Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

18 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з вказаним позовом до [PERSON] В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26 грудня 2003 року між нею та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу 12/100 часток в нежитловій будівлі виробничого приміщення будинку [ADDRESS] Оскільки вказаний договір було посвідчено Південною товарною біржею і вважається недійсним, вона не має можливості розпорядитися належним їй майном. Посилаючись на те, що нею та відповідачкою виконані усі умови договору, просила визнати угоду дійсною. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить про їх задоволення, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи судовою повісткою, до суду не з'явилася, про причини своєї неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не подавала. Третя особа - Південна товарна біржа про причини неявки свого представника суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 26 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 01315, за яким [PERSON] придбала 12/100 часток в нежитловій будівлі виробничого приміщення в будинку [ADDRESS] За умовами договору позивачка сплатила продавцю повну вартість нерухомого майна в сумі 10000 грн., а та передала відповідну частину приміщення у власність покупця. Вказаний договір 13 липня 2004 року було зареєстровано в Очаківській міській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, та на ім'я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 липня 2004 року за № 4129989, що підтверджується копією вказаного свідоцтва. Відповідно ст. 224 ЦК України (1963р.), який діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила змісту діючої на той час ст. 227 ЦК України(1963 р.), згідно якої договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивачка після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому це є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved