Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

18 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи: Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису про право власності, в якому просив витребувати на свою, [PERSON] , користь, з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а також скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40256998 від 22 березня 2018 року щодо квартири за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Позов обґрунтований такими обставинами. Відповідно до\~ договору купівлі-продажу р.5-875, від 15 квітня 2004 року, позивач набув право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . З того часу у вищевказаній квартирі проживав його батько, [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач зазначає, що після смерті батька він повернувся до Києва, квартирою не займався через моральний стан, викликаний втратою батька. На початку 2018 року позивач дізнався, що більше не є власником вищевказаної квартири, згідно даних з Державного реєстру речових прав власницею є [PERSON] . Про факт вчинення такої угоди [PERSON] дізнався з реєстру, будь-яких правочинів щодо відчуження його квартири останній не вчиняв. Після вивчення матеріалів кримінального провадження № 12018161470000741 від 11 квітня 2018 року та вивчення даних Державного реєстру речових прав позивачу стало зрозуміло, що у будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення суду по справі № 1519/9319/2012 було утворено квартиру 2-а, якої ніколи там не було. Натомість у даному будинку було дві квартири [ADDRESS] , що підтверджується даними з БТІ, що містяться у матеріалах кримінального провадження. Власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1258, виданий 22 березня 2018 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. Позивач вказує, що процес створення адреси № [ADDRESS] з метою привласнення квартири розпочався із звернення [PERSON] до Малиновського районного суду міста Одеси із позовом до Одеської міської ради, у якому просив визнати за ним право власності на новостворене нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 27 червня 2012 року визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач зазначає, що рішення суду мотивовано тим, що [PERSON] був особою похилого віку, [PERSON] купував йому ліки, викликав лікарів, проводив поточний та капітальний ремонт за власні кошти до моменту смерті. Ухвалою Малиновський районний суд м. Одеси від 24 березня 2014 року задоволено заяву КП ЖКС «Хмельницький» про перегляд заочного рішення, та ухвалою Малиновський районний суд м. Одеси від 14 травня 2014 року залишено позовну заяву [PERSON] без розгляду через повторну неявку позивача у судове засідання. Разом з цим, сторонні особи, станом на дату скасування даного рішення суду у подальшому вжили заходів щодо неодноразового відчуження спірної квартири, що в кінцевому результаті призвело до виникнення у відповідача права власності на вказану квартиру. 30 січня 2020 року представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи заперечення щодо позову зазначив, що відповідач набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А. Квартира була придбана у [PERSON] , який був власником спірної квартири, починаючи із 29 вересня 2014 року. Тобто, квартира у попереднього набувача перебувала у власності протягом чотирьох років перед продажом, обтяження на квартиру були відсутні, тому [PERSON] , діючи добросовісно та обачно її купила. Відповідно до відомостей, які надані Департаментом надання адміністративних послуг ОМР, у період з 21 грудня 2012 року по 26 вересня 2014 року у вказаній квартирі був зареєстрований [PERSON] , з 30 вересня 2014 року по 23 лютого 2018 року був зареєстрований [PERSON] . Тобто відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем. Щодо вимоги про скасування рішення\~приватного нотаріуса\~зазначив,\~що відповідно\~до постанови\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 20\~листопада 2019 року № 802/3/18-а, належним способом захисту права або інтересу є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Таким чином, позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Представник позивача у відкритому судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача у відкритому судовому засіданні у задоволені позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві. Також, представником відповідача в судовому засіданні було заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] про витребування майна. Третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталя Артемівна подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позов належить задовольнити частково, зважаючи на такі обставини. Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 21,1 кв. м., житловою площею 16,2 кв. м. відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5-875 (т. 1 а. с. 18). У вказаній квартирі проживав батько позивача [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 грудня 2008 року ( т. 1 а. с. 14). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року по справі № 1519/9319/2012, позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] (т. 1 а. с. 131-132). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2014 року задоволено заяву КП ЖКС «Хмельницький» про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року, та ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року залишено позовну заяву [PERSON] без розгляду через повторну неявку позивача у судове засідання. Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що квартира [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за позивачем, та квартира [ADDRESS] , право користування за якою було визнано за [PERSON] у рамках цивільної справи № 1519/9319/2012, є одним й тим самим об`єктом нерухомого майна. Вказане підтверджуєтеся матеріалами кримінального провадження № 12018161470000741, які наявні у матеріалах справи. 20 червня 2014 року [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 952 (т. 1 а. с. 145-148). Із копії договору купівлі-продажу вбачається, що квартира належить Продавцю на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради 27.02.2013 року. 9 вересня 2014 року [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1717 (т. 1 а. с. 154-156). 22 березня 2018 року [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованому у реєстрі за № 1258 (Т.2 а. с. 155-156). 11 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до Хмельницького ВП Малиновського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області з заявою з проханням вжити заходи до невстановленої особи, яка заволоділа квартирою [ADDRESS] (т. 1 а. с. 72). 11квітня 2018 року слідчим СВ Хмельницького ВП Малиновського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області Є.О. Сікаченко розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за заявою [PERSON] ( т. 1 а. с. 73). В ході досудового розслідування слідчим було направлено на адресу КП «Міське агентство з приватизації житла» запит, чи видавалось 27.02.2013 року департаментом міського господарства Одеської міської ради свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , та розпорядження органу приватизації № 240041 від 27.02.2013 про передачу у приватну власність квартири за адресою: : [ADDRESS] (т. 1 а. с. 123). Із відповіді № 217/01-09 від 10.05.2018 року вбачається, що зазначена квартира не приватизована, а № 240041 розпорядження органу приватизації належить іншому об`єкту нерухомого майна (т. 1 а. с. 124). Із копії протоколу допиту свідка [PERSON] вбачається, що останньому було запропоновано його знайомим [PERSON] , в обмін на реєстрацію в м. Одесі, оформити право власності на спірну квартиру, з чим [PERSON] й погодився, вчинивши дії, направлені на реалізацію оформлення права власності на квартиру позивача в інтересах невідомих йому осіб (т. 1 а. с. 165-169). Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що вони регулюються Главою 29 Розділу І Книги третьої ЦК України, так як правовідносини виникли в зв`язку із захистом права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК\~України передбачено,\~що власникові\~належать права\~володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Задовольняючи позов [PERSON] про витребування від [PERSON] спірної квартири, суд вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача [PERSON] . Відповідно до приписів статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)\~вибуло з\~володіння власника\~або особи,\~якій він\~передав майно\~у володіння,\~не з\~їхньої волі\~іншим шляхом. Майно\~не може\~бути витребувано\~від добросовісного\~набувача,\~якщо воно\~було продане\~у порядку,\~встановленому для\~виконання судових\~рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом встановлено, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON] не з його волі, так як заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 червня 2012 року про визнання за [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] було скасовано, а сам позов залишено без розгляду. Крім того, подальше відчуження спірної квартири [PERSON] [PERSON] , а потім і [PERSON] та [PERSON] відбулося на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке не видавалося [PERSON] , що знайшло своє підтвердження дослідженими в ході судового розгляду матеріалами кримінального провадження № 12018161470000741. Суд не погоджується із доводами представника відповідача щодо пропуску [PERSON] строку позовної давності. Згідно зі\~ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно з ст.\~257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до\~ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила З матеріалів справи, а саме, із матеріалів кримінального провадження № 12018161470000741 вбачається, що [PERSON] не знав про вибуття із його володіння спірної квартири до квітня 2018 року. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду 18.09.2019 року, тобто в межах трирічного строку, то строк позовної давності до вимог щодо витребування майна не збіг. Щодо вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 березня 2018 року щодо квартири [ADDRESS] [ADDRESS] за [PERSON] , то суд\~\~вважає такі вимоги\~такими, що не підлягають задоволенню в зв`язку із тим, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, інші вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України є неефективними. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16. Крім того, під час судових дебатів, представник позивача в судовому засіданні не полягав на задоволенні цих вимог з посиланням на те, що рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідних записів щодо реєстрації права власності компетентними особами. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціну позову визначено у розмірі 500000,00 грн., тобто судовий збір по справі, станом на дату подання позовної заяви до суду, складав 5000,00 грн. за вимогу майнового характеру, та 768,40 грн. за вимогу немайнового характеру. Враховуючи процент задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати на оплату судового збору у розмірі 5000,00 грн. (як за вимогу майнового характеру, яку задоволено на 100%).

Outcome: partial