Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

18 травня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: с. Зелений Гай, вул. 40 років Перемоги, 4 Вітовсько8го району Миколаївської області. В обґрунтування вказаних вимог зазначала, що 16 травня 2001 року вона придбала у відповідача житловий будинок з господарськими будовами та спорудами по вул. 40 років Перемоги, 4 в с.Зелений Гай Вітовського (раніше Жовтневого) району Миколаївської області, та 05.06.2001 року провела реєстрацію права власності щодо вказаного майна в Бюро технічної інвентаризації. В той же час у договорі купівлі-продажу не було обумовлено переходу права власності щодо земельної ділянки під придбаним будинком. Оскільки зі зміною законодавчих норм вона позбавлена можливості нині виготовити на своє імя правовстановлюючий документ Державний акт на право приватної власності на землю, то в інший спосіб як за рішенням суду, вона позбавлена можливості захистити свої права як власник вищевказаного майна земельної ділянки. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій позовні вимоги своєї довірительки підтримала в повному обсязі та просила справу розглянути за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, однак про місце, час та дату судового розгляду повідомлена належно, відповідно до приписів ч.9 ст. 76 ЦПК України, у звязку з чим суд вважає можливим розгляд справи за її відсутності. Дослідивши письмові докази по справі в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Зі змісту наданих письмових доказів, 16 травня 2001 року позивач [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок № 4 по вул. 40 років Перемоги в с.Зелений Гай Жовтневого (нині Вітовського) району Миколаївської області (а.с. 6). Відповідно до п. 2 Договору, продане майно знаходилось на земельній ділянці площею 0,12 га згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії МК 00758 виданого на підставі рішення ХІІІ сесії ХХІ скликання Зеленогайської сільської ради народних депутатів від 17 червня 1993 року № 3. Вказане також підтверджується змістом Державного акту, виданого [PERSON], 1 серпня 1993 року (а.с. 7), та який доводить належне право власності продавця вищевказаного житлового будинку і щодо земельної ділянки, на якій він розташований, на час укладення вказаного договору купівлі-продажу. Право власності на житловий будинок зареєстровано за позивачем в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації на підставі вищевказаного договору 05 червня 2001 року (а.с. 6 зворотній бік). В той же час позивач позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності щодо спірної земельної ділянки, оскільки умовами договору купівлі-продажу не обумовлено відчуження земельної ділянки. Відповідно до ст. 30 Української РСР у редакції, що діяла на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу та розяснень цих положень відповідно до пункту 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати\~статті 30 ЗК\~до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Зазначені положення містяться й у\~ст. 120 ЗК України\~(чинного з 1 січня 2002 року). \~\~ \~ Тобто положення ст. 30 ЗК в імперативній формі передбачали автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи викладене, встановивши, що на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку продавець цього майна був власником і земельної ділянки, на якій розташовано вказаний житловий будинок, то з урахуванням зазначених правових норм, до набувача цього будинку перейшло і право власності на земельну ділянку під ним, в розмірах, що визначені ст. 67 ЗК України від 1990 року та відповідають розмірам спірної земельної ділянки. Згідно ст. 23 ЗК України, в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку був лише Державний акт. В той же час, зі зміною законодавчих норм, з 01.01.2013 року видача Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку не здійснюється. Проте [PERSON] хоча і набула права на вищевказану земельну ділянку, однак правовстановлюючого документу на неї не оформила, у звязку з чим позбавлена можливості в повній мірі здійснювати свої права щодо спірного майна як власник, тому суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, її цивільне право підлягає захисту, а заявлений спосіб захисту відповідає невизнаному праву позивача щодо спірного майна.

Outcome: approved