Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

18.01.2016 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON], з участю третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Просила постановити рішення, яким надати виїзд за кордон [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO]; надати дозвіл на виготовлення всіх необхідних документів (закордонного паспорта, отримання візи) необхідних для виїзду за кордон без згоди батька [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони по справі колишнє подружжя. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. [PERSON] та відповідач по справі є батьками сина [PERSON], [INFO]. Син зареєстрований та проживає з позивачем. Позивач зазначає, що має можливість їздити з дитиною за межі України на відпочинок, однак з вини відповідача дитина обмежена у виїзді так як відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду у добровільному порядку, а тому вона змушена звернутись з даним позовом до суду для захисту прав та інтересів дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на підстави та мотиви викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, довіривши представлення своїх інтересів представнику адвокату [PERSON] Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог свого довірителя, подав письмові заперечення проти позовних вимог [PERSON], просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. На адресу суду поступив лист про розгляд справи у відсутності представника Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради. Орган опіки та піклування Шевченківська районна адміністрація не заперечила щодо тимчасового виїзду малолітнього [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька, [PERSON] у супроводі матері [PERSON], під час відпустки матері, терміном до 90 календарних днів у 2016 році в країни Шенгенської зони із зазначенням цілі такої поїздки та з умовою повідомлення батька про час, місце та дату виїзду за межі України та місце перебування за межами України, як мінімум тиждень до такого виїзду. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи та права і обовязки сторін, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог і необхідності відмови у їх задоволенні виходячи з нижче наведених підстав та мотивів. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що сторони по справі колишнє подружжя. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 24 березня 2006 року Бірківською сільською радою Яворівського району, Львівської області, актовий запис №3. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище Шах. У шлюбі в сторін народився син [PERSON], [INFO]. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] сторони по справі. Також встановлено, що дитина проживає з позивачем, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї і прописку від 01.02.2016 року №29, виданою ЛКП «Варшавське,136», яка знаходиться в матеріалах справи. Відповідно до вимог ст. ст. 4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Відповідно до п. п. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у Пункті пропуску. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ст. ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Декларація зобовязує держав-учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. ч. 1, 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18). Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд вважає доводи позивача [PERSON] безпідставними та надуманими, такими, що не віднайшли свого підтвердження в судовому розгляді допустимими доказами, зокрема позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон буде відповідати інтересам малолітньої дитини і що позивач зможе забезпечити належний догляд за дитиною у дорозі та потреби дитини, на підставі чого в задоволенні позову слід відмовити. Не надання дозволу позивачу на виїзд дитини за кордон не є зловживання своїм правом відповідача, а є заходом піклування про інтереси малолітньої дитини, яка зобовязана отримувати належний догляд та виховання з боку обох батьків. Окрім того, надання такого дозволу буде прямо суперечити інтересам дитини, оскільки позивач не позбавлена можливості виїхати з території України для постійного місця проживання, і таким чином будуть грубо порушені права відповідача на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що, згідно з вимогами вищевказаних норм матеріального права є неприпустимим.

Outcome: dismissed