Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

17 квітня 2020 року до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь 601 125 грн 30 коп. боргу за договором позики від 10 червня 2015 року, з урахуванням трьох відсотків річних, нарахованих на суму боргу та інфляційних втрат. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується розпискою про отримання коштів та зобов`язання відповідача їх повернути не пізніше 01 січня 2018 року. У добровільному порядку відповідач кошти не повернув, що стало причиною звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.04.2020 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу залишено без руху та запропоновано позивачу в триденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказаний в ній недолік. 06.05.2020, на виконання вимог ухвали судді від 22.04.2020 про залишення позовної заяви без руху, позивачем надано належним чином засвідчені копії доказів. Ухвалою судді від 22.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.06.2020. 11.06.2020 підготовче засідання відкладено на 06.08.2020, на підставі пункту 3 розділу ХІІ прикінцевих положень ЦПК України. У підготовчому засіданні представник позивача позов підтримала. Відповідач у підготовчому засіданні позов визнав. Позивач у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що 10 червня 2015 року [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 500 000,00 грн, про що було складено розписку (а.с. 9). Як убачається зі змісту розписки, відповідач зобов`язувався повернути кошти до 01 січня 2018 року, проте, як зазначив позивач, відповідач у встановлений строк кошти не повернув. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором покики в сумі 500 000 грн 00 коп., 3 проценти річних в сумі 33 975 грн 30 коп. та інфляційні втрати в сумі 67 150 грн 00 коп., а всього в сумі 601 125 грн 30 коп. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З квитанції № 48845162 від 15.04.2020 вбачається, що позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 6 011,25 грн. Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, враховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України, суд вважає за можливе повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 3 005,63 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved