Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

19 вересня 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] щодо розірвання шлюбу, зареєстрованого між ними 22 грудня 2007 року Полтавським міським ВРАЦС, актовий запис № 2445 та стягнення аліментів на її користь на утримання сина [PERSON], 2008 року народження у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 22 грудня 2007 року. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу буде проживати разом проживає з позивачем та знаходитись на її утриманні. З січня 2014 року подружжя шлюбні відносини не підтримує через часті сварки на побутовому ґрунті, вони втратили почуття любові і поваги один до одного. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, надала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав в повному обсязі. Матеріальних претензій до позивача він не має, проти проживання дитини разом з позивачем не заперечує. Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що позивач та відповідач 22 грудня 2007 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис 2445 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Сагайдацькою сільською радою Шишацького району Полтавської області 18 червня 2008 року, актовий запис № 6 (а.с. 5). Згідно довідки Шишацького РС УДМС від 25.09.2014 № 46/150 позивач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.7). Майнових претензій сторони один до одного не висловлюють, шлюбні відносини не підтримують з січня 2014 року, обидва бажають розірвати шлюб. Спільна неповнолітня дитина проживає разом з позивачем, проти чого не заперечує відповідач. Про існування будь-яких домовленостей про порядок надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини сторони суд не повідомляли. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За змістом ст. ст. 54, 55 СК України базовою засадою побудови сімейних відносин є рівність чоловіка і жінки, взаємні почуття любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст.112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Враховуючи те, що подальше спільне життя подружжя неможливе, оскільки це суперечило б волі та інтересам кожного з них, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Суд відповідно до вимог ст.ст. 160-161 СК України вважає необхідним відмовити у задоволення позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з позивачем, оскільки, як встановлено з матеріалів справи, вказане місце проживання дитини визначено за спільною домовленістю сторін. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів. Згідно приписів ч.ч.1-2 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючи те, що спільна неповнолітня дитина позивача та відповідача, яка після розірвання шлюбу буде проживати разом з позивачем, в силу свого віку, стану здоров'я та розвитку потребує належного утримання від обох батьків, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення аліментів. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України, ч.ч. 3, 7 ст. 6, ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та повністю покладає їх на відповідача. Враховуючи те, що позивач, при подачі до суду позову, була звільнена від сплати судових витрат в частині позовних вимог про стягнення аліментів, судовий збір в розмірі 243,60 грн. в цій частині підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial