Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

19 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживача та визнання недійсними окремих положень договору споживчого кредиту. У позовній заяві покликається на ту обставину, що між нею, [PERSON] , та Акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк»), 10 лютого 2020 року було укладено договір кредиту та страхування № Z06.20716.006345694, згідно умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 63000 гривень строком на 24 місяці з процентною ставкою 21,99 % річних, а позичальник зобов`язується повернути кредит на умовах визначених кредитним договором. Відповідно до п.1.5 кредитного договору під час користування кредитом банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 додатку №1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку, інші комісії за відкриття і введення рахунку, сплачується згідно діючих тарифів Банку. Згідно п.4 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що в додатку №1, що є невід`ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за договором. Відповідно до п. 5 додатку №1 до кредитного договору позичальник змушений сплатити банку «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 26147грн. 04 коп. Вважає, що п.1.5 кредитного договору та п.5 додатку №1 до вищевказаного кредитного договору є такими, що не відповідають чинному законодавству України щодо споживчого кредитування та захисту прав споживачів, оскільки встановлюють щомісячну плату за «Плата за обслуговування кредитної заборгованості», тобто супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватись безоплатно. А тому п.1.5 кредитного договору та п.5 додатку №1 до кредитного договору в частині «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» є несправедливими та підлягають визнанню недійсними. Також зазначає, що вимога, передбачена у п. 5 додатку №1 до кредитного договору про нарахування та сплату «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Просить визнати недійсним з моменту укладення пункт 1.5 Договору кредиту та страхування № Z06.20716.006345694 від 10 лютого 2020 року, укладеного між нею, [PERSON] , та Акціонерним товариством «Ідея Банк» щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості та п.5 додатку №1 до договору кредиту та страхування № Z06.20716.006345694 від 10 лютого 2020 року укладеного між нею, [PERSON] , та Акціонерним товариством «Ідея Банк» в частині встановлення платежу «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 07 грудня 2021 року представник відповідача Трофімова Л.А. подала до суду відзив на позов [PERSON] , вважає його необгрунтованим, зазначає, що Банк має право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості та плату за ведення рахунку та розрахунково-0касове обслуговування. Просить відмовити в задоволенні позову. 16 грудня 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача Трофімова Л.А. до суду не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та АТ «Ідея Банк» 10 лютого 2020 року було укладено договір кредиту та страхування № Z06.20716.006345694, згідно умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 63000 гривень строком на 24 місяці з процентною ставкою 21,99 % річних, а позичальник зобов`язується повернути кредит на умовах визначених кредитним договором. Дана обставина також стверджується копією Договору кредиту та страхування № Z06.20716.006345694 від 10.02.2020 року. Відповідно до п.1.5 кредитного договору під час користування кредитом банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 додатку №1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку, інші комісії за відкриття і введення рахунку, сплачується згідно діючих тарифів Банку. Згідно п.4 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що в додатку №1, що є невід`ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за договором. Відповідно до п. 5 додатку №1 до кредитного договору позичальник змушений сплатити банку «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 26147грн. 04 коп. Правовідносини у сфері між кредитодавцем та позичальником споживчих кредитів регулюється Цивільним кодексом України, Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» та нормами міжнародного права. Так, за змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором. Згідно із ч. 1-3,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора, щодо неухильного дотримання вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Незалежно від виконання фінансовою установою вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, остання відповідно до приписів ст. 18 цього ж Закону не повинна була включати до кредитного договору несправедливих умов під страхом їх недійсності. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином, вимога передбачена у п. 5 додатку №1 до кредитного договору про нарахування та сплату «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Окрім того, як слідує з положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Такого ж висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13. Правову позицію щодо пункту кредитного договору, яким позичальнику встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості висловив і Касаційний цивільний суд Верховного суду. Так, у своїй постанові від 01.04.2020 року № 583/3343/19 (61-22778св19), суд постановив, що встановлення щомісячної плати за таку супутню послугу банку, а саме «Плати за обслуговування кредитної заборгованості», яка за законом повинна надаватися безоплатно, що вказана в пункті кредитного договору є несправедливою та підлягає визнанню недійсною. Отже, на підставі вищевикладеного визначена у спірному договорі щомісячна плата за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися клієнтам безоплатно, є несправедливою і суперечить принципам розумності та добросовісності, а тому п. 1.5 та п. 5 додатку №1 до кредитного договору № Z06.20716.006345694 є несправедливими та підлягають визнанню недійсними. За таких обставин суд задовольняє позов [PERSON] . У силу ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача АТ «Ідея Банк» в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 840, 80 грн. На підставі ст.ст. 22, 203,215, 626,628,1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживача»,

Outcome: approved