Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

17 травня 2016 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Вячеславівна, в якому просив суд визнати недійсним Договір дарування від 05.08.2015 року 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], застосувати наслідки недійсності договору, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON], встановити факт спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 372/600 частин житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 17 500 доларів США. Ухвалою суду від 22.06.2015 року у справі було відкрито провадження, а ухвалою суду від 23.07.2015 року було накладено заборону відчуження 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS]. Копія ухвали від 23.07.2015 року про забезпечення позову була отримана відповідачами [PERSON] та [PERSON] Однак, як було з'ясовано позивачем одразу після отримання ухвали про забезпечення позову [PERSON] відчужив належні йому 372/600 частин житлового будинку своєму сину [PERSON] Позивач вказує, що оскільки ухвалою суду від 23.07.2015 року було накладено заборону відчуження на 372/600 частин житлового будинку, то відчуження цього майна відповідачами є незаконним, а договір дарування, на підставі якого було здійснено відчуження, має бути визнаний недійсним. У зв'язку з викладеним позивач і був змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача[PERSON], який діє на підставі довіреності від 12.02.2015 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідачі по справі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. 3-тя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року було відкрито провадження у цивільній справі №639/3683/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. (а.с. 8) 23 липня 2015 року Жовтневим районним судом м. Харкова було постановлено ухвалу про забезпечення позову у цивільній справі №639/3683/15-ц, якою було накладено заборону на відчуження 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS] та належить на праві приватної власності [PERSON] - до вирішення справи по суті. Ухвала набрала законної сили 05.08.2015 року. (а.с. 9) З матеріалів справи вбачається, що копія ухвали від 23.07.2015 року була направлена на адресу [PERSON] й [PERSON] 24.07.2015 року, та була отримана останніми 30.07.2015 року. (а.с. 63-65) Таким чином, саме з 30.07.2015 року відповідачам [PERSON] та [PERSON] було достеменно відомо про наявність обтяження 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS], які належать на праві власності [PERSON] Однак, судом встановлено, що 05 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В. 05.08.2015 року, зареєстровано в реєстрі за №1040. (а.с. 15) Право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно було зареєстровано 05.08.2015 року о 12.14 приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В., номер запису про право власності №10681220. (а.с. 13-14) Під час укладання договору дарувальник [PERSON] свідчив, що житло, яке є предметом договору, нікому іншому не продано, не подароване, як внесок до статутного фонду не передане, не відчужене іншим способом, не заставлене, під податковою заставою, а також в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо нього у третіх осіб немає. (п. 6 Договору дарування) За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] відчужив належні йому 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS] на користь [PERSON], під час дії заборони відчуження даного нерухомого майна, накладеної ухвалою суду від 23.07.2015 року, та про наявність та зміст якої [PERSON] був обізнаний. При цьому суд зазначає, що станом на час укладення цього Договору дарування у відповідному державному реєстрі була відсутня реєстрація обтяжень щодо 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS], встановлених ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року. Представник позивача в судовому засіданні вказував, що оскільки ухвалою суду від 23.07.2015 року було накладено заборону відчуження на 372/600 частин житлового будинку, то відчуження цього майна відповідачами є незаконним, а договір дарування, на підставі якого було здійснено відчуження, має бути визнаний недійсним. З цього приводу суд зазначає наступне. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. У даній справі [PERSON] просить суд визнати недійсним Договір дарування, стороною якого він не був. Під час судового засідання було з'ясовано, що нерухоме майно, яке є предметом Договору дарування від 05.08.2015 року, раніше належало на праві власності [PERSON], та на момент нотаріального посвідчення Договору майно перебувало під обтяженням, яке було накладене ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року в межах цивільної справи про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики, та про наявність якого [PERSON] був обізнаний. На думку представника позивача відчуження [PERSON] спірного майна під час дії обтяження порушує права [PERSON] Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України №6-605цс16 від 01.06.2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. З огляду на вищенаведене та встановлені судом обставини і факти, 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS] станом на час укладення оспорюваного договору (05.08.2015 року) фактично перебували під забороною на відчуження Крім того, розумінні статті 215 ЦК України [PERSON] вважається заінтересованою особою, яка має право оспорювати Договір дарування від 05 серпня 2015 року. Позивач має власний інтерес вимагати визнання недійсним Договору дарування від 05.08.2015 року з метою забезпечення можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі, за його позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Враховуючи вищевикладене Договір дарування 372/600 частин житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений 05 серпня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. за реєстровим № 1040 має бути визнаний недійсним з моменту його укладання на підставі положень ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Стосовно позовних вимог про застосування наслідків недійсності договору та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] суд зазначає, наступне. Відповідно до ч. 1,2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Але, під час судового засідання було встановлено, що [PERSON] не є стороною Договору дарування від 05.08.2015 року, який визнаний судом недійсним, а тому наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК в даному випадку не застосовуються. Судом також не було встановлено завдавання збитків чи моральної шкоди [PERSON] у зв'язку із вчиненням недійсного правочину. Вимоги про скасування державної реєстрації права власності по суті є способом виконання рішення суду про визнання договору недійсним, а тому задоволенню не підлягає. Щодо вимог про встановлення факту спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 372/600 частин житлового будинку, то як вже вказувалося недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому необхідність у встановленні такого факту відсутня. Підсумовуючи викладене позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підстав вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial