Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

19 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який у подальшому уточнив. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить будинок 54, що по вул. Праці, у м. Ворожба, Білопільського району, Сумської області. Крім нього у зазначеному будинку зареєстрований також відповідач, який з 1995 року за вказаною адресою не проживає. Посилаючись на викладені обставини, просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за зазначеною вище адресою. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відсутній, інформації щодо своєї адреси не надав, а тому відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручений йому належним чином (а. с. 22, 31). Представник третьої особи Ворожбянської міської ради у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 29). Про причини неявки суд не повідомив. У звязку з тим, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, за згодою позивача було проведено заочний розгляд справи. Заслухавши позивача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить будинок 54, що по вул. Праці, у м. Ворожба, Білопільського району, Сумської області (а. с. 12-13). У вказаному будинку зареєстровані [PERSON], його дружина [PERSON], син [PERSON] і племінник [PERSON] (а. с. 7-11, 14). Як вбачається з акту від 13 листопада 2018 року з вересня 1995 року [PERSON] фактично не проживає за вказаною вище адресою, його речей у будинку немає (а. с. 15). Свідок [PERSON] суду показала, що протягом останніх 20 років [PERSON] по вул. Праці, 54, у м. Ворожба, не проживає. Його речі у вказаному будинку відсутні. Свідки [PERSON] та [PERSON] дала покази, аналогічні показам [PERSON] Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Частиною 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 12 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання»\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання здійснюється\~на підставі:\~заяви особи\~або її\~законного представника,\~судового рішення,\~яке набрало\~законної сили,\~про позбавлення\~права власності\~на житлове\~приміщення або\~права користування\~житловим приміщенням,\~про виселення,\~про визнання\~особи безвісно\~відсутньою або\~оголошення її\~померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів,\~які свідчать\~про припинення: підстав\~для перебування\~на території\~України іноземців\~та осіб\~без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Вказаний вище Закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням ст. 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідач [PERSON] не є членом сімї позивача, не є власником або наймачем житлового будинку, який належить на праві власності позивачу. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному будинку понад встановлені строки, його особистих речей у будинку не має, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: Сумська область, Білопільський район, м. Ворожба, вул. Праці, 54. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 704 грн. 80 коп. понесених та документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved