Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

19 квітня 2016 року [PERSON], як власник за договором купівлі-продажу від 07.02.2014 року квартири [ADDRESS], звернувся в суд з позовом про виселення без надання іншого жилого приміщення із вказаної квартири відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які самоправно зайняли це жиле приміщення і проживають в квартирі без законних підстав, незважаючи на те, що прийнято декілька судових рішень про їх виселення з цієї квартири за позовом попереднього її власника [PERSON], померлого [INFO] року, та ці судові рішення виконувались, відповідачі примусово були виселені із цього житлового приміщення, останній раз 16 вересня 2011 року, однак, знову протиправно вселились в спірну квартиру, де безпідставно проживають до теперішнього часу, що порушує його право власності, за захистом якого він звернувся до суду і просить виселити відповідачів із належної йому квартири. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності за участю його представника - адвоката Неминущого Г.Л., наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Проти заочного ухвалення рішення не заперечував. ( а.с. 32) Представник позивача - адвокат Неминущий Г.Л., діючий на підставі договору про надання адвокатських послуг від 17 квітня 2016 року та відповідно до Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4446 від 15.01.2012 року ( а.с. 26-27 ), в судовому засіданні підтримав позов [PERSON] та пояснив, що позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2014 року на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS]. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі № 430. Право власності позивача на цю квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, позивач не має можливості користуватися своєю власністю, оскільки квартиру самовільно зайняли відповідачі та мешкають в ній без законних на то підстав, чим порушують право власності позивача, перешкоджаючи йому в здійсненні його права власності та позбавляючи позивача можливості користуватися належною йому квартирою на власний розсуд, чим порушують ст.41 Конституції України, статті 317,319, 383 ЦК України. Те, що відповідачі не мають жодного законного права на проживання та користування спірною квартирою встановлено рішеннями Слов'янського міськрайонного суду від 12.03.2004 року та 23.10.2010 року, які набрали законної сили, та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, що встановлені цими рішеннями суду не підлягають доказуванню у цій справі. Попередній власник цієї квартири [PERSON], який помер [INFO] року, за життя звертався до суду з позовом про виселення відповідачів із квартири [ADDRESS]. Його позов було задоволено рішенням суду від 23 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 20 квітня 2011 року та було виконано і відповідачі примусово були виселені із спірної квартири 16 вересня 2011 року. Однак, вони самовільно знову заселились в цю квартиру та [PERSON] 07.11.2013 року звернувся до суду із заявою про їх повторне виселення із належної йому квартири. Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду від 03 лютого 2014 року, яка набрала законної сили 20 березня 2014 року, на виконання вищезазначеного рішення суду від 23 грудня 2010 року, було прийнято рішення про повторне виселення відповідачів із спірної квартири та 18 серпня 2014 року було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вказаної ухвали суду про повторне виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS]. Однак, у зв'язку зі смертю попереднього власника спірної квартири [PERSON] виконавче провадження про повторне примусове виселення відповідачів із квартири було закінчено. На момент укладання договору купівлі-продажу квартири між позивачем і її попереднім власником [PERSON] вже існувало рішення суду, яке набрало законної сили та було виконано, про виселення відповідачів із квартири, яка була предметом цього договору, та було прийнято ухвалу судом про повторне виселення відповідачів із цієї квартири, але ця ухвала суду не виконана із-за смерті [PERSON] Отже, самовільне зайняття відповідачами жилого приміщення, а саме належної позивачеві квартири, та безпідставне проживання у цій квартирі, порушує його право власності, яке позивач просить захистити шляхом прийняття рішення про виселення відповідачів на підставі частини 3 статті 116 ЖК України, із квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідачі [PERSON], яка діє від свого імені та як опікун, призначена за рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 23.03.2005 року № 159/5, ( а.с. 35 ) від імені недієздатного [PERSON], визнаного недієздатним рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 15.11.2004 року, яке набрало законної сили 16.12.2004 року ( а.с. 34 ), та відповідач [PERSON] в судове засідання на повторний виклик не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до ст.76 ЦПК України через житлово-експлуатаційну організацію. ( а.с. 40,55 ) Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Третя особа на стороні відповідача - представник органу опуки та піклування Слов'янської міської ради Рибалко М.Л., діючий на підставі довіреності, в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності ( а.с. 28-29 ) Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що вказаний позов [PERSON] підлягає задоволенню за таких обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Соловар В.І., зареєстрованого в реєстрі під № 430, [PERSON] продав належну йому на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Слов'янською міською радою від 16 березня 2012 року та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 квітня 2012 року, державна реєстрація прав в КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янська 05 квітня 2012 року, державна реєстрація прав власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 07 лютого 2014 року, двохкімнатну квартиру , загальною площею 45,6 кв.м, в тому числі житловою площею 28,9 кв.м, під [ADDRESS] а [PERSON] купив зазначену квартиру, яка йому належить на праві приватної власності, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] казаної двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер 4600113 від 07.02.2014 року. ( а.с. 4-6 ) За загальними положеннями про право власності, відповідно до статей 316-319 ЦК України, правом власності є право особи на річ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України, закріплений принцип непорушності права приватної власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено вище, позивач на законних підставах набув з 07 лютого 2014 року права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. За приписами ст. 383 ЦК України,власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно довідки житлово-експлуатаційної організації - ТОВ «Цидило і К» міста Слов'янська від 11 лютого 2015 року [PERSON], [INFO], один проживає по [ADDRESS]. ( а.с. 9 ) Судом встановлено, що попередній власник вказаної квартири [PERSON], [INFO], з 22 травня 2002 року був зареєстрований у вказаній квартирі та станом на 13 січня 2014 року проживав у цій квартирі один, що підтверджується довідками ТОВ «Цидило і К» ( а.с. 9, 24), а відповідно до витягу з рішення виконкому Слов'янської міської ради від 15 лютого 2012 року за № 86, саме з [PERSON] було укладено договір найму вказаної квартири на склад сім'ї - одна особа. ( а.с. 25 ) Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], на теперішній час проживають у квартирі [ADDRESS] без законних на то підстав. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, згідно рішення Слов'янського міськрайонного суду від 12 березня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2004 року, та ухвалою Верховоного Суду України від 12 січня 2007 року, ці судові рішення також залишені без змін ( а.с. 23, 59-65 ), договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], укладений 09 серпня 1995 року між [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 8700 гривень, відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] виселені із вказаної квартири, а [PERSON] вселений у цю квартиру. Зазначене рішення суду було виконано у примусовому порядку 25 травня 2005 року та відповідачі були виселені державним виконавцем із спірної квартири. Однак, після примусового виселення , відповідачі знову самовільно вселились у цю квартиру. 22 травня 2007 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів із вказаної квартири та про зняття їх з реєстраційного обліку за цією адресою: [ADDRESS]. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 грудня 2010 року відповідачі були виселені із спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. Рішення суду у цій частині набрало законної сили 20 квітня 2011 року після винесення рішення Апеляційним судом Донецької області і скасування рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволення вимог [PERSON] про зобов'язання Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб зняти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою, у чому було відмовлено. ( а.с. 10-12,71-74 ) За заявою [PERSON] про перегляд рішення Слов'янського міськрайонного суду від 23 грудня 2010 року за нововиявленими обставинами, ухвалою суду від 30 квітня 2013 року було відмолено у задоволенні її заяви, та ця ухвала суду набрала законної сили 31 травня 2013 року, як залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області. ( а.с. 66-69) Між тим, згідно ухвали Слов'янського міськрайонного суду від 03 лютого 2014 року була задоволена заява [PERSON] та прийнято рішення про повторне виселення [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду від 23 грудня 2010 року із квартири [ADDRESS] Ця ухвала суду набрала законної сили 20 березня 2014 року. ( а.с. 13-14 ) Як вбачається з цієї ухвали суду, судом було встановлено, що під час примусового виконання рішення Слов'янського міськрайонного суду від 23 грудня 2010 року відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] були примусово виселені 15 вересня 2011 року із спірної квартири та 16 вересня 2011 року було закінчено виконавче провадження. Після чого відповідачі самостійно та самовільно вселились знову у цю квартиру, де проживають по теперішній час. Та обставина стала підставою для прийняття судом ухвали про повторне примусове виселення відповідачів із спірної квартири. Згідно копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 18 серпня 2014 року, за виконавчим документом, виданим на підставі ухвали Слов'янського міськрайонного суду від 03 лютого 2014 року про повторне виселення з квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] і [PERSON], було відкрито виконавче провадження. ( а.с. 7 ) Однак, вказана ухвала суду про повторне виселення відповідачів на підставі рішення суду від 23 грудня 2010 року зі спірної квартири не виконана, так як державним виконавцем винесено постанову від 18 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження на підставі п.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку зі смертю стягувача [PERSON] ( а.с. 8 ) Попередній власник квартири [PERSON] дійсно помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ( а.с. 46 ) Крім того, з довідки № 5 від 26 квітня 2010 року , виданої Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» міста Слов'янська, вбачається, що згідно рішення Слов'янського міськрайонного суду від12.03.2004 року розпорядження голови Слов'янської міської ради народних депутатів від 08.08.1995 року №1396 «Про приватизацію квартири [ADDRESS]» визнано незаконним , також визнається недійсним свідоцтво про право власності, видане Слов'янською міською радою 08.08.1995 року на ім'я [PERSON] і договір купівлі-продажу, посвідчений на товарній біржі «Міжрегіональна агропромислова біржа» від 09.08.1995 року на ім'я [PERSON]. Заява про анулювання прав власності на об'єкт нерухомості занесена до реєстрової книги анулювання прав власності за № 5 від 26.04.2010 року. Договір купівлі-продажу від 09.08.1995 року на квартиру [ADDRESS] в БТІ не повернений. ( а.с. 25 об ) Отже, вищезазначеними рішеннями суду було встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не мають законних підстав для вселення і проживання у квартирі [ADDRESS] власником якої з 07 лютого 2014 року є позивач [PERSON] Факт проживання відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у вказаній квартирі на теперішній час підтверджується складеними актами житлово-експлуатаційної організації - ТОВ «Цидило і К» ( а.с. 40,55 ) За приписами ст.47 Конституції України та ст.9 ЖК України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач, як власник зазначеної квартири, звернувся до суду за захистом його порушеного права власності, обравши способом захисту, відповідно до ст.16 ЦК України, припинення дії, яка порушує його право. Оскільки приведеними вище доказами, встановлено, що відповідачі, будучи примусово виселені із квартири [ADDRESS] як на підставі рішення суду від 12.03.2004 року, так і на підставі рішення суду від 23.12.2010 року та ухвали суду від 03 лютого 2014 року про повторне примусове їх виселення, самоправно зайняли вказану квартиру, то на підставі вимог частини 3 статті 116 ЖК України, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, аналізуючи всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені власником спірної квартири [PERSON] вимоги про захист його права власності і виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] із самоправно ними зайнятого цього жилого приміщення, ґрунтуються на законі, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем заявлена вимога про відшкодування йому понесених витрат на оплату судового збору розміром 551,20 гривень, що підтверджено квитанцією «Приватбанку» про оплату. Враховуючи, що відповідач [PERSON] є особою недієздатною, відшкодування цих судових витрат слід покласти на відповідачів [PERSON] і [PERSON] у рівних частках на користь позивача. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст. 15,16, 316-319, 321,328,382,383,386,391 ЦК України, ст. ст. 9, 116 ч.3 ЖК України,

Outcome: approved