Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

18 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, яку уточнила 03 грудня 2019 року та остаточно просила стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з травня 2019 року по вересень 2019 року у розмірі 18\~191,18 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 15.10.2019 року по 02.12.2019 року у розмірі 3\~681,81 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 1\~750,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 03 січня 1992 року по 15 жовтня 2019 року вона працювала у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». З травня 2019 року відповідачем було припинено виплату їй нарахованої заробітної плати, яку вона не отримує й досі, у зв`язку з чим за період з травня 2019 року по жовтень 2019 року виникла заборгованість у розмірі 18\~191,18 грн. Такі дії відповідача є незаконними. 15 жовтня 2019 року позивач була звільнена за власним бажанням на підставі наказу № 1268 вк від 15.10.2019 року. Але, в день звільнення позивача відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що станом на 02 грудня 2019 року кількість днів заборгованості відповідача по заробітній платі становить 33 робочих дні, вважає також, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 3\~681,81 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом. 03 грудня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що що відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до Довідки № 216 від 28.11.2019 року та розрахункових листків, за період з травня по вересень 2019 року [PERSON] було нараховано, але не виплачено заробітну плату та остаточний розрахунок у розмірі 17\~363,54 грн. Зазначив, що відповідач докладає всіх зусиль для того, щоб виплатити робітникам заробітну плату, в тому числі і належні звільненому працівникові [PERSON] грошові кошти. Просить не стягувати середній заробіток за час затримки. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що відповідач перебував та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, що стало наслідком, серед іншого, затримки виплати заробітної плати з травня 2019 року. У зв`язку з цим відповідач не мав можливості своєчасно сплатити позивачу суму остаточного розрахунку. Крім того, витрати позивача на правову допомогу відповідач вважає не підтвердженими належними доказами, а тому просить суд відмовити позивачу у їх стягненні з відповідача. У судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Також позивач [PERSON] суду повідомила, що у грудні 2019 року, після відкриття провадження у справі, їй частково була виплачена частина заборгованості по заробітній платі у загальному розмірі 2 992,00 грн., а тому вона просить зменшити розмір вимоги та стягнути заборгованість з урахуванням вказаної суми. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~3\~ст.\~223\~ЦПК України\~\~якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, який будучі належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.01.1995 року працювала у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на різних посадах та з 01 березня 2010 року її було переведено на посаду інженера-технолога першої категорії, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 6-8). 15 жовтня 2019 року позивач була звільнена за власним бажанням згідно наказу № 1268вк від 15.10.2019 року. Вказані обставини визнавалися обома сторонами, а тому доказуванню не підлягають. Звернувшись до суду позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 191,18 грн., зазначивши, що під час звільнення відповідач не провів з нею остаточний розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з\~тим,\~починаючи з\~травня 2019\~року відповідач\~не виплачує\~позивачу нараховану\~їй заробітну\~плату,\~заборгованість по\~якій за\~період з\~травня 2019\~року по\~вересень 2019\~року становить\~станом на\~28.11.2019\~року 17\~363,54\~грн.,\~що підтверджується\~довідкою №\~216\~від 28.11.2019\~року,\~виданою ДП\~«Виробниче об`єднання\~«Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова» (а.с. 24). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, у день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив їй нараховану заробітну плату. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з\~Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з травня 2019 року по вересень 2019 року у розмірі 14\~371,54 грн. (17\~363,54 грн. 2\~992,00 грн. = 14\~371,54 грн.), тобто за вирахуванням тієї суми, яка була виплачена відповідачем позивачу у грудні 2019 року після відкриття провадження у справі, а саме за вирахуванням 2\~992,00 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.10.2019 року по 02.12.2019 року у розмірі 3\~681,81 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до пункту 8 \~«Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці згідно наданої довідки (а.с. 24), становить: серпень 2019 року 3845,00 грн., вересень 2019 року 2 849,54 грн., що разом складає (3 845,00 грн. + 2 849,54 грн. = 6\~694,54 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21 + 21 = 42 дні) = 159,40 грн. Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 16.10.2019 року і по день 02.12.2019 року (в межах заявлених позовних вимог), оскільки на день розгляду судом справи з позивачем розрахунок не проведено. Кількість робочих днів за період з 16.10.2019 року по 02.12.2019 року складає 34 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 16.10.2019 року по 02.12.2019 року складає: 34 дні х 159,40 грн. = 5\~419,60 грн. У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Позивач у своїх вимогах просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3\~681,81 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3\~681,81 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1\~750,00 грн. суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: розмір\~витрат на\~правничу допомогу\~адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Отже, з аналізу статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись лише на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Згідно роз`яснень,\~наведених у\~п.\~48\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~«Про застосування\~судами законодавства\~про судові\~витрати у\~цивільних справах»\~від 17.10.2014\~р.\~№ 10\~визначено,\~що підстави,\~межі та\~порядок відшкодування\~судових витрат\~на правову\~допомогу,\~надану в\~суді регламентовано\~ЦПК України.\~Витрати на\~правову допомогу\~мають бути\~документально підтверджені\~та доведені. На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 19 від 18 листопада 2019 року на суму 1\~000,00 грн. (а.с. 14), а також квитанцію до прибуткового касового ордера № 42 від 01 грудня 2019 року на суму 750,00 грн. (а.с. 38), що видані адвокатом [PERSON] А [PERSON] . Однак, разом з цим, позивачем до суду не надано договору про надання правничої допомоги, який би підтверджував, що адвокатом Сергієнко А.Ю. позивачу дійсно надавалась правнича допомога, пов`язана з розглядом саме даної справи про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. Крім того,\~позивачем не\~надано розрахунку\~витрат по\~справі,\~не надано актів виконаних адвокатом робіт, що позбавляє суд можливості підтвердити отримання позивачем послуг з надання правничої допомоги саме у даній справі. Відповідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За таких обставин суд зазначає, що відсутність підтвердження факту надання адвокатом [PERSON] позивачу правничої допомоги, пов`язаної з розглядом саме даної справи, а також відсутність обґрунтованого розрахунку витрат на правничу допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За таких обставин суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 1 750,00 грн., у зв`язку з чим приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial