Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

18.07.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений із [PERSON] та зареєстрований 01.03.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції, актовий запис № 131. При цьому позивач посилається на те, що від шлюбу у сторін 25.06.2002 року народився син [PERSON]. Подружні відносини між сторонами припинені понад шість місяців, у зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. Позивач [PERSON] у ході розгляду справи позовну заяву підтримував та просив її задовольнити. При цьому позивач пояснював, що справа підсудна Київському районному суду м. Одеси на підставі ч. 2 ст. 110 ЦПК України, оскільки між сторонами з цього приводу є домовленість. Проте в подальшому позивач до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явилася, повідомлялася належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила. Матеріали справи містять заяву відповідача, в якій відповідач не заперечує проти розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання позивача, а саме Київським районним судом м. Одеси. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 110 ЦПК України, за домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. За таких обставин, на підставі ч. 2 ст. 110 ЦПК України, суд приходить до висновку, що дана цивільна справа підсудна Київському районному суду м. Одеси. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 01.03.2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції, актовий запис № 131, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії І-ЖД № 322195 /а.с. 4/. 25.06.2002 року народився [PERSON], актовий запис № 1078, що вбачається із свідоцтва про народження серії І-ЖД № 399617, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції. Батьками у свідоцтві вказані сторони по справі /а.с. 13/. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються, спільного господарства сторони не ведуть понад шість місяців, спорів стосовно поділу спільного майна та виховання неповнолітнього сина [PERSON] на теперішній час немає. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved