Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

19 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача державний нотаріус Радехівської нотаріальної контори Луців Ірина Пилипівна, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання незаконним та скасування заповіту. В заяві зазначає, що [INFO] помер її дід [PERSON]. На випадок своєї смерті ним було складено заповіт, що посвідчений 23 січня 1998 року виконавчим комітет Стоянівської сільської ради народних депутатів Радехівського району Львівської області,зареєстрований в реєстрі за № 2. Даним заповітом [PERSON] заповів усе свої майно своїй дружині [PERSON]. 27 липня 1998 року державним нотаріусом Радехівської нотаріальної контори Луців Іриною Пилипівною було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за №1732/98. до складу спадкового майна померлого входило житловий цегляний будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна частка (пай) площею 1,74 га землі. 11 жовтня 2011 року виконавчий комітет Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області прийняв рішення №57, яким розподілив частки у даному будинковолодінні між членами колгоспного двору в рівних частках по 1/3 кожному [PERSON] посмертно; [PERSON] посмертно та [PERSON]. На підставі даного рішення виконавчим комітетом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області 15 листопада 2011 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке згодом було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в установленому законом порядку. [INFO] померла її баба [PERSON].29 жовтня 2008 року нею було складено заповіт, що був посвідчений державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців Іриною Пилипівною за №5173. Водночас згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 25 січня 1989 року будинковолодіння по вулиці Леніна (згодом перейменовану на вулицю Стуса) в селі Стоянів Радехівського району Львівської області дійсно належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON]. [INFO] помер її батько [PERSON]. На випадок своєї смерті він заповіту не складав. Спадщину, у складі якої була частка у розмірі 1/3 від згаданого житлового будинку, після його смерті прийняли: матір покійного (її баба) [PERSON], дружина покійного (її матір) [PERSON]; вона [PERSON] як дочка покійного та [PERSON], син покійного (її брат). Її матір своєчасно (в межах встановленого законом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини) відмовилася від своєї частки у спадщині після смерті [PERSON] на її користь та на користь [PERSON]. Згідно умов даного заповіту [PERSON] заповіла своє майно своїй дочці [PERSON], однак [PERSON] не прийняла спадщини після смерті [PERSON] жодним, із належних способів - як не подала до 21 жовтня 2012 року заяви нотаріусу про прийняття спадщини, так і не проживаючи на момент [INFO] разом із спадкодавцем. Крім того, вважає, що дане оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом є незаконним також із тих підстав, що видавалося на підставі заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Стоянівської сільської Ради народних депутатів від 23 січня 1998 року. Проте, звертає увагу, що даний заповіт не міг бути посвідчений секретарем виконавчого комітету Стоянівської сільської Ради народних депутатів 23 січня 1998 року у тому числі із тих підстав, що заповідач [PERSON] помер [INFO], тобто наступного дня після підписання заповіту та перебував у безпорадному стані, а сам заповіт не відповідав вимогам Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року, Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншим підзаконним нормативним актам. За таких обставин, заповіт від 23 січня 1998 року, що посвідчений секретарем виконавчого комітету Стоянівської сільської Ради народних депутатів не можна вважати законним, а відтак і свідоцтво про право на спадщину, яке видавалося на підставі вказаного заповіту не може бути законним в цілому. Крім того, звертає увагу суду на те, що її частка у спадковому майні, житловому будинку по [ADDRESS] після смерті [PERSON] (батька позивача) має становити 1/4 частки з врахуванням наступного. Житловий будинок по [ADDRESS] належав до колгоспного двору і станом на 15 квітня 1991 року [PERSON], частку у майні колгоспного двору не втратив. А відтак, частку у майні колгоспного двору мав [PERSON] (голова колгоспного двору\, його дружина [PERSON] та їх син [PERSON]. Оскільки договору про розподіл часток між членами сім'ї не було, а тому їх частки вважалися рівними, тобто по 1/3 кожному. Після смерті [PERSON], що помер [INFO], відкрилася спадщина, яку прийняв син [PERSON], оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та, дружина [PERSON] шляхом подання заяви до нотаріально контори. А відтак, 1/3 частки [PERSON] у житловому будинку розподілилася у рівних частинах між [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого їм належало на момент їх смерті по 1/2 кожному. Після смерті [PERSON] претендувати на його частку у спадковому майні по 1/4 частки має право вона та [PERSON]. В силу вимог ст.534 ЦК Української РСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його \не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним чи іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. В той же час з огляду на те, що дане будинковолодіння було колгоспним двором, а також на принцип рівності часток членів колгоспного двору, вважає, що державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Лунів Іриною Пилипівною було 27 липня 1998 допущено помилку. Дана помилка полягає у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом за № 1732/98 на весь будинок, попередньо не визначивши розмір частки у нерухомому майні, належної спадкодавцю. Адже на момент смерті [PERSON] до складу спадкового майна входило лише його право власності на частку даного будинку у розмірі 1/3. Решта - частка у розмірі 2/3 житлового будинку [PERSON] на момент його смерті не належали, оскільки належали в рівних частинах (по 1/3) її бабі [PERSON] та батьку [PERSON]. Згідно статті 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державні й нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Пленум Верховного Суду України у абзаці 1, підпунктах «а», «б» абзацу 2 пункту б своєї Постанови №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив наступне: «роз'яснити судам, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося». Пунктом 1 постанови пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що спадкові відносини регулюються ЦК України, Законом України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року, Законом України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові правовідносини регулюються цим Кодексом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтримуючи підстави позовних вимог, просив постановити рішення про їх задоволення. Крім цього, суду пояснив, що після смерті [PERSON], [INFO] право по закону на спадкове майна виникло у дружини [PERSON], сина [PERSON] та дочки [PERSON]. [INFO] помер [PERSON], з дня смерті батька з [INFO] по день його смерті йому не було відомо про заповіт. Заповіт на його думку не відповідає вимог ч.2 ст.44 ЦК УРСР, ст.549 ЦК УРСР, п.п.2,13,18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій від 25.08.1994 року, п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року, зокрема - заповіт підписаний не заповідачем, не посвідчений гербовою печаткою виконавчого комітету, в заповіті не зазначено не саме він був складений, заповіт посвідчений неповноважною особою, на яку покладено здійснення нотаріальних функції. Позивач по справі, після смерті діда [PERSON] мала право на спадкове майно, оскільки була спадкоємцем другої черги, однак не отримала спадкового майна так як її прийняли спадкоємці першої черги. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася, так як була неповнолітньою, через законного представника також не зверталася, оскільки скористалася іншим правом зверненням до суду, так як її батько [PERSON] вступив у володіння майном після смерті батька, бо проживав разом із спадкодавцем на момент його смерті. З 17.09.1997 року по 25.10.1999 року [PERSON] був зареєстрований в іншому колгоспному дворі, однак це не має значення для даного спору, так як він постійно проживав разом із [PERSON] і на момент його смерті та вступив у володіння майном, фактично прийняв спадщину. На його думку, якби [PERSON] при житті було відомо про заповіт, він би його оскаржував. Вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про порушене право вона дізналася в 2014 році, коли було скасовано рішення виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області №57 від 11 жовтня 2011 року, яким розділено частки у спірному будинковолодінні між членами колгоспного двору в рівних частках по 1/3 кожному [PERSON] посмертно, [PERSON] посмертно та [PERSON]. Також зазначив, що 20 липня 1994 року обрано новий виконавчий комітет Стоянівської сільської ради, однак рішення після 25.08.1994 року - дати затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій про надання повноважень секретарю сільради на вчинення нотаріальних дій виконавчим комітетом не приймалося, а на першому засіданні не могло бути відповідно прийнято, так як Інструкція не була ще затверджена. Просив звернути увагу суду, що даному випадку має значення проживання [PERSON] разом із батьками та момент його вступу у володіння майном після смерті батька [PERSON] [PERSON] був членом колгоспного двору та не був позбавлений права на частку в його майні. Із самим змістом заповіту від 23 січня 1998 року позивач ознайомилась при розгляді попередньої справи, яку залишено без розгляду, зокрема із копії спадкової справи в 2014 році. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] проти позовних вимог заперечила в повному обсязі та суду пояснила, що [INFO] помер [PERSON]. На день його смерті діяли норми ЦК УРСР 1963 року, відповідно до яких при відсутності спадкоємців першої черги право на прийняття спадщини виникає у спадкоємців другої черги. До спадкоємців першої черги відносилися [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Спадкоємці також повинні вчинити дії, які свідчать про прийняття спадщини, однак [PERSON] з 17.09.1997 року у будинку не проживав, тому спадщину прийняла лише [PERSON]. Вважає, що [PERSON] було відомо про заповіт від [INFO], хто саме прийняв спадщину та він на протязі 12 років до дня смерті міг скористатись своїм право на його оскарження, однак цього не зробив. Після смерті [PERSON] головою двору стала [PERSON]. [PERSON] помер [INFO] і з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду, тому вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Після смерті [PERSON] [PERSON] вчасно прийняла спадщину, шляхом подання заяви до нотаріальної контори. Також суду пояснила, що у заповіті допущена помилка ініціалів заповідача, заповіт відповідав його волі та був посвідчений повноважною особою. Просила постановити рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити та звертала увагу суду на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, підтримав заперечення - пояснення [PERSON], які висловлені нею у судовому засіданні. Представник відповідача Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області Топва О.Г. проти позовних вимог заперечила та суду пояснила, що до 2011 року були колгоспні та робітничі двори. Рішення про розподіл часток приймали виконавчі комітети до 1.07.1990 року. Спірний будинок був колгоспним двором. Заповіт, який складений [PERSON] є законним, оскільки відповідав його волі. У жовтні 2011 року при розподілі часток колгоспного двору виконавчому комітет не було відомо про те, що [PERSON] стала власником будинку, оскільки вона його оформила на себе, однак не зареєструвала в Червоноградському МБТІ. Колгоспний двір був до 1.04.1991 року, частки членів колгоспного двору були рівними станом на 1.07.1990 року. На її думку було рішення про надання секретарю повноважень на вчинення нотаріальних дій, однак таке рішення в даний час знаходяться в архів, в сільраді не зберігається. Крім цього суду пояснила, що вона також проживає у с.Стоянів Радехівського району Львівської області, їй відомо, що [PERSON] з народження і до дня смерті проживав разом із батьками. У них, як у всіх сім»ях виникали конфлікти і вони тимчасово проживали за іншими адресами. Це що з 17.09.1997 року по 25.10.1999 року він був зареєстрований у іншому колгоспному дворі не має значення, це робилося для того, щоб виробити субсидії, однак [PERSON] весь час проживав із батьками. Ці переписи-відмітки про прописку робилися лише в по господарських книгах, у паспортах жодних відміток не ставили. Поштові адреси у Стоянові були присвоєні з 1989 року. Голова двору міг без згоди особи, яку виписували, виписати її. Для того, щоб особу виписати необхідно було лише заяву голови колгоспного двору. Щодо рішення, яким надавалися повноваження секретарю на вчинення нотаріальних дій, то таке рішення приймалось на першому засіданні сесії 20.07.1994 року. При відсутності такого рішення заповіт повинен посвідчувати сільський голова та завіряти підпис печаткою виконавчого комітету. На її думку, не може бути такої несправедливості, що [PERSON] все життя працював у колгоспному дворі, а в даний час його діти не мають права на частку. Вирішення спору по справедливості доручила суду на його розсуд. Третя особа державний нотаріус Радехівської нотаріальної контори Луців Ірина Пилипівна проти позовних вимог заперечила та суду пояснила, що якщо визнавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом незаконним та скасовувати його, тоді необхідно лише частково. Вказане свідотцо нею було видано відповідно до вимог чинного законодавства на підставі заповіту, законність якого вона не перевіряє, та довідки Стоянівської сільської ради, в якій зазначено, що членами колгоспного двору були [PERSON] та його дружина [PERSON]. На її думку свідоцтво про право на спадщину за заповітом є дійсним. При видачі свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] та [PERSON] приватний нотаріус Радехівської приватної нотаріальної контори [PERSON] повинна була знати про наявність свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.07.1998 року, можливо вона не перевіряла реєстр, або якщо не було зареєстровано в БТІ, тоді такі відомості їй не були відомі. Вирішення позовних вимог доручила суду не його розсуд. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він 20.07.1990 року був обраний секретарем Стоянівської сільської ради народних депутатів. У 1994 році був обраний повторно по 1998 рік. Чи є рішення про те, що йому надано повноваження на посвідчення заповіту - вчинення нотаріальних дій він не пригадує, але думає, що таке рішення повинне бути в сільраді. Де саме ним посвідчувався заповіт він також не пам»ятає за спливом часу, однак якби такий ним посвідчувався вдома, тоді б він у ньому зазначив про це. Хто був присутнім при посвідченні заповіту також не пригадує, як правило при посвідчення є присутнім секретар сільради та заповідач. Заповіт був підписаний заповідачем особисто, в ініціалах, які зазначені у заповіті містися механічна помилка. Заповіт був зареєстрований у журналі. Не могло бути таких обставин, що заповіт складає одна особа, а підписує інша. На заповіті є його підпис, однак обставин всіх при посвідченні заповіту не пригадує. Що стосується рішень про надання йому повноважень на вчинення нотаріальних дій, то таке рішення приймається на першому засіданні сесії і таке рішення було, як і в 1990 році, так і 1994 році. Заповіт складався у двох примірниках, один з яких надавався заповідачу, другий примірник залишався у сільраді. Так в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій передбачено, що необхідно вказувати ініціали заповідача, однак ним була допущена помилка замість заповідача [PERSON] вказано [PERSON]. Свідок [PERSON]- мати позивача, дружина [PERSON] суду показала, що її чоловік [PERSON] з народження з [INFO] і до дня смерті проживав разом із батьками, чоловік брав участь в господарстві. Вона також проживала із чоловіком. У 1991 році вони взяли пай та дуже тяжко працювали. При житті чоловік не знав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки працював та вважав, що це будинок його, чого не заперечували й самі батьки, а мати постійно говорила, що це його та дітей. [PERSON] участі в господарстві не приймала Батько [PERSON] був важко хворим, пересувався лише по будинку, станом на 1998 рік вона проживала разом із чоловіком та батьками, жодних розмов про заповіт не було, батько до сільради не їздив. До будинку також не приходив секретар сільради [PERSON]. 23 січня 1998 року вона перебувала вдома, доглядала дітей та бачила батька, який із будинку не відлучався. Якби чоловікові [PERSON] було відомо про те, що [PERSON] переоформила будинок на себе він би це оспорював. З 17.09.1997 року по 25.10.1999 року чоловік [PERSON], а згодом вона із дітьми, так як їй стверджували, що дружина має бути прописана із чоловіком за однією аресою, були прописані в колгоспному дворі [PERSON], однак весь час проживали у колгоспному дворі [PERSON]. Їй не було відомо з яких підстав їх виписували, вона не пригадує. Батько помер практично на очах, тоді не обговорювали питань спадщини. Коли їх виписували у паспортах відмітки не змінювали, коли прописували знову до господарства згоду на прописку надавала мати [PERSON]. З 2008 року вона не проживає у будинку. Чоловік 40 років з народження проживав у колгоспному дворі [PERSON], працював у ньому, вкладав в нього кошти. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] був його другом із дитинства, знає його з того часу коли він одружився із сестрою [PERSON]. [PERSON] весь час проживав у колгоспному дворі [PERSON],також проживав і тоді коли працював у м.Львові та коли був знятий з реєстрації до іншого колгоспного двору. Із [PERSON] у нього жодних розмов про батьківську хату не було. Бачив, що батько із [PERSON] робив господаря, бо неодноразово із ним спілкувався, це із слів батька. Ствердив суду, що [PERSON] з дня народження до дня смерті проживав у колгоспному дворі [PERSON]. Також суду підтвердив, що він мав пай, хто його успадкував йому невідомо, які і невідомо з якою метою його виписували до іншого колгоспного двору. Також суду показав, що він з 1964 року проживав в с.Стоянів Радехівського району Львівської області до 1991 року, а з 1991 року проживає на хуторі. Коли [PERSON] виписували із двору, він йому жалівся і був такий випадок, що говорив, що спалить господарство і не буде нікому, якщо не йому. Коли були сімейні скандали, дружина [PERSON] дійсно проживала за іншими адресами, однак сам [PERSON] проживав із батьками. Свідок [PERSON] суду показала, що вона [PERSON] знала з народження, він проживав разом із батьками до дня смерті. Її чоловік є родичем [PERSON], родину добре знає майже 20 років, вона є хрещеною мамою [PERSON] -сина [PERSON], якого хрестили у батьків [PERSON]- дружини [PERSON], а вже коли хрещеному виповнився рік, тоді вже його день народження святкували у с.Стоянів Радехівського району за адресою проживання батьків. [PERSON] із сім»єю постійно проживали у [ADDRESS], разом із батьками. Їй невідомо, щоб [PERSON] проживав за іншою адресою. Щодо спадщини чи батьківського будинку то таке питання на загальний розсуд не виносилося, це сімейне, а не обговорення із чужими людьми. Свідок [PERSON] суду показала, що вона [PERSON] приходиться тіткою. З 1994 року вона проживає в с.Стонів Радехівського району Львівської області та їй відомо, що [PERSON] проживав із [PERSON] та дітьми разом із батьками. [PERSON] з дня свого народження і до дня смерті проживав за адресою своїх батьків. Як оформлялись спадкові права після смерті [PERSON] їй невідомо. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, третьої особи, покази свідків, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд робить висновки про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Заповіт складений та посвідчений 23 січня 1998 року, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 27 липня 1998 року до набрання чинності Цивільним Кодексом 2003 року. Тому враховуючи те, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для врегулювання даного спору необхідно керуватися нормами, що діяли на момент складання заповіту та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року. Суд встановив, що 23 січня 1998 року [PERSON] склав заповіт на користь дружини [PERSON], який посвідчено секретарем виконкому Стоянівської сільської ради народних депутатів Радехівського району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за №2, з встановленням особи заповідача та перевірки його дієздатності (а.с.73 справа №2/451/229/14 ). Відповідно до ч.2 ст.44 УРСР 1963, письмові угоди повинні бути підписаними особами, які їх укладають. Як видно з заповіту, такий підписаний [PERSON] (особою на користь якої складено заповіт), однак в судовому засіданні секретар сільради, який посвідчував заповіт ствердив суду, що це підпис заповідача [PERSON], виконаний ним власноручно у його присутності, однак допущена помилка в ініціалах (а.с. 73 справа №2/451/229/14). Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи представник позивача про те, що підпис виконаний не заповідачем, а особою на користь якої складено заповіт, в судовому засіданні не заявляв, хоч суд роз»яснював таке право. Тому суд не може робити висновки про те, що при складанні заповіту не було волі заповідача [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, про підтверджується копією свідоцтва про смерть за [NUMBER] від [INFO] (а.с. 74 справа №2/451/229/14 ). 27 липня 1998 року державний нотаріус Радехівської державної нотаріальної контори Луців І.П. видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно на користь [PERSON] за № 1732/98, після смерті спадкодавця (а.с.32). На підставі вказаного свідоцтва [PERSON] до Червоноградського МБТІ не зверталась, їй реєстраційне посвідчення не видавалось. Як видно із матеріалів справи право власності на будинковолодіння на [ADDRESS] яке знаходиться у с.Стоянів Радехівського району, було зареєстроване на ім'я [PERSON] і мало статус колгоспного двору. Наведене не оспорюється сторонами та стверджується копією дублікату свідоцтва про право особистої власності на будівлю та самою копією, що видане 12.05.1998 року на підставі рішення Радехівського райвиконкому №9 від 19.01.1989 року і зареєстроване Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації 25.01.1989 року (а.с.31, а.с.76 справа №2/451/229/14). Відповідно до ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотконторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законом. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону (ст.48 ЦК України 1963 року). Суд встановив, що відповідно до даних погосподарської книги (а.с.134-140), довідок за 1998 рік (а.с.6,8), двір, який знаходиться за адресою [ADDRESS], мав статус колгоспного та членами цього двору станом на 1991 рік були [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.64-66, а.с.106-109 справа №2/451/229/14). Отже, особи, які були членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року, мали право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після його припинення. Відповідно до ст..4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. В разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно зі ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до статей 525,526 ЦК УРСР в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Згідно статей 548,549 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено показами свідків, [PERSON] з народження і до дня смерті [INFO] проживав в будинку батьків за адресою [ADDRESS], який є об»єктом спадщини оспорюваного заповіту. Таким чином в силу норм ст.549 ЦК УРСР 1963 року [PERSON] та [PERSON] були такими, що фактично вступили в управління спадковим майном, після смерті [PERSON] - голови колгоспного двору, так як проживали на момент смерті разом із спадкодавцем. Також суд встановив в судовому засіданні, що після смерті голови колгоспного двору [PERSON], спадкоємцем за законом також була його дочка [PERSON], однак заяви про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріальної контори не подала та із спадкодавцем на час його смерті не проживала. [INFO] помер [PERSON], про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №25 від 5.07.2011 року (а.с.25). 11 жовтня 2011 року виконавчим комітет Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області прийнято рішення № 57, яким розділено частки у будинковолодінні за адресою [ADDRESS] між членами колгоспного двору наступним чином: [PERSON] 1/3 частина посмертно; [PERSON] 1/3 частина посмертно та [PERSON] 1/3 частина. На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області 15 листопада 2011 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно у рівних частках. Дане свідоцтво згодом було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в установленому законом порядку (а.с.33). Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не складав. Після його смерті спадщину прийняли дружина покійного - матір позивача [PERSON]; [PERSON], син покійного та дочка покійного [PERSON], шляхом подання заяви про прийняття спадщини. [PERSON] своєчасно, в межах встановленого законом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, відмовилася від своєї частки у спадщині після смерті [PERSON] на користь дітей [PERSON] та [PERSON]. 30 січня 2012 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального кругу Львівської області [PERSON] було видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у житловому будинку розмірі 3/8 кожному (а.с.13-16 справа №2/451/229/14). [INFO] померла [PERSON], про про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №16 від 21.04.2012 року (а.с.35). 29 жовтня 2008 року нею було складено заповіт, що був посвідчений державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців Іриною Пилипівною за №5173 (а.с.36). Згідно умов даного заповіту [PERSON] заповіла усе своє майно своїй дочці [PERSON]. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 19.06.2014 року визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Стоянівської сільської ради Радехівського району від 11 жовтня 2011 року №57 про розподіл часток бувшого колгоспного двору та оформлення права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, виданого 15 листопада 2011 року виконкомом Стоянівської сільської ради на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Скасовано державну реєстрацію права власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на житловий будинок в с.Стоянів Радехівського району Львівської області. Визнано недійним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я [PERSON] 30 січня 2012 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу [PERSON]І Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я [PERSON] 30 січня 2012 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу [PERSON] Стягнуто судові витрати (а.с.42-44). Вказане рішення вступило в законну силу, сторонами не оспорювалося. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні [PERSON]- позивач про своє порушене право на спірний житловий будинок дізналася у 19 червня 2014 року після скасування рішення про розподіл часток бувшого колгоспного двору та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 січня 2012 року на її ім»я, про що підтверджує рішення суду від 19.06.2014 року (а.с.42-44). Також жодними іншими доказами стороною відповідача не спростовано й про те, що особа позивача знала про оформлення спадкових прав чи існування заповіту швидше ніж при розгляді попередньої справи січень-червень 2014 року. Посилання представника відповідача [PERSON]- [PERSON] на те, що у позивача, як спадкоємця, виникло право на звернення до суду після смерті батька [PERSON] - з [INFO], а позивач звернулася до суду 19 листопада 2014 року з пропуском строку позовної давності не заслуговує на увагу, оскільки [PERSON] про своє порушене право дізналася після скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом рішенням суду у 2014 році. Відповідно до ст.541 УРСР, заповіт повинен бути укладеним у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до п.2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України №22/5, затвердженої наказом Міністерства юстиції 25 серпня 1994 року, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад народних депутатів вчиняють посадові особи за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Нотаріальне посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій документів, справжності підпису на документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету із прикладанням гербової печатки виконавчого комітету ради народних депутатів (п.18 Інструкції). Згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», посадова особа секретар виконавчого комітету та секретар сільської ради є різними за своїми повноваженнями та правовим статусом, оскільки сільська рада і виконавчі комітети є самостійними суб'єктами владних повноважень. Всупереч наведеному, оспорюваний заповіт був складений та посвідчений 23 січня 1998 року в с.Стоянів, проте де саме не зазначено. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Стоянівської сільської ради [PERSON] та його підпис завірений печаткою Стоянівської сільської ради народних депутатів Радехівського району, що суперечить вимогам вищезгаданої інструкції, так як рішення про надання секретарю повноважень на вчинення нотаріальних дій відсутнє та підпис посадової особи, якій надано право на вчинення нотаріальних дій повинен засвідчуватися гербовою печаткою виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів, а не печаткою Стоянівської сільської Ради народних депутатів, що не відповідає вимозі про вчинення посвідчувальних написів посадовими особами виконавчого комітету (а.с 2 оригіналу книги заповітів Стоянівської сільради ). Вказане підтверджується довідкою архівного відділу №68 від 29 грудня 2014 року, з якої вбачається, що відсутнє рішення, яким надано право на вчинення нотаріальних дій секретарю виконавчого комітету Стоянівської сільської ради народних депутатів за 1994 рік по 23.01.1998 року (а.с.69). В порушення зазначених норм заповіт вчинено з порушенням вимог до форми заповіту та посвідчено особою, яка не мала повноважень на вчинення нотаріальних дій й завірено гербовою печаткою сільради, а не виконавчого комітету відповідної ради. За правилами ст.48 УРСР 1963 року угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління у межах наданої їм компетенції. Відповідно до ст..212 ЦПК України, суд оцінює докази з урахуванням ст.ст. 58,59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засовами доказування. В силу ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Узагальнюючи наведене, суд робить висновки про те, що оспорюваний заповіт від 23 січня 1998 року, який посвідчений секретарем Стоянівської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №2 не відповідає вимогам закону, тому його необхідно визнати незаконним та скасувати. 27 липня 1998 року державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців Іриною Пилипівною на підставі заповіту від 23 січня 1998 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за № 1732/98. Згідно даного свідоцтва до складу спадкового майна померлого входило: житловий цегляний будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна частка (пай) площею 1,74 га землі (а.с. 32). Відповідно до ст.120 ЦК УРСР в редакції 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Частиною 2 ст.123 ЦК УРСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Пленум Верховного Суду України у абзаці 1, підпунктах «а», «б» абзацу 2 пункту 6 своєї постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив наступне: «роз'яснити судам, що положення статей 17,18 Закону «Про власність» ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося». Суд встановив, що нотаріус при видачі свідоцтва про права на спадщину за заповітом не перевіряє його законність, однак в даному випадку повинна була встановити спадкову масу, яка належала спадкодавцю на день смерті, так як будинок був колишнім колгоспним двором, та коло спадкоємців, які мали право на спадкування після смерті голови колгоспного двору за законом і за заповітом, так як у заповіті не зазначено, що він розпорядився саме житловим будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS], а зробив розпорядження, яким все його майно де б воно не було , із чого не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів дружині [PERSON]. За таких обставин, свідоцтво про право на спадщину за заповітом за №1732/98 від 27 липня 1998 року, виданого [PERSON], державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців Іриною Пилипівною на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] необхідно визнати недійсним та скасувати його.

Outcome: approved