Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

17 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, про зняття арешту з майна та заборони на відчуження. В обґрунтування позову зазначив, що державним виконавцем Барвінківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області при закритті виконавчих проваджень в звязку з погашенням заборгованості не було знято арешт та не скасовано заборону на відчуження майна, чим порушено його право на розпорядження своєю власністю, передбаченого ст.41 Конституції України. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд цивільної справи без його участі, позов підтримав. Представник Барвінківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного. Постановою державного виконавця відділу державної від 31 жовтня 2006 року, бланк серії АА №740707 та постановою від 04 квітня 2007 року, бланк серії АА №740835, на майно належне боржнику [PERSON] накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі вищевказаних постанов накладено арешт на все нерухоме майно належне [PERSON] Відповідно довідки №14.17-41/280 від 07 лютого 2017 року, виданої в.о. Барвінківського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області, виконавчі документи станом на 07 березня 2017 року про стягнення з [PERSON] на виконання не надходили та не перебувають, згідно перевірки даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та АСВП. Відповідно до ст.19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У справі Bellet у. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 і 5 ст. 41 Конституції України: Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження містяться відомості про арешт всього рухомого та нерухомого майна належного [PERSON] Станом на час розгляду справи на виконанні в державній виконавчій службі відсутні виконавчі провадження на [PERSON] та жодних підстав для продовження арешту вищевказаного майна немає, а отже суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а право власника, щодо розпорядження своїм майном підлягають поновленню, шляхом зняття арешту із всього майна належного позивачу. Тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved