Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

17.11.2015 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» (далі ВАТ «Содовий завод») про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона працювала у відповідача на різних посадах в період часу з 26.05.1990 року по 14.12.2001 року, згідно із записами у трудовій книжці позивача. Наказом № 607 від 14.12.2001 року позивач була звільнена з роботи, та при її звільненні відповідач мав провести з [PERSON] повний розрахунок, але не зробив цього, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. В подальшому належні кошти так і не були сплачені позивачу. На захист свого порушеного права позивач звернулась до комісії по трудових спорах, яка рішенням від 12.02.2002 року по справі № 61 зобовязала ВАТ «Содовий завод» виплатити [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 2306,42 грн. Позивач вважає, що вона також має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, яка станом на 01.01.2015 року за розрахунками позивача становить 5917,94 грн. Окрім того, [PERSON] вважає, що відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який за розрахунками позивача становить 19696,80 грн. Також діями відповідача позивачу було завдано суттєву моральну шкоду, яка виявилась у порушенні ВАТ «Содовий завод» законних прав позивача на своєчасне отримання винагороди за свій труд. [PERSON] втратила налагоджені життєві звязки, через що була вимушена докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності, не могла своєчасно та в повному обсязі оплачувати необхідні платежі, податки і збори, передбачені законодавством, нести витрати по утриманню житлового будинку, в якому мешкає, належним чином харчуватись та одягатись, утримувати свою сімю. через це стан здоровя позивача погіршився, вона стала роздратованою та знервованою. Завдану відповідачем моральну шкоду [PERSON] оцінює в 3000,00 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 5917,94 грн., яка нарахована на стягнуту судом суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 2306,42 грн., згідно з рішенням комісії по трудових спорах від 12.02.2002 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19696,80 грн. та стягнути моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод»в судове засідання не зявився, від відповідача до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника, позовні вимоги відповідач не визнав повністю. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до трудової книжки позивача серії БТ-ІІ № 1600478 та довідки № 1217 від 11.12.2013 року, виданої ліквідатором ВАТ «Содовий завод», наказом № 272 від 26.05.1990 року [PERSON] була прийнята на роботу до Словянського виробничого обєднання «Хімпром». Наказом Фонду державного майна України № 50-АТ від 20.12.1995 року Словянське виробниче обєднання «Хімпром» було реформовано у ВАТ «Содовий завод». Наказом № 607 від 14.12.2001 року [PERSON] була звільнена з ВАТ «Содовий завод» за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодо сторін. (а. с. 5-6) Згідно з довідкою № 1-40 від 11.12.2013 року, виданою ВАТ «Содовий завод», [PERSON] дійсно працювала у ВАТ «Содовий завод», та була звільнена 14.12.2001 року наказом № 607. Нарахована заробітна плата за два останніх місяці роботи становить за жовтень 2001 року 60,86 грн., за листопад 2001 року 21,54 грн. Відпрацьована кількість годин за два останніх місяці у жовтні 2001 року становить 88,2 год., у листопаді 2001 року 31,8 год. Середня заробітна плата за два останніх місяці роботи становить 41,41 грн. (а. с. 5) Відповідно до посвідчення № 61 від 13.02.2002 року (а. с. 10), на підставі рішення комісії по трудових спорах від 12.02.2002 року [PERSON] має право на отримання від ВАТ «Содовий завод» належну суму заробітної плати в розмірі 2306,42 грн. Дане посвідчення має силу виконавчого листа та надається до відділу державної виконавчої служби Словянського міського управління юстиції. У відповідності до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 18.11.2015 року № 21433947, ВАТ «Содовий завод» перебуває в стані припинення за судовим рішенням про банкрутство від 04.09.2003 року № 5/174Б, ухваленим Господарським судом Донецької області. На теперішній час ліквідаційна процедура триває. (а. с. 13) 26.11.2015 року та 09.12.2015 року на адресу суду від відповідача ВАТ «Содовий завод» надійшли листи № 01-32/351 від 26.11.2015 року та № 01-32/350 від 09.12.2015 року, згідно з якими позовні вимоги [PERSON] відповідач не визнає в повному обсязі, оскільки будь-які збільшення сум в ліквідаційній процедурі у справі № 5/174Б про банкрутство ВАТ «Содовий завод» в частині застосування КЗпП України та інших нормативно-правових актів, прийняті до набуття законної сили ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не можуть суперечить Закону. Відповідач визнає лише наявність основної заборгованості по заробітній платі, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури рахувалась за даними бухгалтерського обліку. (а. с. 19, 21) Частина перша ст. 47 КЗпП України зазначає, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що в день звільнення розрахунок з позивачем не зроблений, відомостей щодо фактичної виплати відповідачем заборгованості по заробітній платі в сумі 2306,42 грн., яку [PERSON] має право отримати від відповідача на підставі рішення комісії по трудових спорах від 12.02.2002 року, суду також не надано, та суд приходить до висновку, що заборгованість по заробітній платі в сумі 2306,42 грн., наявність якої також була визнана відповідачем, на теперішній час позивачу не сплачена. Позовні вимоги позивач під час розгляду справи не змінювала та не уточнювала, і суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Статтею 233 КЗпП України встановлений тримісячний строк, коли працівник може звернутися до суду з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Своїм рішенням від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, тобто строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущений. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, статтею 117 КЗпП України передбачається відповідальність власника або уповноваженого ним органу за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені ст. 116 КЗпП, шляхом виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 8 [PERSON] України передбачається її найвища юридична сила. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Вирішуючи питання стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з того, що відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника витрата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що позивач була звільнена з товариства 14.12.2001 року, отримала трудову книжку, заборгованість по заробітній платі складає 2306,42 грн., час затримки розрахунку при звільненні з виплати належних позивачу сум становить тринадцять років одинадцять місяців два дні. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він не був у цей день на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що ухвалою арбітражного суду Донецької області від 03.01.2001 року порушена справа про банкрутство ВАТ «Содовий завод», постановою Господарського суду Донецької області від 04.09.2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом, та ухвалою господарського суду Донецької області від 14.05.2014 року у справі № 5/174Б продовжено строк ліквідаційної процедури ВАТ «Содовий завод» та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого [PERSON] до 17.10.2014 року. (а. с. 22-23) Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у відповідності до правил глави XV КЗпП України, порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у томі числі в районний (міський) суд. Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19.01.2013 року, не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. ч. 4, 6, 7 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обовязкових платежів). Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та несвоєчасно повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Разом з тим, у трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовується, такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав. Норми трудового права ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» зазначеного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Разом з тим, суд вважає, що спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки є спором про стягнення заробітної плати. Оскільки передбачене ст. 117 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не є санкцією в розумінні Закону, то спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є спором про стягнення заробітної плати, та ці вплати входять до переліку зобовязань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, та призначення пенсії. Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до довідки відповідача № 1-40 від 11.12.2013 року (а. с. 5), нарахована заробітна плата за два останніх місяці роботи становить за жовтень 2001 року 60,86 грн., за листопад 2001 року 21,54 грн., з чого вираховується середньоденна заробітна плата, яка складає 1,83 грн. (загальна сума заробітної плати за два останніх місяці роботи: кількість робочих днів у серпні та вересні 2002 року = середньоденна заробітна плата / 82,40 грн. : 45 робочих днів = 1,83 грн.) Заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.12.2001 року по день подання позову до суду (в межах заявлених позовних вимог), тобто по 17.11.2015 року включно становить: 1,83 грн. * 3491 робочих дня = 6388,53 грн. Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.12.2001 року по день звернення до суду з позовом включно, та суд приходить до висновку, що дані позовні вимоги підлягають задоволенню, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2001 року по 17.11.2015 року включно в сумі 6388,53 грн. Щодо заявлених вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати в сумі 5917,94 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідно до п. 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Оскільки Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427, передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін та у разі затримки вплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується, а Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушення термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159, передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100, то відсутність належних та допустимих доказів про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів), унеможливлює проведення розрахунку компенсації та є підставою для відмови у позові через його недоведеність. Позивачем не надано доказів на підтвердження виплати їй заборгованості по заробітній платі та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані про заборгованість по місяцях, за які вона утворилася. За таких підстав суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання стосовно стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача, якими були порушені трудові права позивача, [PERSON] дійсно зазнала моральних страждань, втратила нормальні життєві звязки, вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу, враховуючи обставини справи, тривалість порушення її трудових прав, розмір заборгованості, вимоги розумності та справедливості, суд оцінює моральні страждання позивача в 1000,00 грн. Також, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial