Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

18.12.2020 р. позивачка [PERSON] звернулась до Радехівського районного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] [INFO] являється її сином та батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] . Мати дитини [PERSON] позбавлена батьківських прав рішенням Радехівського районного суду від 29.10.2012 року. Відповідач - [PERSON] ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами та станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини. Відповідач покладених законом обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь якої іншої участі у вихованні дочки. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Просить суд позбавити [PERSON] [INFO] уродженця [ADDRESS] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . 18.12.2020 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді [PERSON] 11.01.2021 року з ВАДР ГУ ДМС України у Львівській області надійшла відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою судді від 12.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. (а.с.31-32). 01.02.2021 р. від представника в.о. начальника Служби у справах дітей Радехівської РДА було подано заяву про розгляд справи у відсутності представника (а.с.37). 02.02.2021 року до суду через канцелярію суду подано висновок від 18.01.2021 року Радехівської РДА як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , жителя м. Радехів Львівської області, батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] (а.с.40). В підготовче засідання на 09.02.2021 року позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. В підготовче засідання відповідач не з`явився, однак на адресу суду 19.01.2021 року скерував клопотання в якому просить слухати справу у його відсутності, оскільки немає змоги прибути в судове засідання. Позовні вимоги визнає та підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням того, що відповідач визнає позов, суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній матеріалів у підготовчому засіданні. Водночас у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). Відповідач - [PERSON] [INFO] є сином позивачки - [PERSON] та [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.07.1989 р. (а.с.9). Як вбачається із довідки від 04.07.2020 р., яка видана дирекцією Радехівського опорного закладу загальної середньої освіти Львівської області, відповідач - батько учениці 6-Б [PERSON] не бере участі у вихованні доньки, за три роки навчання учениці жодного разу не був на батьківських зборах, не підтримує зв`язку з класним керівником, не вболіває за успіхи дитини. Ученицю опікує бабуся (а.с.11). Із характеристики на ученицю 6-Б класу [PERSON] , яка видана Радехівським опорним закладом загальної середньої освіти Львівської області 04.07.2020 р., вбачається, що позивач - [PERSON] цікавиться поведінкою і навчанням онучки. Приходить на батьківські збори. Піклується щоб дівчинка була сита, дає гроші на обід. Дослуховується до порад класного керівника (а.с.12). Як вбачається із акту обстеження житлових умов від 04.08.2020 р. неповнолітня [PERSON] 2009 р.н. проживає з позивачкою за адресою [ADDRESS] без реєстрації, в квартирі є всі вигоди для проживання (а.с.13). Згідно довідки, яка видана КНП Радехівської ЦРЛ від 14.08.2020 р. батько [PERSON] [INFO] не бере участі у вихованні та не цікавиться станом здоров`я дитини (а.с.14). Як вбачається із письмових пояснень свідків [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] батько дитини [PERSON] - відповідач [PERSON] не проживає з дочкою, не приїжджає до неї, не цікавиться її життям, фізичним та моральним розвитком (а.с.15, 18). Відповідно до Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 29.10.2012 р. [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] [INFO] (а.с.20). Згідно з Висновком Радехівської РДА від 18.01.2021 р., райдержадміністрація вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , жителя м.Радехів Львівської області, щодо його малолітньої дочки [PERSON] [INFO] (а.с.40). Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені ст.150 Сімейного кодексу України, та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Як зазначено у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року із змінами і доповненнями від 19.12.2008р. - п. 15. позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. П. 16. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В контексті пункту 2 ст. 8 Конвенції про права дитини, ЄСПЛ наголосив, що в усіх випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне застосовувати в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст.18. Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. ВС в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно малолітньої дочки, зокрема, цікавитися нею, її життям та майбутнім, матеріально допомагати, дбати про її культурний та духовний розвиток, спілкуватися з нею, сприяти в отриманні дитиною освіти, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання ним батьківських обов`язків не існує; самоусунувся від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні дитини батьківської турботи, що вказує на неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків та нехтування своїми батьківськими обов`язками, в розумінні встановлених законодавчих положень. Доказів протилежного відповідачем до суду подано не було. Водночас, суд роз`яснює відповідачу, що він, згідно ст. 169 СК України, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, в порядку передбаченому законом. Позивачка просить судові витрати суд покласти на її сторону.

Outcome: approved