Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

17 квітня 2014 року, представник позивача звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, та в якому просив суд, стягнути з відповідача користь позивача заборгованість за невиконання попереднього договору про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0800 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою : [ADDRESS], від 03.12.2012 р. у сумі 28000 грн. (еквівалент 3500 дол. США), 3% річних від простроченої суми боргу у сумі 840 грн. та штраф у розмірі 100% від переданої грошової суми у розмірі 28000 грн., мотивуючи це порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу, ухилившись від його виконання. В судовому засіданні представник позивача за нотаріально-посвідченою довіреністю підтримав уточнений позов та не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був неодноразово повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за місцем проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області № 6963 від 03.07.2014 р. та численними поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток під підпис, а також з відмітками листоноші «за відмовою адреса від отримання», причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав, а тому, в силу ст.ст. 74,76,77 ЦПК України - відповідач [PERSON] вважається повідомленим про дату, час та місце судового розгляду належним чином (а.с. 31-33,44,49,50,54,55,61-62). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. У відповідності до умов ст. 209 ЦК України - правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі,в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до приписів ст. 220 ЦК України - у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Статтею 627 ЦК України передбачено - відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Приписи ст. 635 ЦК України передбачають, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направила другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно із ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. У відповідності до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як зазначає ст. 657 ЦК України - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 658 ЦК України передбачено - право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Згідно із ст.ст. 655-657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Стаття 625 ЦК України передбачає - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписами ст. 546 ЦК України передбачено - виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання Частиною 1 статті 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 570 ЦК України, видно, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання - може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсний правочин, який не вчинено. Не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Згідно із ст.ст. 210 та 640 ЦК України - не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини - суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину - не застосовуються до правочину, який не вчинено. При чому, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України, згідно із п. 13 вищевказаної Постанови передбачено - не застосовуються щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210,640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України - нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Суд встановив, що 03.12.2012 р., між сторонами по справі був укладений попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0800 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою : [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] на підставі державного акту про власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 775474 від 29.10.2012 р. (кадастровий № 5123781300:03:001:1461), відповідно до умов якого, відповідач, як продавець зобов'язався в строк та на умовах, визначених в цьому договорі, укласти з позивачем, як покупцем договір купівлі-продажу (основний договір), згідно якого відповідач передасть у власність позивача вищевказану земельну ділянку, а останній її прийме, в строк не пізніше 03.03.2013 р., на умовах, визначених основним договором. Ціна земельної ділянки була встановлена сторонами у розмірі 116000 грн. (еквівалент 14500 дол. США). При чому, згідно п. 2.3,2.4,2.5,2.6 попереднього договору, витрати, пов'язані з нотаріальним посвідченням основного договору сплачує позивач, а відповідач зобов'язується підготувати за свій рахунок та в строк до укладання основного договору документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, надати усі довідки та документи. За домовленістю сторін місце нотаріального посвідчення основного договору визначається позивачем. Інші умови основного договору, які не встановлені цим договором, погоджуються сторонами в основному договорі (а.с. 7,36). Пунктом 3 вказаного попереднього договору передбачено, що в підтвердження наміру придбати земельну ділянку та з метою забезпечення оформлення основного договору купівлі-продажу, позивач передає, а відповідач приймає грошові кошти в сумі 28000 грн. (еквівалент 3500 дол. США) в рахунок суми, яку повинний повністю сплатити позивач при оформленні основного договору. Сторони обумовили, що при невиконанні відповідачем умов цього договору, він зобов'язаний повернути протягом 10 днів, рахуючи з дня закінчення терміну, вказаного у п. 1 цього договору позивачу отриману суму у розмірі 28000 грн. (еквівалент 3500 дол. США) та сплатити штраф у розмірі 100% від переданої суми. Суд з`ясував, що основний договір - сторонами укладений не був з вини відповідача, який ухилився від його виконання, на відміну від позивача, який передав відповідачу обумовлену сторонами грошову суму у розмірі 28000 грн., а тому, враховуючи не укладання сторонами основного договору купівлі-продажу, вказана сума, на думку суду ж нічим іншим, як авансом. Суд встановив, що сторони порушили форму попереднього договору, не посвідчивши його нотаріально, як того вимагають приписи вищевказаних норм Закону, встановлену як для попереднього, так і для основного договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону (нотаріальне посвідчення), як було обумовлено сторонами у попередньому договорі , між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовились в майбутньому укласти такий договір, то передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Таким чином, на думку суду, з урахуванням того, що передана позивачем грошова сума у розмірі 28000 грн. в рахунок неукладеного основного договору є авансом, він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафу 100% у розмірі 28000 грн. слід відмовити як безпідставному і необґрунтованому з мотивів, викладених судом вище. Крім того, з відповідача, в порядку ст. 625 ЦК України підлягають стягненню 3% річних з простроченої суми у розмірі 840 грн., обґрунтований розрахунок яких був наданий суду представником позивача. Також, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 288,40 грн.

Outcome: partial