Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

18 серпня 2016 року до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення богу за договором позики звернулась [PERSON]. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказала, що 28 лютого 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від позивача грошові кошти в сумі 1490,80 доларів США, з кінцевою датою повернення 10 березня 2016 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач написала розписку від 28.02.2015 року. У встановлений договором строк відповідач борг позивачеві не повернула. На вимоги про повернення боргу не реагує, спілкування уникає. З урахуванням вимог ст. 625 та ст. 1048 ЦК України сума боргу на момент звернення до суду становить 2059,59 дол. США грн., та 13849 грн., яка складається з 1490,80 дол. США - сума основного боргу; 509,11 дол. США - заборгованість за відсотками за користуванням позикою; 59,68 дол. США - відшкодування 3 % річних за дні прострочення грошового зобовязання та 13849,50 грн. заборгованість за інфляційними втратами. У звязку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обємі, на підставах зазначених у позові. Також суду пояснив, що між позивачкою та відповідачкою виникли довірливі відносини у звязку із веденням підприємницької діяльності. Позивачка [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність з приводу гуртового продажу квітів завезених із-за кордону. Відповідачка [PERSON] займалась продажем квітів на території міста Миргород та здійснювала неодноразово закупівлю продукції у [PERSON] На запитання чи не являються розписка підтвердженням виниклих грошових зобовязань відповідачки перед позивачкою, щодо проведення розрахунків за поставлені квіти, представник заперечив та вказав, що розписка являється підтвердженням укладення договору позики. На момент розгляду справи відповідачка ані особисто, ані через інших осіб борг не повернула. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась. Відповідно вимог ст. 74 ЦПК України вважається, щоб вона повідомлений належним чином, так як не забезпечила можливості отримати кореспонденцію за місцем своєї реєстрації, [ADDRESS]. Тому суд приходить до переконання про можливість розгляду справи без її участі з постановленням заочного рішення по справі. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та проаналізувавши всі докази зібрані по справі, суд вважає, що справу необхідно розглянути, на підставі доказів, що містяться в справі. На переконання суду позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Установлено, що 28 лютого 2016 року [PERSON], [INFO] видала розписку про те, що «вона винна [PERSON] 1490,80 дол. США, до 10.03.2016 року зобовязується повернути.» (а.с.7). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Дана правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Із змісту розписки [PERSON] від 28.02.2015 року не вбачається, що вона взяла (отримала) кошти в позику у [PERSON] На переконання суду вказана розписка підтверджує наявність заборгованості у [PERSON] перед [PERSON] на момент її підписання в сумі 1490, 80 дол. США, які вона зобовязується повернути 10.03.2016 року. Даний висновок суду узгоджується із поясненнями представника позивача, надані ним в судовому засіданні, про наявність між позивачкою та відповідачкою правовідносин з приводу поставки продукції (квітів), реалізацією яких в місті Миргород займалась [PERSON] Даний висновок суду також підтверджується сумою заборгованості, яка вказану з урахуванням не лише доларів США, а й центів, що не характерно для відносин позики, так як між громадянами України, майже не відбуваються готівкові розрахунки у центах. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 1046, 1047 ЦК України, так як суду не надано доказів, які підтверджують укладення договору позики, а також суду не надано розписку [PERSON] або інший документ, який посвідчує отримання відповідачкою від [PERSON] визначеної грошової суми позики, що являється обовязковою ознакою реальності договору позики. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення відсотків за користування позикою. Як зазначалось вище, розписка від 28.02.2015 року підтверджує наявність заборгованості у [PERSON] перед [PERSON] на момент підписання розписки в сумі 1490, 80 дол. США, які вона зобовязується повернути в строк до 10.03.2016 року. У зазначений розпискою строк відповідачка борг позивачеві не повернула. Так як відповідачем не надано жодного доказу, який би міг бути належним та допустимим і підтверджувати факт повернення грошового зобовязання. Тому суд задовольняє вимоги позивачки про стягання з [PERSON] на її користь 1490,80 дол. США., що на момент постановлення рішення становить 40520 грн. 89 коп. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтями 610 та 623 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Окрім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Із урахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач в звязку із простроченням виконання грошового зобовязання зобовязаний сплатити суму богу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми за період з 11 березня 2016 року по 02 березня 2017 року, що становить 356 днів. Сума 3 % річних за дні прострочення грошового зобовязання судом обраховано наступним чином: 1490.8 дол. США х 3 % х 356 днів : 365 днів : 100 % = 43,62 дол. США, що на момент постановлення рішення становить 1185 грн. 61 коп. Не підлягає задоволенню позовна вимога позивачки щодо стягнення втрат від інфляції відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, так як предметом грошового зобовязання являлась іноземна валюта. Згідно із ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, оскільки відповідно до ст. 99 Конституції України і Указу Президента України від 25 серпня 1996 року N 762/96 «Про грошову реформу в Україні» грошовою одиницею і єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Аналіз вказаних норм права вказує на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом грошового зобовязання сторін, індексації не підлягає . З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення втрат від інфляції є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги [PERSON] задоволенні на 63,6 %. Судові витрати позивача становлять 654 грн. 30 коп. Тому з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 416 грн. 15 коп.

Outcome: partial