Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

17.11.2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким зобовязати [PERSON] за власний рахунок знести обєкт самочинного будівництва, розташований за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником будинку № 22 по вул.. Макаренко у м.Одесі. Позивач зазначає, що відповідач, який є власником суміжної квартири № 15 по вул.. Макаренко у м. Одесі, незаконно, без жодної правової підстави та істотним порушенням здійснює будівництво трьохповерхового житлового будинку, захвативши про цьому земельну ділянку, яка йому не належить. Крім того вважає, що будівництво трьохповерхового будинку призведе до порушення інсоляції кімнат її будинку, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, однак, які саме права позивача порушені відповідачем, пояснити так і не зміг. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись його необґрунтованість та безпідставність, крім того надав суду Свідоцтво про прав власності на нерухоме майно від 14.12.2015 року. Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов слід залишити без задоволення через його недоведеність та безпідставність. У судовому засіданні встановлено, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 18 березня 2015 року було посвідчено Договір дарування 16/100 частин дачних будівель, який було зареєстровано в реєстрі за № 1827. Відповідно до п. 1.1. Даного договору [PERSON], в особі представника [PERSON], безоплатно передав у власність (подарував), а гр. [PERSON], прийняла у власність (у дар) належний Дарувальнику на праві приватної власності 16/100 частин дачних будівель, що знаходяться за адресою: місто Одеса, вулиця Макаренка, будинок 22. Крім того, 18 березня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого, [PERSON], в особі представника [PERSON], безоплатно передав у власність (подарував), а гр. [PERSON], прийняла у власність (у дар) належну Дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0579 га, надану для індивідуального дачного будівництва, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Макаренка, земельна ділянка 22. Вказаний договір було зареєстровано в реєстрі за № 1830. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач та її представник посилаючись на лист Департаменту ДАБІ в Одеській області № 01/11-13780 від 11.11.2015 року, зазначають, що відповідач [PERSON] незаконно, без реєстрації дозвільних документів, здійснює будівництво за адресою [ADDRESS] яке призведе до інсоляції кімнат її будинку. Проте, вирішуючи спір по суті, перш за все, суд бере до уваги, що позивач жодних документів, які підтверджували б порушення будь-яких її прав відповідачем суду не надала, з клопотаннями про витребування будь-яких доказів та призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи до суду не зверталась, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, зазначені докази судом не витребувались, і справа розглядається за наявними у ній документами. Також будь-яких причин, які підтвердили б поважність підстав неможливості надання зазначених доказів суду першої інстанції позивач також не надав, чим унеможливив їх подання до суду апеляційної інстанції, про що був попереджений у судовому засіданні. Більш того, щодо вимог позивача про зобовязання [PERSON] за власний рахунок знести обєкт самочинного будівництва, розташований за адресою [ADDRESS]. слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 376 ч.ч.1,2,7 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Тобто, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Як роз'яснено в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Таким чином, можливо зробити висновок, що з вказаною вимогою, на думку суду, мала право б звернутись Одеська міська рада, Київська районна адміністрація Одеської міської ради або Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, а позивач наділений таким правом лише у випадку, коли доведе наявність порушеного права. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відшкодування не підлягають.

Outcome: dismissed