Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

18 грудня 2007 року між позивачем (банк) та відповідачем (держатель) було укладено договір № 006-07178-181207 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки (далі Договір). Згідно з п. 1.2 Договору банк відкриває держателю картковий рахунок № 26254901767340 в національній валюті України, оформляє та надає в користування держателю картку платіжної системи Visa International та/або Дельта, здійснює обслуговування держателя на умовах, викладених в Тарифному пакеті Visa Класичний, що міститься в додатку № 1 до цього Договору, та згідно з умовами цього Договору і Правил. Пунктом 1.3 Договору передбачено, що банк надає держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30 000 грн. та на день укладення цього Договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 2870,00 грн. Ліміт кредитної лінії розраховується банком самостійно. Банк самостійно не більше одного разу на місяць може змінювати розмір ліміту кредитної лінії в межах кредитної лінії, при цьому сторони погодили, що у даному випадку додаткова угода до договору про зміну ліміту кредитної лінії сторонами не складається. Відповідно до п. 3.6 Договору держатель картки зобовязаний щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обовязкового мінімального платежу, складові якого зазначаються у Тарифах. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань за зазначеним договором, у нього виникла заборгованість, яка станом на 22.06.2015 становить 17 201,17 грн., а саме: тіло кредиту 8 775,78 грн., прострочене тіло кредиту 1 327,79 грн.; заборгованість за відсотками 7 097,60 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком ціни позову. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності судом відхиляються, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із закінченням строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Водночас, за правилами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку (ч. 1); після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3). Таким чином, твердження відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності судом відхиляються, оскільки з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається регулярне здійснення відповідачем щомісячних платежів за кредитним договором до 01.09.2014 і факт здійснення цих платежів було визнано представником відповідача в судовому засіданні. Посилання відповідача на норми частини другої статті 530 ЦК України, щодо ненастання строку вимоги за договором, суд визнає необґрунтованим, оскільки вищевикладеними умовами кредитного договору від 18 грудня 2007 року № 006-07178-181207 та Тарифами, які підписані відповідачем, передбачено обовязок щомісячної сплати обовязкового мінімального платежу (ОМП) за кредитом та визначено складові ОМП, відтак ч. 2 ст. 530 ЦК України не підлягає застосуванню до даних правовідносин. Посилання відповідача на те, що ним не підписувалися Правила, які зазначені в кредитному договорі від 18 грудня 2007 року № 006-07178-181207, судом не береться до уваги, оскільки відповідач не оскаржує сам факт укладання зазначеного договору, а позивач в обґрунтування заявлених вимог не посилався на жодний пункт вказаних Правил. До того ж, у пункті 5.1 кредитного договору від 18 грудня 2007 року № 006-07178-181207 зазначено, що з підписанням цього договору держатель засвідчує, що він ознайомлений з Правилами, Тарифами та погоджується вважати їх обовязковими до застосування до відносин, які виникли на підставі цього Договору. З огляду на викладене, з урахуванням наведених положень чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Клопотання представника відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 36 місяців суд визнає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у звязку з тим, що в ньому не наведено жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для розстрочення виконання рішення. Твердження представника відповідача у судовому засіданні про незадовільний матеріальний стан відповідача не було підтверджено жодними доказами, а тому судом не взято до уваги. За правилом частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що була чинною на момент подання позову), звільнено від сплати судового збору. Отже, виходячи зі ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, що, відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статі 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що була чинною на момент подання позову), становить 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому заява подана до суду, тобто у даній справі: 17 201,17 грн.*1% = 172,01 грн.< 243,60 грн.(1218,00 грн.*0,2), розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить: 243,60 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved