Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

17.12.2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.02.1999 року сторони зареєстрували шлюб у В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, про що вчинено актовий запис за №198 Від даного шлюбу у сторін є донька [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення останньою трьохрічного віку, інших джерел доходів не має, а тому її матеріальне становище є вкрай нужденним, в добровільному порядку відповідач допомоги на її утримання не надає, а тому звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь на її утримання аліменти у розмірі 4\~500 грн., щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення донькою трьохрічного віку, а саме до 17.04.2016 року, на підставі ч.2 ст.84 СК України. 21.06.2015 року позивач до початку розгляду справи по суті подала заяву про зміну підстав позову та зменшення позовних вимог, відповідно до змісту якої просила стягнути з відповідача на її користь на її утримання аліменти у розмірі 3 000 грн., щомісячно, починаючи з 23.12.2014 року по 23.12.2016 року, тобто протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, оскільки протягом кількох останніх років, а саме з другої половини 2012 року по даний час позивач не могла працювати у звязку з вагітністю, а в подальшому у звязку з вихованням дитини. Позивач не здійснювала підприємницьку діяльність та не працювала по найму, відповідно, у неї не було можливостей для зайняття відповідної посади чи інших форм карєрного зростання. Після розірвання шлюбу вона із дитиною виселились із квартири, належної відповідачу, та в даний час винаймає житло. Фактично, у звязку з розірванням шлюбу позивач опинилась у скрутному матеріальному становищі і на даний час гостро потребує матеріальної допомоги з боку відповідача на підставі ч.4 ст.76 СК України. Відповідно до положень ч.2 ст.31 ЦПК України до початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а тому заява позивача про зміну підстав позову та зменшення позовних вимог була прийнята судом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача за довіреністю [PERSON] змінені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON], його представник адвокат [PERSON] до судового засідання не зявились, однак в матеріалах справи міститься заява від представника відповідача адвоката [PERSON] про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні останніх відмовити. Окрім того, просить стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, що складаються із витрат на правову допомогу у розмірі 3\~897,60 грн. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 07.02.1999 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб у В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №198, згідно копії свідоцтва про одруження серії І-АМ №031496, виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 07.02.1999 року (а.с.4). В даному шлюбі народилась дитина [PERSON], [INFO], згідно копії свідоцтва про народження серії І-АМ №250773, виданого В ДРАЦС РС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 23.04.2013 року (а.с.5). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.12.2014 року у цивільній справі №127/24069/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу шлюб між сторонами було розірвано (а.с.90). Згідно довідки Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області від 04.09.2015 року №9144/У/17-415 позивач як субєкт господарської діяльності рахується на податковому обліку у Вінницькій ОДПІ з 26.10.2005 року. Відповідно до поданих податкових декларацій про майновий стан її дохід за 2012-2014 роки склав 0,00 грн. (а.с.72). З копії трудової книжки позивача, наявної в матеріалах справи, вбачається, що позивач не працює (а.с.73, 80). Відповідно до довідки Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради Управління соціального захисту населення (Правобережне) №3392 від 22.09.2015 року позивачу з червня 2015 року призначено допомогу як одинокій матері у розмірі 309,60 грн. (а.с.81). А тому, позивач та її представник в судовому засіданні стверджували, що оскільки протягом кількох останніх років, а саме з другої половини 2012 року по даний час позивач не могла працювати, здійснювати підприємницьку діяльність і, як наслідок, у неї не було можливостей для зайняття відповідної посади чи інших форм карєрного зростання у звязку з вагітністю, а в подальшому у звязку з вихованням дитини, після розірвання шлюбу позивач опинилась у скрутному матеріальному становищі і на даний час гостро потребує матеріальної допомоги з боку відповідача. Згідно ч.1 ст.76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Відповідно до ч.4 ст.76 СК України якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, дійсно позивач в даний час знаходиться у скрутному матеріальному становищі та потребує допомоги. Разом з тим, позивач не надала суду докази, що виховання дитини в свій час не дало їй змоги вийти за межі кола домашніх зобов'язань, що вона не мала можливості працювати, обійняти відповідну посаду у відповідному органі, самовдосконалюватись, розвиватись в професійному плані, тощо, та не надала належних та допустимих доказів, що матеріальне становище колишнього чоловіка є достатнім для того, щоб надавати їй таку матеріальну допомогу. Окрім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.07.2015 року у цивільній справі №127/26955/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], за участі органу опіки та піклування Вінницької міської ради про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, відповідно до якого в задоволенні первісного позову відмовлено, натомість зустрічний позов задоволено, виключено з актового запису про народження №1435 від 23.04.2013 року дитини [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, відомості про [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], громадянина України, як про батька дитини (а.с.69-70). Згідно копії свідоцтва про народження серії І-АМ №314853, виданого повторно В ДРАЦС РС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 05.08.2015 року, динина [PERSON], в даний час значиться як [PERSON], а батьками останньої відповідно зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.91). А тому, враховуючи принципи справедливості та добросовісності суд вважає, що вищезазначена обставина тією чи іншою мірою також є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з позивача на користь відповідача вартості понесених судових витрат, то суд приходить до висновку про часткове задоволення даних вимог з наступних міркувань. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.4 ст.88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до cт.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи встановлено, що правову допомогу відповідачу на підставі договору про надання правової допомоги від 07.04.2015 року надавала адвокат [PERSON] (а.с.38-40), та яка отримала від відповідача винагороду за надання правової допомоги у розмірі 3\~897,60 грн., згідно квитанції від 20.09.2015 року (а.с.88). Окрім того, представником відповідача адвокатом [PERSON] надано розрахунок вартості послуг за надану правову допомогу на суму 3\~897,60 грн. (а.с.89). Однак, суд не погоджується з сумою витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи, судові засідання по даній справі, у яких безпосередньо була присутня представник відповідача адвокат [PERSON] тривали близько 07 хвилин, а виходячи зі змісту заперечення та клопотань, які наявні в матеріалах справи, зазначені години, які були витрачені адвокатом для здійснення окремих процесуальних дій, суд вважає збільшеними останньою та такими, що не відповідають дійсності, а тому,

Outcome: approved