Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

18.09.2019 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, зазначив, що 26.12.2017 року [PERSON] отримав від позивача в позику грошові кошти в розмірі 95 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.05.2018 року. Зазначене підтверджується відповідними розпискою [PERSON] . Позивач двічі направляв на адресу позичальника претензії-вимоги. Однак, у зазначені строки та до теперішнього часу відповідач кошти не повернув. На підставі викладеного просить стягнути з солідарно з відповідачів на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 95 000 доларів США, що еквівалентно 2 660 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 222 460,87 грн., а також три відсотки річних в розмірі 107 129 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. 17.02.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що сума, яку він отримав у доларах США в еквіваленті до гривні станом на дату отримання позики становить 2 655 250 грн., а не зазначену в позові суму, тому розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних з більшої суми є неправомірним. Окрім того, відповідач зазначив, що за період з 26.12.2017 року по грудень 2018 року повернув позивачу 51 000 доларів США. Також [PERSON] вважає незаконною вимогу солідарного стягнення боргу з його дружини [PERSON] , оскільки на дату отримання позики вони не перебували в шлюбі. 10.02.2021 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому заперечувала проти солідарного стягнення з неї заборгованості, оскільки на дату отримання [PERSON] позики з ним у шлюбі не перебувала, спільне господарство не вела, не проживала, про отримання ним коштів не знала. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Представник [PERSON] - [PERSON] письмово просила розглядати справу за її відсутністю. Відповідач [PERSON] повідомлений про час, дату та місце розгляду справи належним чином, однак, про причини неявки суд не сповістив. За таких обставин, суд розглядає справу за відсутності відповідачів. Суд, заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що 26.12.2017 року [PERSON] отримав від позивача в позику грошові кошти в розмірі 95 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.05.2018 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 6). [PERSON] у зазначений у розписці строк борг не повернув. 07.06.2019 року позивач направив відповідачам претензію вимогу про повернення боргу (а.с.7-10), а 22.07.2019 року лист на відповідь [PERSON] з вимогою повернути кошти в розмірі 95 000 доларів США (а.с.11-12). Однак, станом на дату розгляду справи борг за розпискою не повернуто. У ході судового розгляду також встановлено, що на дату укладення договору позики 26.12.2017 року [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували (а.с.42, 44-45). Згідно із ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. Із розписки, складеної 26.12.2017 року, вбачається, що 26.12.2017 року [PERSON] отримав в борг грошові кошти в розмірі 95 000 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 01.05.2018 року (а.с. 6). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідач не заперечував щодо отримання ним вказаної суми, однак, у відзиві зазначив, що 51 000 доларів США вже повернув позивачеві, а саме передав [PERSON] 40 000 доларів США через його бухгалтера [PERSON] та 6 000 доларів США через [PERSON] , яка також є його співробітником. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, постановленою 20.04.2021 року без виходу суду до нарадчої кімнати, клопотання [PERSON] про допит свідків [PERSON] та [PERSON] задоволено. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] через них грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США та 6 000 доларів США відповідно не передавав [PERSON] . Таким чином, надані [PERSON] роздруківки листування щодо повернення коштів за розпискою у судовому засіданні були спростовані. Окрім того, відповідачем не надано жодного документального підтвердження (розписки) про погашення ним боргу. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] не виконав умов договору позики. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] отриманих коштів за розпискою в розмірі 95 000 доларів США, відповідно до курсу НБУ станом на 26.12.2017 року 95 000 доларів США еквівалентно 2 655 337,50 грн. Однак, оскільки [PERSON] на дату укладення договору позики 26.12.2017 року не перебувала у зареєстрованому шлюбі з позичальником, а також те, що позов в частині стягнення заборгованості за розпискою з неї жодним чином не обґрунтований, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з неї коштів за розпискою, в тому числі відсотків та інфляційного збільшення. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розрахунком позивача інфляційне збільшення за розпискою від 26.12.2017 року за період з 02.05.2018 року по 04.09.2019 року складає 222 460,87 грн., три відсотки річних за вказаний період становлять 107 129 грн. Вказана сума розрахована з суми боргу, яка за розрахунком позивача становить 2 660 000 грн. Однак, відповідно до курсу НБУ станом на 26.12.2017 року 95 000 доларів США еквівалентно 2 655 337,50 грн. Отже, три відсотки річних за період з 02.05.2018 року по 04.09.2019 року становлять 107 159,24 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Враховуючи, що [PERSON] допустив порушення умов договору позики та не повернув суму боргу у встановлений строк, суд доходить висновку про наявність правових підстав стягнення з нього суми трьох відсотків річних, яка з урахуванням ч. 1 ст. 13 ЦПК України становить 107 129 грн. Як вбачається з тексту позову, позивачем розраховано розмір інфляційного збільшення, виходячи з суми більшої розміру боргу. Враховуючи викладене, а також відсутність в матеріалах справи детального розрахунку суми інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що сума інфляційного збільшення, яку позивач просить стягнути з позичальника не доведена, тому правові підстави для її стягнення відсутні. На підставі викладено, суд задовольняє позов [PERSON] частково, а саме з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 95 000 доларів США, що еквівалентно 2 655 337, 50 грн. та три відсотка річних від простроченої суми боргу за період з 02.05.2018 року по 04.09.2019 року у розмірі 107 129 грн. Враховуючи, що позов задоволено частково, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь позивача належить стягнути документально підтверджені судові витрати [PERSON] у вигляді судового збору у розмірі 9 605 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial