає відповідача. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)). Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду. У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (заява № 48778/99). Отже, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси. Вирішуючи спір, суд повинен установити: чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. Так, Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15 висловив наступну правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Інакше кажучи, відмова у задоволенні позову відбувається з підстав відсутності порушення прав та інтересів позивача, лише у разі чого виникає право на позов. Причому, докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст.19 ЦПК України, загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В порушення зазначених вище норм процесуального права, позивачем [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що він не проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , та не довів відсутності ознак, притаманних подружнім відносинам. Суду надано в якості єдиного доказу на підтвердження позовних вимог копію закордонного паспорту серії [NUMBER] від 22.11.2012р., який в силу своєї правової належності, не може свідчити про факт відсутності спільного проживання, побуту, взаємних прав та обов`язків між певними особами, а засвідчує виключно факт перетинання державного кордону України та знаходження за межами території України на протязі певного періоду часу. Сам факт перетинання позивача державного кордону України та знаходження за межами території України на протязі певного періоду часу, не може свідчити про відсутність подружніх відносин. Інших доказів на підтвердження свої позовних вимог позивачем не суду надано. Таким чином, факт відсутності між сторонами відносин притаманних подружжю перед судом не доведено. Позивач [PERSON] , оскаржуючи в апеляційній та касаційній інстанціях судове рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р., за яким з нього були стягнуті аліменти на утримання відповідача [PERSON] , яке і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом, не спростовував факту його спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , а отже цей факт фактично визнавав. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] у позові зазначає, що встановлення факту його непроживання однією сім`єю із [PERSON] , необхідно для втрати останньою права на отримання аліментів на її утримання. Однак, згідно судового рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р., підставою для стягнення аліментів на утримання [PERSON] є та обставина, що з нею проживає дитина, батьком якої є позивач [PERSON] , який має можливість надавати матеріальну допомогу. Більш того, на момент винесення даного судового рішення, дитина сторін - донька [PERSON] , [INFO] , досягла трирічного віку, а відтак припинилось стягнення аліментів на утримання відповідача [PERSON] відповідно до рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018р., яке вичерпало свою дію. Таким чином, підстава для звернення до суду із вказаним позовом, відпала. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed