Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

18.03.2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, який в подальшому був уточнений, на обґрунтування якого вказала, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.06.1993 року відділом приватизації житлового фонду Луганської міської ради. Позивач зазначає у своєму позові, що [PERSON] залишила заповіт, яким заповіла все своє майно їй, [PERSON], однак при зверненні з заявою до нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом через те, що спадкодавець за життя не зареєструвала своє право власності на спадкове нерухоме майно. Виходячи з наведеного, [PERSON], посилаючись на положення ст. ст. 1233, 1234, 1235, 1268 ЦК України, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею, [PERSON], право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. До початку судового засідання від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява з проханням провести розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача УКМ Луганської міської ради у судове засідання не з»явився, до його початку надав суду заяви з проханням розглянути справу за його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності визнається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не вбачається з закону чи незаконність придбання права власності не встановлена судом. Судом встановлено наступне. 16.06.1993 року відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло / а. с. 7/, яким було посвідчено, що квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON]. 24.06.2011 року, [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом П»ятої Луганської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 3-537 / а. с. 7/, з якого вбачається, що вона заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла / а. с. 5 - копія свідоцтва про смерть/. Згідно повідомлення П»ятої Луганської державної нотаріальної контори від 15.04.2014 року №532/02-14 / а. с. 36 - 37/ після смерті [INFO] [PERSON] було заведено спадкову справу №264/2013. Заява про прийняття спадщини за заповітом надійшла від [PERSON]. Свідоцтво по право на спадщину не видавалося. Постановою державного нотаріуса П»ятої Луганської державної нотаріальної контори від 26.02.2014 року №285/02-31 / а. с. 9/ [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру за адресою: [ADDRESS], після померлої [INFO] [PERSON] на підставі п. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», оскільки право власності на вказане нерухоме майно, яке належало померлій, не було зареєстровано нею у відповідних органах. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» зазначив наступне. Відповідно до статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на набуте до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Згідно ст. 128 ЦК України / в ред. 1963 року/ право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Обов»язкова реєстрація права власності у відповідних органах державної реєстрації прав власності на нерухоме майно вказаними нормативними актами передбачена не була. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» був прийнятий 01.07.2004 року. Таким чином суд вважає встановленим факт, що на момент смерті 22.06.2013 року [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке було видано 16.06.1993 року відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради, належала на парві власності квартира за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261,1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, котрий бажає прийняти спадщину, але на момент відкриття спадщини не проживав постійно з спадкодавцем, повинен звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у строк, який передбачено ч. 1 ст. 1270 ЦК України, а саме: шість місяців з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог законодавству України, суд дійшов висновку про можливість визнання за позивачем [PERSON] правоа власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], оскільки у судовому засіданні було встановлено, що вказане нерухоме майно дійсно належало спадкодавцеві [PERSON] на момент смерті на праві власності на підставі свідоцтва від 16.06.1993 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно позивачу [PERSON], яка прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори у передбачений Законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини. Доказів того, що заповіт [PERSON] на користь позивача [PERSON] було визнано недійсним або скасовано або наявні підстави для усунення позивача від спадкування, - суду протягом розгляду справи надано не було. Клопотань про витребування додаткових доказів не заявлялося. Приймаючи таке рішення, суд виходить з того, що у позасудовому порядку використати своє право на спадкування позивач не має можливості через те, що право власності спадкодавця на спадкове нерухоме майно не було зареєстровано ним за життя, а реєстрація речових прав за померлими особами не передбачено діючим законодавством України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved