Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

19.08.2021 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області засобами поштового зв`язку від позивача [PERSON] надійшла позовна заява про визнання фіктивними та як наслідок недійсними укладені договори дарування від 10 серпня 2009 року, та відповідно до заяви про зміну предмету позову, датованої 04.02.2021 просить суд: - визнати недійсним договір дарування домоволодіння від 10 серпня 2009 року, а саме: домоволодіння, загальною площею, 347,60 к.в.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та застосувати наслідки недійсності правочину; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 10 серпня 2009 року, площею 0,1320 га, кадастровий номер 3220883201:01:016:0022, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та застосувати наслідки недійсності правочину (т.1 а.с.2-5, т.1 а.с.222-223). Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2009 року суд задовільнив позовні вимоги [PERSON] та стягнув на його користь з [PERSON] 120000 гривень боргу та 1230 гривень судових витрат, а разом 121230 гривень. Зазначає, що відповідач [PERSON] , якому було добре відомо про прийняте судове рішення, з метою уникнути виконання цього грошового зобов`язання, 10 серпня 2009 року, уклав договори дарування з власним сином [PERSON] , за якими подарував тому домоволодіння, загальною площею, 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,1320 га, кадастровий номер 3220883201:01:016:0022, шо розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом міста Києва, проте відповідач [PERSON] рішення суду не виконав. Як стверджує позивач, сторони, батько та син, від імені якого виступала, як представник малолітнього сина, дружина [PERSON] - [PERSON] , укладаючи договір дарування, приховали його справжню мету - виведення ліквідної нерухомості з власності [PERSON] на користь [PERSON] з метою уникнення примусового звернення стягнення на нерухоме майно - житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З цих підстав вважає, що такі договори дарування мають бути визнані судом недійсними у зв`язку з їх фіктивністю, на підставі ст. 234 ЦК України. Також, позивач зазначив, що дізнався про незаконне відчуження [PERSON] нерухомого майна лише після надання відповіді від Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, 25 березня 2019 року. З цих підстав позивач вважає, що строк позовної давності ним пропущений з поважних причин. Окремої вимоги щодо поновлення строку для звернення до суду, позивач не заявляє. . Ухвалою судді від 01.10.2019 позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду (т.1 а.с.35-36). Ухвалою від 24.10.2019 було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання (т.1 а.с. 49-50). 17.12.2019 до суду надійшов відзив від третьої особи та законного представника неповнолітнього відповідача [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.58-62), за змістом якого третя особа [PERSON] , діючи від свого імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , просить відмовити у задоволенні позову як з підстав недоведеності позовних вимог так і у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності. Заперечуючи проти задоволення позову, [PERSON] зазначила, що оспорювані правочини були вчинені її колишнім чоловіком [PERSON] з наміром подарувати майно первістку [PERSON] , в якості дарунку до дня його народження, як вияв батьківської турботи про майбутнє дитини. Про існування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2009 року вона не знала до моменту отримання позовної заяви. Вона також ставить під сумнів існування рішення суду про стягнення боргу на користь [PERSON] та відкриття виконавчого провадження Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва, оскільки відсутні відповідні відомості в єдиному реєстрі судових рішень та за даними з автоматизованої системи виконавчих проваджень. Також звертає увагу суду на строки давності, а саме, що позовна заява отримана судом 18 жовтня 2019 року, тобто через 10 років від дня коли позивач міг і повинен був дізнатись про порушення відповідачами його прав в разі, коли б такі права були дійсно порушені. Представником позивача адвокатом Величко В.П. було подано відповідь на відзив, за змістом якої позивач вважає, що викладені у відзиві доводи є надуманими, безпідставними і такими що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Зазначено, що поважність пропуску позивачем строку позовної давності доводиться датою отримання відповіді на адвокатський запит Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва (т.1 а.с.84-86). Відповідач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив третьої особи [PERSON] (т.1 а.с.78), за змістом якої вказав, що у 2009 році склалась ситуація, за якої він заборгував [PERSON] велику суму грошей, більше 100 тис. гривень. Таких коштів на той час у нього та [PERSON] не було. Дізнавшись, що [PERSON] звернувся до суду про стягнення з нього суми заборгованості і попередивши можливе накладення стягнення на приватний будинок у [ADDRESS] , він з [PERSON] вирішив подарувати [PERSON] приватний будинок у с. Гора уклавши таким чином договір дарування. Ухвалою суду від 23.07.2020 (т.1 а.с.155-156) було задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Метелиці О.О. копії договору дарування домоволодіння від 10 серпня 2009 року загальною площею 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстровий №1571) та договору дарування земельної ділянки від 10 серпня 2009 року, площею 0,1320 га, кадастровий номер 3220883201:01:016:0022, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстровий №1568), які були укладені між відповідачами [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелицею Олександром Олександровичем. Ухвалою від 10.02.2021закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (т.1 а.с. 248). Ухвалою суду від 04.03.2021 (т.1 а.с.260-262), враховуючи, що жодною зі сторін не надано повної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, які є предметом оспорюваних правочинів, з метою всебічного повного та об`єктивного дослідження обставин справи, було витребувано з Реєстраційної служби Бориспільської районної державної адміністрації Київської області документи реєстраційної справи щодо домоволодіння (житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна -1212190232208), та земельної ділянки, площею 0,1320 га, кадастровий номер 3220883201:01:016:0022, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, звертає увагу на судову практику щодо визнання фіктивних правочинів недійсними, зокрема тих, що були укладені боржником на шкоду кредитору, з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні наголосив, що є законним представником неповнолітнього відповідача [PERSON] та заперечує проти того, що адвокат Ярошенко О.М. може діяти від імені його неповнолітнього сина. По суті позову він заперечень не має, повністю визнає наявність боргу перед позивачем [PERSON] також стверджує, що гроші були використані на потреби дружини третьої особи [PERSON] , яка цю обставину не визнає та гроші не повертає. Третя особа [PERSON] від свого імені та від імені неповнолітнього відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, пояснила, що за час спільного проживання з [PERSON] побудували будинок в с.Гора, який [PERSON] запропонував переоформити на сина. Вона не заперечувала, так як їй було відомо що свою квартиру в м.Києві [PERSON] подарував іншому своєму синові. Вони сходили до нотаріуса, оформили договори дарування, її колишній чоловік залишив у себе договори, займався їх реєстрацією. З квітня 2011 року по 5 вересня 2018 року вони з сім`єю проживали в подарованому будинку, поки між ними з [PERSON] не стався конфлікт, через який вона вимушена проживати з дітьми в м.Києві, а відповідач [PERSON] залишився проживати в будинку в селі. Про те, що у [PERSON] є борги, їй стало відомо після вказаного конфлікту. Представник третьої особи Фоменко О.М. та неповнолітнього [PERSON] адвокат Ярошенко О.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з наведених у відзиві підстав, вважає, що позивачем з надуманих підстав пред`явлено позов, а також пропущено строк позовної давності без поважних причин. Представник залученого до участі у справі органу опіки та піклування - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в призначене судове засідання на розгляд справи не з`явився. До суду надійшов лист начальника Служби з проханням розглянути справу без присутності представника Служби та прийняти рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини та чинного законодавства України (т.1 а.с.166). Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.ст. 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 квітня 2009 року у справі №2-1205-1/09 було задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] 120000 гривень боргу та 1230 гривень судових витрат, всього на 121230 гривень (т.1 а.с.225). За змістом вказаного рішення відповідач в попередньому судовому засіданні 17.04.2009 року позов , а також вимогу про стягнення судових витрат визнав. Вказане рішення суду набрало законної сили 28.04.2009 року. Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві від 12.05.2009 було відкрито виконавче провадження ВП№12731784 з примусового виконання виконавчого листа №2-1205-1, виданого 17.04.2009 Святошинського районного суду м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 121230 гривень (т.1 а.с.252). Постановою державного виконавця від 30.05.2011 виконавче провадження ВП №12731784 приєднано до зведеного виконавчого провадження №26963810 (т.1 а.с.150). Як стверджує позивач, що відповідачем [PERSON] не оспорюється, вказане судове рішення останнім не виконано, борг не погашений. Належних і допустимих доказів, які б спростовували ці твердження позивача, неповнолітнім відповідачем [PERSON] та його законним представником [PERSON] , а також їх представником Ярошенко О.М. , суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Також встановлено, що 10 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діє як законний представник малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за 16 днів до дня народження обдарованого, було укладено та нотаріально посвідчено два договори: - Договір дарування земельної ділянки площею 0,1320 га, кадастровий номер 3220883201:01:016:0022, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - Договір дарування домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстровий №1571 (т.1 а.с.174,175). Украдені договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелецею Олександром Олександровичем. Зі змісту укладених договорів вбачається, що відчужувана земельна ділянка належить Дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯА №227993, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області, 15 грудня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2004 №6665 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №1343 (т.1 а.с.174). Документом, що підтверджує право власності [PERSON] на відчужене домоволодіння є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Гірською сільською радою 08.07.2009 року за №940 та зареєстроване в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 13.07.2009 року в книзі №4 за №1083, реєстраційний номер 27701282 (т.1 а.с.175). Також дослідженням оспорюваних договорів встановлено, що відповідно до витягу про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, виданої Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області 04 червня 2009 року за №1879-д, нормативна грошова оцінка відчужуваної земельної ділянки становить 16930 гривень 53 копійки (п.4 Договору дарування земельної ділянки - т.1 а.с.174). Згідно з п.4 Договору дарування домоволодіння, за даними Бориспільського районного бюро технічної інвентаризації (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.07.2009 року за №23280286) вартість житлового будинку, який дарується становить 1107129 гривень ( т.1 а.с.175) Зі змісту укладених договорів також вбачається, що відсутність заборони відчуження нерухомого майна - земельної ділянки, яке є предметом договору, підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №24336531 від 10 серпня 2009 року та згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави №24336747 від 10 серпня 2009 року, податкова застава відсутня, а також згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10 серпня 2009 року під забороною (арештом) відчуження будинок не перебуває, та згідно витягу з державного реєстру застав рухомого майна від 10 серпня 2009 року податкова застава відсутня. Згідно з п.7 кожного з Договорів зазначено, що [PERSON] та представник Обдарованого, підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Відповідно до ч.1 ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.1 ст.718, ч.2 ст.719 Цивільного кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Бориспільським районним бюро технічної інвентаризації за №23694628 від 28.08.2009 року право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , - зареєстроване за неповнолітнім [PERSON] на підставі договору дарування №1371 від 10.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелиця О.О. (т.2 а.с.2). Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ( [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ) №83132531 від 22.03.2017 та №83195325 від 23.03.2017, №85544445 від 21.04.2017, а також щодо об`єкта нерухомого майна (адреса/місцезнаходження: [ADDRESS] ) №84672622 від 10.04.2017 та №84461029 від 06.04.2017: в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.08.2009 зареєстроване право власності на домоволодіння, реєстраційний номер :27701282, адреса нерухомого майна: [ADDRESS] , за власником: [PERSON] , а також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.03.2017 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер: 1212190232208, домоволодіння, адреса нерухомого майна: [ADDRESS] , власник: [PERSON] (т.2 а.с.3, 4, 5-6,7,8). Крім того з вищевказаних витягів щодо суб`єкта - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстроване обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11226700, дата реєстрації: 30.05.2011, підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження ВП 26755427, від 27.05.2011, ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві, [PERSON] . Суд звертає увагу, що інформація про домоволодіння за вищевказаною адресою, що було відчужене за спірним договором дарування від 10 серпня 2009 року, міститься у наданих суду витягах щодо суб`єкта - відповідача [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (т.2 а.с.3,4,8). Наведене дає суду підстави дійти висновку, що сторони оспорюваних Договорів дарування від 10 серпня 2009 року, здійснили усі необхідні дії, які свідчать про передачу майна від дарувальника - відповідача [PERSON] обдарованому - його неповнолітньому сину, відповідачу [PERSON] , про що свідчить проведена реєстрація змін у праві власності на вказане домоволодіння, що мала місце 28.08.2009 року. Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що твердження позивача що оспорювані ним договори дарування земельної ділянки та домоволодіння були укладені відповідачем [PERSON] та законним представником обдарованого [PERSON] , його матір`ю третьою особою у справі [PERSON] , без мети реального настання передбачених договорами наслідків, а виключно з метою виведення з власності боржника [PERSON] вказаного нерухомого майна з метою уникнення примусового звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок та земельної ділянки, належними і допустимими доказами не підтверджені. При цьому суд критично оцінює заяву відповідача [PERSON] , що саме, дізнавшись, що [PERSON] звернувся до суду про стягнення з нього суми заборгованості і з метою попередження можливого накладення стягнення на приватний будинок у [ADDRESS] , він з [PERSON] вирішив подарувати [PERSON] приватний будинок у с. Гора, уклавши договір дарування. Так, в судовому засіданні встановлено, сторонами не оспорюється, що з моменту укладення Договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки дарувальник [PERSON] з вимогою про розірвання укладених договорів дарування, або визнання їх недійсними до суду не звертався. Про звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення боргу, відповідачу [PERSON] було відомо щонайменше з дати ухвалення рішення Святошинського районного суду м.Києва, тобто з 17.04.2009 року, оскільки за змістом вказаного рішення зазначено, що відповідач [PERSON] в попередньому судовому засіданні 17.04.2009 року позов, а також вимогу про стягнення судових витрат визнав (т.1 а.с.225). Також встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду було відкрите 12.05.2009 (т.1 а.с.252). Разом із цим, сторонами не оспорюється, що земельна ділянка, яка була подарована [PERSON] своєму неповнолітньому сину, належала дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2004 та виданого на його підставі 15.12.2004 року Державного акту на право власності на земельну ділянку, а домоволодіння, яке на ній було побудовано а в подальшому подаровано за спірним договором дарування від 10.08.2009 належало [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08.07.2009 та зареєстрованого в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 13.07.2009 року (т.1 а.с.174, 175). Встановлено, що оспорювані договори дарування були укладені відповідачами майже через чотири місяця після ухвалення судового рішення про стягнення боргу, яке відповідачем [PERSON] не оспорювалося. На переконання суду, маючи у власності земельну ділянку, на якій було здійснено нове будівництво (домоволодіння [ADDRESS] ), [PERSON] у разі, якщо він мав дійсні наміри ухилитися від виконання рішення суду та виконання грошового зобов`язання, мав можливість укласти такі договори дарування щодо земельної ділянки та щодо незавершеного будівництвом новоствореного нерухомого майна (в порядку, визначеному ст.331 Цивільного кодексу України в чинній на той час редакції), не очікуючи набрання рішенням суду законної сили, пред`явлення виконавчого документу до виконання та можливого арешту належного йому на праві власності нерухомого майна. При цьому суд звертає увагу, що за змістом укладених договорів дарування, при їх посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелецею О.О. перевірено відсутність арештів та заборон на відчуження належного [PERSON] нерухового майна. Належних і допустимих доказів того, що іншій стороні за договорами дарування -малолітньому на той час [PERSON] , [INFO] , в особі його матері [PERSON] , на момент укладення договорів було відомо про ухвалене рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] , а також про існування такого боргу, суду надано не було. Наданий суду протокол допиту потерпілої [PERSON] від 10 вересня 2018 року у кримінальному провадженні №12018110100001946 від 10.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (т.1 а.с.195-198), зокрема в частині показань потерпілої, що [PERSON] , який «мав певні проблеми з грошовими коштами, тож він був змушений переоформити її (земельну ділянку в с.Гора) на нашого спільного старшого сина [PERSON] » не може бути врахований як належний і допустимий доказ того, що [PERSON] була обізнана про наявність таких боргів станом на 10.08.2009 року, а також що вона дала згоду на укладення фіктивних договорів дарування. Так, вищевказані показання були отримані в рамках кримінального провадження, де [PERSON] визнана потерпілою у зв`язку з заподіянням їй тілесних ушкоджень, обвинуваченим у якому є відповідач [PERSON] , надавались саме у зв`язку з фактом вчиненого щодо неї злочину, через дев`ять років після укладення вищевказаних договорів дарування. Показання друкувались слідчим зі слів потерпілої. При цьому жодних уточнюючих питань з приводу обставин відчуження домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS] , потерпілій [PERSON] слідчим не задавалось. Водночас, у даному судовому засіданні залучена до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , діючи також в інтересах неповнолітнього відповідача [PERSON] , пояснила, що про борги колишнього цивільного чоловіка [PERSON] їй стало відомо у вересні 2018 року, після конфлікту, що відбувся між нею та [PERSON] в присутності їх неповнолітнього сина [PERSON] . Позивачем не оспорюється, та матеріалами справи підтверджується, що до вересня 2018 року [PERSON] разом з дітьми проживала у спірному домоволодінні. А надані відповідачем [PERSON] пояснення суду та докази свідчать про те, що він звинувачує свою колишню цивільну дружину [PERSON] та їх неповнолітнього сина, також відповідача у справі, [PERSON] , у своєму побитті, у зв`язку з чим між ними виникли неприязні відносини. Наявність конфлікту між колишніми членами родини [PERSON] та [PERSON] дають підстави дійти висновку, що сам факт, що на даний час неповнолітній власник домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться по [ADDRESS] , [PERSON] не проживає в будинку та не користується земельною ділянкою, не може розцінюватися як доказ, що свідчить про фіктивність укладених угод, на підставі яких було набуте право власності. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Разом із з цим, з урахуванням вищенаведених встановлених судом фактичних обставин справи, ознак фіктивності укладених відповідачами правочинів судом не встановлено. Сам лише факт наявності у боржника [PERSON] грошових зобов`язань, в тому числі факт ухвалення рішення суду про стягнення такого боргу, не може бути достатньою підставою для висновку, що відповідачі уклали договори без наміру їх реального виконання та виключно з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання та відповідного рішення суду. Укладення договорів дарування між близькими родичами чинним законодавством не заборонено. Доводи третьої особи [PERSON] що укладення договорів дарування від 10.08.2009 було зумовлено бажанням батьків, зокрема дарувальника [PERSON] подарувати майно первістку [PERSON] як вияв батьківської турботи про майбутнє дитини, як подарунок до дня народження, що мав місце [INFO] , є логічними та обґрунтованими фактичними обставинами справи. Натомість заяви відповідача [PERSON] з процесуальних питань, який, зокрема є батьком та законним представником неповнолітнього відповідача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , виданого повторно 17.11.2015 року (т.1 а.с.129), слід визнати такими, що порушують вимоги ст.13 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до вимог ч.ч.2,3 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Н е допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідачем [PERSON] не заперечується та обставина, що він усвідомлює наслідки визнання договорів недійсними. Крім того, він вважає, що ухвалення відповідного рішення поверне йому можливість розпоряджатися своєю власністю. Така процесуальна поведінка відповідача [PERSON] , який зі спливом тривалого часу з моменту укладення оспорюваних позивачем договорів дарування, в умовах конфлікту, що виник між ним та іншим відповідачем [PERSON] і третьою особою [PERSON] , використовує позов [PERSON] , як спосіб повернути у свою власність нерухоме майно, красномовно свідчить про те, що він діє не в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , а виключно в своїх інтересах. Отже визнання будь-яких обставин відповідачем [PERSON] в суді не може враховуватись судом як визнання таких обставин неповнолітнім відповідачем [PERSON] , в інтересах якого діє його матір [PERSON] , залучена до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Крім того, суд дійшов висновку, що позивачем не обґрунтовано та не доведено, що оспорюваними договорами дарування домоволодіння та земельної ділянки від 10.08.2009 були порушені його права. Так, станом на дату відчуження належного відповідачу [PERSON] , боржнику у виконавчому провадженні, нерухомого майна (шляхом дарування близькому родичу, на чому наголошує позивач) загальна вартість такого майна становила 1124082 гривні 53 копійки (1107169,00+16913,53) (т.1 а.с.79,80). Тобто вартість нерухомого майна більше ніж в 9 разів перевищувало розмір стягнутого на користь [PERSON] боргу та судових витрат - 121230 гривень. Разом з тим, в силу вимог чинного станом на дату відкриття виконавчого провадження щодо примусового стягнення боргу на користь [PERSON] та в період до дати укладення оспорюваних договорів - на 10.08.2009 року ч.1 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року в з відповідними змінами та доповненнями, звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, провадиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу провадиться звернення стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржникові. В останню чергу звертається стягнення на жилий будинок чи квартиру. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що у відповідача [PERSON] були відсутні достатні коштів чи рухоме майно, за рахунок яких неможливо було б виконати рішення суду щодо стягнення вказаної суми боргу 121230 гривень, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. При цьому в силу вимог ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року, державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Не зважаючи на ці вимоги, як стверджує позивач, з травня 2009 року вищевказане рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17.04.2009 року , в тому числі в примусовому порядку, не виконано. Будь-яких даних того, що до березня 2019 року позивач особисто, або через своїх представників звертався, зокрема, і зі скаргами, до Святошинського відділу державної виконавчої служби або до суду щодо неналежного виконання рішення суду, суду надано не було. Крім того, суд звертає увагу, що станом на дату звернення [PERSON] з даним позовом до суду, а також на даний час, чинна редакція ч.ч.6 та 7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції закону 2016 року з відповідними змінами і доповненнями, передбачає, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Станом на дату ухвалення судового рішення у даній справі сума боргу за виконавчим документом в незначній сумі перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати (що дорівнює 120000 гривень). Натомість, вартість нерухомого майна, яке було відчужено за оспорюваними договорами, з 2009 року об`єктивно збільшилася. Таким чином, задоволення позову [PERSON] за відсутності об`єктивних доказів того, що обдарованому, в особі його представника [PERSON] було відомо про наявність боргу, рішення суду про стягнення коштів на користь позивача та відкрите виконавче провадження, призведе до позбавлення неповнолітнього [PERSON] права власності на нерухоме майно, набутого ним відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Так, за змістом ст.ст.257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до умов ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. С плив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч.5 цієї статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, суд критично оцінює доводи позивача, що строк позовної давності пропущений ним з поважних причин, оскільки про наявність оспорюваних договорів йому стало відомо лише в березні 2019 року з відповіді, отриманої від Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м.Києва, адресованої адвокату Головненку Д.О. (т.1 а.с.10). Як вбачається зі змісту відповіді, датованої 25.03.2019, вона надана на підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна . Як було встановлено судом, відповідна державна реєстрація змін у праві власності на домоволодіння по [ADDRESS] з попереднього власника - дарувальника [PERSON] на нового власника - обдарованого [PERSON] була здійснена 28.08.2009 року (т.2 а.с.2, 5-6,7). На переконання суду, державна реєстрація змін у праві власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.08.2009 року, свідчать про те, що така інформація з моменту її внесення до Реєстру речових прав на нерухоме майно (тобто з 28.08.2009) могла бути отримана державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві в ході примусового виконання виконавчого листа №2-1205-1 Святошинського районного суду м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 121230 гривень, а також могла бути отримана самим позивачем шляхом ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, а також шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або до нотаріуса, починаючи з 01.01.2016 року, за дати набрання чинності «Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що позивач з поважних причин протягом десяти років не вимагав належного виконання рішення Святошинського районного суду м.Києва, в тому числі не реалізував своє право стягувача на оскарження бездіяльності державного виконавця та на отримання інформації в порядку визначеному законом та протягом трьох років з моменту укладення оспорюваних договорів не звернувся з відповідним позовом до суду, суд дійшов висновку, що порушений позивачем строк позовної давності поновленню не підлягає. З урахуванням викладеного, не зважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності, в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Щодо відшкодування понесених судових витрат іншими учасниками заявлено не було. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed