Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

18 жовтня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить суд позбавити відповідача права користування житловим будинком [ADDRESS] та примусово зняти його з обліку у вказаному будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS]. Позивач володіє будинком на підставі договору купівлі-продажу ? частини вказаного житлового будинку, укладеного між нею та [PERSON] (договір посвідчений 20.10.2015 р. ПН ХРНО Десятниченко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1461), та на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія [NUMBER]). Разом із колишнім чоловіком позивач прописала у зазначеному будинку [PERSON] Відповідач у будинку фактично не проживав, реєстрація буда зроблена з метою надати відповідачу можливість зазначення адреси при отриманні документів про навчання, відповідач зобов'язався виписатися протягом року після реєстрації. Але 09.08.2016 року за цією адресою [PERSON] зареєстрував підприємництво на власне ім'я, постійно вказує дані про місце здійснення підприємницької діяльності в договорах, рахунках, тощо, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні належним їй житловим будинком. Для захисту своїх прав як власника квартири позивач звертається до суду з вказаним позовом. 25 жовтня 2017 року суддею було зроблено запит щодо доступу до персональних даних про [PERSON], з метою отримання інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи згідно з ч. 3 ст. 122 ЦПК України (в редакції від 03.08.2017 року). 15 листопада 2017 року від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшла відповідь на запит, згідно якої було встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. 20 листопада 2017 року по вказаній цивільній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Заперечення на позовну заяву від відповідача у встановлений законом строк і порядок до суду не надходило. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, надав суду заяву, у якій просить розглядати справу за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити, у разі неявки відповідача проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа Харківський районний відділ ДМС України в Харківський області в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суд не повідомили. Виходячи з наведеного та з того, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити рішення в справі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази в справі, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу ? частини житлового будинку укладеного між [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено 20.10.2015 року ПН ХРНО Десятниченко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1461, та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Пісочинською селищною радою 24 липня 2008 року, серія САВ № 070834 (а.с. 6, 10). Згідно інформації, наданої Відділом адресно-довідкової служби Головного управління ДМС України в Харківський області, у будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 45-46). У жовтні 2015 року позивач викупила частку, яка належала на праві власності колишньому чоловіку - [PERSON] (а.с. 6). 09.08.2016 року за адресою належного позивачу будинку ([ADDRESS] відповідач зареєстрував підприємство на власне ім'я (номер запису про державну реєстрацію 2 471 000 0000 076038). Як вбачається із копії акту від 17.10.2017 року, який складено та підписано депутатом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області та свідками, [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично ніколи не проживав за вказаною адресою (а.с. 31). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16. З огляду на зазначене вище, позовна вимога [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про зобов'язання зняти [PERSON] з обліку за місцем проживання, то підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається, у зв'язку з тим, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є достатньою підставою для зняття особи з реєстрації, що відповідає положенням ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Враховуючи вищенаведене позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судові витрати суд залишає за рахунок позивача, відповідно до заяви її представника.

Outcome: partial