Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

17 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та його поділ. Зазначила, що 3 жовтня 1999 року між нею і [PERSON] укладено шлюб. Вони мають дочку [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними було придбано: трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]; автомобіль марки MAZDA 6, (2005), синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], V=1999 см. куб., тип пального бензин, державний номерний знак [NUMBER], вказане майно зареєстровано на імя [PERSON]. Посилаючись на те, що шлюб між нею і [PERSON] розірвано рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.12.2012 року, проте її право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] не визнає, та угоди про добровільний поділ майна, що є їхньою спільною власністю, між ними не досягнуто, до розгляду справи уточнивши позовні вимоги, просить суд: - визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на трикімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; на автомобіль марки MAZDA 6, (2005), синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], V=1999 см. куб., тип пального бензин, державний номерний знак [NUMBER]; - здійснити поділ спільного майна подружжя: виділити [PERSON] у власність трикімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., вартістю 75\~763 грн, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; виділити [PERSON] у власність автомобіль марки MAZDA 6, (2005), синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], V=1999 см. куб., тип пального бензин, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 155\~520 грн; - припинити право власності [PERSON] на трикімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 3-6, 35-39) Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, її інтереси у судовому засіданні представляв її представник [PERSON], який позовні вимоги підтримав і просить суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його інтереси у судовому засіданні представляла його представник [PERSON], яка позовні вимоги визнала частково, в обґрунтуванні посилається на те, що позовні вимоги в частині щодо визнання за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], та на автомобіль марки MAZDA 6, державний номерний знак [NUMBER] не підлягають задоволенню як взаємно виключенні вимоги в частині щодо виділу [PERSON] у власність трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та виділу [PERSON] у власність автомобіль марки MAZDA 6, державний номерний знак [NUMBER]. В іншій частині позовні вимоги відповідач визнає повністю. Заслухавши представників сторін, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено і не заперечується сторонами, що 3 жовтня 1998 року між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб. Сторони мають дочку [PERSON], [INFO]. За час шлюбу сторонами було придбано: трикімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; автомобіль марки MAZDA 6, (2005), синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], V=1999 см. куб., тип пального бензин, державний номерний знак [NUMBER], вказане майно зареєстровано на імя [PERSON]. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.12.2012 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с. 7-8, 9, 10-15, 20). Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка на підставу своїх вимог посилається на статті 57, 60, 69-72 СК України, статті 372, 392 ЦК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК, ЦК), позивачка в силу статті 10 ЦПК України зобовязана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до частини 3 статті 10, частини 1 статті 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сімя створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сімєю. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України (далі СК України, ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). З наведених положень випливає, що власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до розяснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно п.п. 22 і 23 вищевказаної постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Після розірвання шлюбу та на цей час позивачка [PERSON] разом із дочкою [PERSON] проживають в трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]; відповідач [PERSON] володіє і користується автомобілем марки MAZDA 6, державний номерний знак [NUMBER]. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у процесі розгляду справи сторони дійшли згоди на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема трикімнатної квартири загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., вартістю 75\~763 грн, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та автомобіль марки MAZDA 6, (2005), синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], V=1999 см. куб., тип пального бензин, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 155\~520 грн, зареєстрований 22.04.2006 року ВРЕВ №1 ГУМВС України. Таким чином, суд дійшов висновку у порядку поділу майна, що належить [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, суд визнає за [PERSON] право приватної власності на трикімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., вартістю 75\~763 грн, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; суд визнає за [PERSON] право приватної власності на автомобіль марки MAZDA 6, (2005), синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], V=1999 см. куб., тип пального бензин, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 155\~520 грн, зареєстрований 22.04.2006 року ВРЕВ №1 ГУМВС України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачки, які документально підтверджуються квитанціями про оплату судового збору в сумі 1156,45 грн + 121,80 грн = 1278,25 грн, компенсуються відповідачем пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (а.с. 2, 17). Ухвалою судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03.03.2015 року вжито заходи забезпечення позовуза заявою позивачки [PERSON] у цивільній справі шляхом накладення арешту на автомобіль марки MAZDA 6, (2005), синього кольору, № дв. LF840194, № куз. JMZGG12F761625784, V=1999 см. куб. тип пального бензин, державний номерний знак [NUMBER], який зареєстрований на імя [PERSON], 01.07.1977 р. н., ідентифікайний номер [NUMBER], який зареєстрований за адресою: [INFO]. (а.с. 27, 32-33) Відповідно до ч.3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Outcome: partial