Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

19.02.2016 року [PERSON] подав до суду позовну заяву в якій вказав, що під час ознайомлення з кримінальним провадженням №12013250260000051 від 29.01.2016 було виявлено протокол допиту [PERSON], який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання. [PERSON] повідомив, що в другій половині серпня 2011 року зустрівся з [PERSON], який попросив повернути [PERSON] борг з відсотками, надавши йому 52000 грн., які він мав повернути позивачу. А тому він повідомив в поясненні, що начебто він привіз [PERSON] вказані кошти і повернув їх під розписку в сумі 51520 грн. [PERSON] надав [PERSON] розписку про отримання коштів та заяву до міліції про те, що він не має претензій до [PERSON], хоча [PERSON] прибув до позивача 22.08.2012 року і предявивши посвідчення особи по боротьбі з організованою злочинністю і корупцією [PERSON], повідомив, що його уповноважив [PERSON] повернути борг в сумі 18400 грн., про що позивач має надати розписку та заяву до міліції, попередивши позивача, що якщо він не напише даної заяви, кошти йому ніхто не поверне, а решту боргу [PERSON] привезе, коли повернеться з відрядження. Так як [PERSON] було відомо, що [PERSON] позичав у інших громадян гроші і не повертав борги, то вимушено отримав 18400 грн. і написав розписку та заяву в міліцію. Тому під час подачі позовної заяви до Гайсинського районного суду [PERSON] відрахував цю суму з позовних вимог. [PERSON] вважає, що інформація [PERSON] є недостовірною, що на думку позивача тягне за собою порушення кримінального провадження та предявлення [PERSON] підозри за ст.385 КК України. Також 29 квітня 2015 року під час розгляду справи № 129/1083/13-ц [PERSON] давав пояснення як свідок і надав неправдиву інформацію про повернення ним боргу [PERSON] з відсотками, а тому це є прямою підставою для відшкодування завданої шкоди, тим більше, що Гайсинський районний суд ухвалою від 29 квітня 2015 року заяву не задовольнив, ухвала залишена без змін апеляційним судом. Також [PERSON] дає знову неправдиві свідчення в кримінальному провадженні № 12015020120000387 від 18.05.15 р. в Гайсинському РВ УМВСУ у Вінницькій області, згідно з якими 31.08.2015 р. слідчі постановою закрили кримінальне провадження. Цю постанову позивач оскаржив в справі № 129/2794/15-к, ухвалою від 06.10.2015 р. вона скасована. Зважаючи на вищевказане, [PERSON] впевнений, що це ще не всі докази порушення відповідачем його прав, приниження його честі, гідності як громадянина та позивача, заявника та потерпілого від злочину шахрая [PERSON], якому Тарасюк намагається надати неправдиві свідчення, що тягне за собою кримінальний злочин та порушення кримінального провадження з предявлення [PERSON] підозри згідно зі ст. 385 КК України. Таким чином, на думку [PERSON], всі вищевказані факти вказують на те, що підставою для неправдивої інформації з вказівкою його прізвища в поясненнях у судах, міліції та в процесуальних документах є не намагання захистити свої права, а саме прямий умисел на приниження його честі, гідності та ділової репутації як громадянина України. Так як у ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Відповідно до ст.ст.13, 280, 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. В силу ч.1, 3 ст.276 ЦК України «фізична особа, особисті немайнові права порушено внаслідок поширення про неї або членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації», негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не довела протилежного, а тому обовязок доказування правомірності поширення інформації законом покладається на відповідача. До відомостей, що порочать особу, слід віднести ті з них, які принижують честь і гідність, ділову репутацію громадянина в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, юридичним складом правопорушення, наявність якого є підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: 1. поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Дача неправдивих пояснень органам слідства та свідчення в суді в справах. 2. поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право інформацією, яка завдає шкоди діловій репутації особи, є така інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка на думку позивача порушує право [PERSON] на повагу до ділової репутації. За таких підстав позивач змушений виправдовуватись в судах, прокуратурах та міліції, доводити знайомим свою честь і гідність, близьким, друзям та взагалі всім небайдужим людям. 3. поширення інформації, яка є недостовірною, яка не відповідає дійсності, коштів в сумі 51520 грн. [PERSON] не отримував ні від [PERSON], ні від [PERSON] Відповідно до п.4 Постанови ВСУ від 27.02.09 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними критеріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи розуміється в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідальності її діянь загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Тому [PERSON] вважає, що кожен факт, описаний вище, як факт приниження його честі, гідності та ділової репутації як законослухняного громадянина, а тому суму морального збитку обраховує з середнього заробітку в сумі 58464 грн. (1218х48), яку просить стягнути з відповідача. Також [PERSON] просить зобовязати відповідача [PERSON] спростувати неправдиву інформацію про повернення боргу в сумі 51120 грн. з подачею заяв до Гайсинського районного суду, Христинівського ВП та Гайсинського ВП та особисто вибачитись перед позивачем за неправдиві пояснення. Просить стягнути на його користь з відповідача 44 грн. судових витрат та на користь держави судові збори. Ще [PERSON] просить постановити окрему ухвалу з направленням в слідчі органи для прийняття рішення в порядку ст. 214 КПК України та звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на відсутність коштів для прожиття. В судове засідання позивач [PERSON] повторно не зявився, хоча був повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечив щодо задоволення позову, заявив, що позовні вимоги безпідставні, недоведені матеріалами справи, не ґрунтуються будь якими доказами. Борг був повернутий позивачеві, про що свідчить копія розписки, написана власноруч [PERSON] В судовому засіданні було оглянуто та досліджено матеріали кримінального провадження № 12013250260000051 від 29.01.2015 за заявою [PERSON] щодо, на його думку, шахрайський дій [PERSON] та матеріали кримінального провадження № 12015020120000387 від 18.05.2015 за аналогічним фактом та матеріали скарги [PERSON] щодо оскарження постанови про закриття кримінального провадження № 12015020120000387 від 18.05.2015, які витребувано за клопотанням позивача [PERSON] Обставини справи вказують на те, що громадянин [PERSON] з приводу виконання ним боргових зобовязань перед [PERSON] давав пояснення в ході відкритого кримінального провадження відносно нього, що відповідно до п. 17 Постанови пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Разом з тим вимоги про спростування інформації, яка, на думку позивача, є недостовірною і порушує його особисті немайнові права, поширена в наданих атестаційній комісії матеріалах (характеристиках, протоколах чи інших документах), можуть розглядатись судом у порядку, передбаченому статтею 277 ЦК (435-15). Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. [PERSON] стверджуючи, що [PERSON] давши пояснення про повернення ним боргу позивачу принизив його гідність. При цьому не вказав причинно - наслідкового звязку між цими поясненнями та зазначеними ним приниженням честі та гідності. На підставі викладеного, враховуючи обставини справи, надані сторонами докази, з урахуванням встановлених судом нововиявлених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в звязку з недоведеністю позовних вимог. Ухвалою Іллінецького районного суду від 04.07.2016 було зобовязано позивача [PERSON] надати до суду позовні вимоги щодо способу спростування неправдивої інформації. Заявою №2914 від 18.07.2016 року позивач уточнив позовні вимоги щодо способу спростування неправдивої інформації, знову ж не зазначивши чітко спосіб виконання даної вимоги та не вказав повно назв правоохоронних органів до яких слід подати заяви відповідачу. За таких обставин в задоволенні таких вимог слід відмовити. Враховуючи, що судом в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, слідує, що похідна вимога у особистому вибаченні не підлягає задоволенню в тому числі з тих обставин, що вона не конкретизована, а саме не вказано хто повинен вибачитись. Вимога позивача про винесення судом окремої ухвали з направленням в слідчі органи для прийняття рішення в порядку ст. 214 КПК України не підлягає задоволенню, оскільки це не відноситься до цивільної юрисдикції. Відповідно до ухвали Іллінецького районного суду від 17 березня 2016 року, [PERSON] було відстрочено сплату судового збору в сумі 1929,20 грн. до ухвалення судом рішення. Ухвалою Іллінецького районного суду від 06 квітня 2016 року [PERSON] було відмовлено в поданні апеляційної скарги на ухвалу від 17 березня 2016 року та повернуто заявнику, оскільки вона подана на ухвалу суду, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У цьому рішенні суд прийшов до висновку, про безпідставність позовних вимог позивача, а тому і відсутні підстави для стягнення з відповідача на його користь понесених судових витрат. Тому судові витрати в сумі 1929,20 грн. слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed