Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

17 березня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 03 червня 2015 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (який в подальшому було перейменовано на АТ «Державний експортно-імпортний банк України») та [PERSON] укладено договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунку та кредитної лінії № [NUMBER] ГМ/2015-06. Згідно з укладеним договором банк видав [PERSON] кредитну картку, відкрив картковий рахунок та надав кредит у сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Взяті на себе зобов`язання позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 23 лютого 2021 року утворилася заборгованість в розмірі 2126,94 грн., з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 741,08 грн., прострочена заборгованість про процентам - 923,73 грн., пеня за прострочення основного боргу - 7,13 грн., пеня за прострочення процентів - 6,64 грн., втрати від інфляції за прострочення сплати основного боргу - 206,96 грн., втрати від інфляції за прострочення сплати процентів - 108,32 грн., 3% річних від простроченої суми боргу - 81,91 грн., % річних від простроченої суми сплати процентів - 51,89 грн. Ураховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором\~в розмірі\~2126,94 грн. та судові витрати у розмірі 2270 грн. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він зазначив що підтримує позовні вимоги та просив суд розглядати справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилвся, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслав, про причини неявки не повідомив. Про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток на адресу відповідача. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 03 червня 2015 року між ПАТ «Державний експорно-імпортний банк України» який в подальшому було перейменовано на АТ «Державний експортно-імпортний банк України») та [PERSON] укладено договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунку та кредитної лінії № [NUMBER] ГМ/2015-06. Згідно з укладеним договором банк видав [PERSON] кредитну картку, відкрив картковий рахунок та надав кредит у сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] зобов`язання не виконав і станом на на 23 лютого 2021 року утворилася заборгованість в розмірі 2126,94 грн., з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 741,08 грн., прострочена заборгованість про процентам - 923,73 грн., пеня за прострочення основного боргу - 7,13 грн., пеня за прострочення процентів - 6,64 грн., втрати від інфляції за прострочення сплати основного боргу - 206,96 грн., втрати від інфляції за прострочення сплати процентів - 108,32 грн., 3% річних від простроченої суми боргу - 81,91 грн., % річних від простроченої суми сплати процентів - 51,89 грн. Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Вищенаведені обставини дають підстави суду зробити висновок про наявність правових підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2270,00 грн. покладається на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved