Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

17 грудня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Українська факторингова компанія» звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 травня 2016 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (після зміни назви - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «Вектор Банк» було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 014/08-112/71014 від 29 жовтня 2007 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . В подальшому 26 травня 2016 року між ПАТ «Вектор банк» та ТОВ «Українська факторингова компанія» було укладено договір про відступлення права вимоги № 2, відповідно до якого право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором перейшло до позивача. 27 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. було посвідчено договір, укладений між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Українська факторингова компанія», про відступлення права за договорами іпотеки, відповідно до якого останнє набуло права нового іпотекодержателя відносно нерухомого майна, що належало [PERSON] та було передано ним в іпотеку, а саме: цілого житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 4825183201:01:003:0043. 16 жовтня 2010 року постановою державного виконавця державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відділ ДВС) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження було накладено арешт на вказане вище нерухоме майно. Посилаючись на те, що наявність арешту на нерухоме майно унеможливлює вчинення заходів щодо задоволення вимог кредитора за рахунок предмета іпотеки, чим порушує законне право іпотекодержателя на переважне перед іншими кредиторами право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, позивач просив звільнити з-під арешту вказане вище нерухоме майно. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися. Позивач та третя особа надали заяви про розгляд справи за відсутності їхніх представників, представник третьої особи, крім цього, у своїх письмових поясненнях зазначила, що підтримання позову або подання відзиву на нього з боку відділу ДВС може бути розцінено як упереджене ставлення до сторін виконавчого провадження. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, про причини своєї неявки не повідомив. Дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. 29 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу в Миколаївській області Корчемахою С.С., зареєстрований в реєстрі за № 1068, за умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. (а.с. 4-7). Відповідно до п.п. 3.1.4, 3.1.5 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу в порядку, передбаченому п.5 іпотечного договору. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 234037748 від 25 листопада 2020 року (а.с. 20-21) вбачається, що житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , та розташована за цією ж адресою земельна ділянка площею 0,25 га з кадастровим номером 4825183201:01:003:0043 за цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належать відповідачеві [PERSON] на праві приватної власності. Також з вказаної інформаційної довідки вбачається, що на підставі постанов державних виконавців Корабельного та Очаківського відділів ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 215453 від 16 жовтня 2010 року та ВП № 30422826 від 28 серпня 2012 року було накладено арешт на все нерухоме майно відповідача [PERSON] .. 26 травня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 114/19, відповідно до якого до останнього перейшли права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників (а.с. 8-11). В цей же день між ПАТ «Вектор банк» та ТОВ «Українська факторингова компанія» укладено договір про відступлення права вимоги № 2, за умовами якого права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників, перейшли до позивача (а.с. 12-15). Згідно з витягом з реєстру боржників, що є додатком до вказаного договору про відступлення права вимоги, до ТОВ «Українська факторингова компанія» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 29 жовтня 2007 року № 014/08-112/71014, заборгованість за яким складає 949138 грн. 87 коп. з яких: 623219 грн. 49 коп. - заборгованість за основною сумою кредиту, 85973 грн. 20 коп. - заборгованість за відсотками, 239946 грн. 19 коп. - пеня (а.с. 16). Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з ч. 1 ст. 50 вказаного Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (ч. 8 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку». Так, частиною 1 цього закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. При цьому за змістом ч. 6 ст. 3 вказаного Закону у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже, накладення арешту на предмет іпотеки, підстав для зняття якого державний виконавець не вбачає, порушує права іпотекодержателя. Аналогічну правову позицію висловлено у Постанові Верховного Суду України у складі Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року (справа № 278/2661/16-ц). Частинами 1 та 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі припинення дії, яка порушує право. Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи те, що на даний час позивач як іпотекодержатель не має можливості належним чином реалізувати своє право на переважне перед іншими кредиторами право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, суд вважає можливим задовольнити вимоги ТОВ «Українська факторингова компанія» про звільнення майна з-під арешту. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 2102 грн. судового збору, оплата яких підтверджується відповідним платіжним дорученням. На підставі викладеного,

Outcome: approved