Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

18 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 2 грудня 2016 року близько 8 години 45 хвилин по вулиці Панаса Мирного в м. Хмельницькому, в районі будинку № 25 водій [PERSON] керуючи транспортним засобом - трактором Беларус -320.4 д.н.з. 29636ВХ, не врахував дорожню обстановку, не дотримався бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль [NUMBER], що призвело до пошкодження даного транспортного засобу. Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.12.2016 р. у справі № 686/24409/16-п, [PERSON] визнано винним за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Вказує, що розмір матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого «КІA Rio», д.н.з. [NUMBER], визначеного у звіті № 1/1004 про оцінку транспортного засобу, складає 9502, 37 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, оскільки [PERSON] на день ДТП був у трудових відносинах із ЖЕК № 7, знаходився на робочому місці, а саме при виконанні своїх трудових обовязків працював трактористом ЖЕК № 7, тому саме роботодавець повинен відшкодувати таку шкоду. Також просить стягнути моральну шкоду в сумі 5000, 00 грн., вартість проведеного оцінювання в сумі 576, 80 грн. та послуги на правову допомогу в сумі 5000,00 грн., а всього 20\~079, 17 грн. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила задовольнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача ЖЕК № 7 в судовому засіданні визнала позов частково, а саме в частині понесених збитків, визначених у звіті в сумі 9502, 37 грн. та вартості проведеного оцінювання в сумі 576, 80 грн. Щодо моральної шкоди зазначила, що 5000, 00 грн. є занадто значною сумою, просила стягнути меншу сму. При цьому заперечила щодо витрат на правову допомогу. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо спору [PERSON] будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не зявився, клопотань не надходило. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 2 грудня 2016 року близько 8 години 45 хвилин по вулиці Панаса Мирного в м. Хмельницькому, в районі будинку № 25 водій [PERSON] керуючи транспортним засобом - трактором Беларус -320.4 д.н.з. 29636ВХ, не врахував дорожню обстановку, не дотримався бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль [NUMBER], власником якого є [PERSON], що призвело до пошкодження даного транспортного засобу. Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.12.2016 р. у справі № 686/24409/16-п, [PERSON] визнано винним за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. На момент дорожньо транспортної пригоди [PERSON] перебував у тродових відносинах із ЖЕК № 7 та виконував свої трудові обовязки, а саме працював трактористом, що вбачається із наказів ЖЕК № 7 від 28.02.2017 р., 01.12.2016 р. та довідки ЖЕК № 7 від 08.06.2017 р. Із звіту № 1/1004 про оцінку транспортного засобу, вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 9 502, 37 грн. За загальним правилом ч. 2\~ст. 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1\~ст. 1188 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст. 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже,\~ст. 1187 ЦК України\~встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2\~ст. 1187 ЦК України\~таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується із нормою ч. 1\~ст. 1172 ЦК України\~та ч. 2\~ст. 1187 ЦК України. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, то належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року № 6-108цс13, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди\~\~джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та\~\~ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Вказані правові висновки узгоджуються з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-108цс13 від\~06.11.2013 року. Як вбачається із матеріалів справи позивачем доведено завдання шкоди внаслідок пошкодження його автомобіля на суму 9\~502, 37 грн., що вбачається із звіту, а тому з відповідача підлягає стягненню дана матеріальна шкода, яка є доведеною та встановленою. Що стосується стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Відповідно до\~ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за моральну (немайнову) шкоду,\~\~заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою\~\~цей\~\~працівник\~\~перебуває у трудових відносинах,\~\~а останній відповідає\~\~перед\~\~нею в порядку регресу (ст. ст.\~130,\~132-134 КЗпП України),\~\~якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Враховуючи, що позивачу завдано моральної шкоди, яка виявляється в душевних стражданнях, переживаннях, порушення звичайного способу життя, розмір компенсації моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, виходячи із глибини та тривалості душевних страждань, вимог розумності та справедливості, суд визначає в сумі 1000 грн., тим самим позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задовольнивши частково. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., суд вважає можливим відмовити у їх задоволенні виходячи з наступного. До складу судових витрат віднесені витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3\~ст. 79 ЦПК України). Витрати, що повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч. 1\~ст. 84 ЦПК України. Згідно ч. 1\~ст. 56 ЦПК України\~правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу. Позивачем не надано суду підтвердження понесених витрат на правову допомогу, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Судові витрати по справі розподіляються між сторонами згідно вимог ст. 88 Цивільного процесуального Кодексу України, а саме пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial