Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

19.05.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя та стягнення грошової компенсації, посилаючись на наступні обставини. З відповідачкою - [PERSON], він перебував у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2000 року, який було розірвано відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2015 року. Під час спільного проживання, він та відповідачка вирішили придбати за спільні кошти житловий будинок, а тому вишукували згідно оголошень про продаж будинків для придбання у свою власність будинок. Згодом такий будинок було вишукано у м. Біла Церква по вулиці Лісова, 55-а. Оглянувши даний будинок, який був у занедбаному стані, так як в ньому власники не проживали, тому що будинок належав їм в порядку спадкування, вони вирішили його придбати. У звязку з тим, що він постійно займався будівельними та ремонтними роботами на замовлення, а тому поклався на оформлення договору купівлі-продажу на дружину, тобто, відповідачку та із сімейного бюджету було виділено 6500,00 доларів США, які були зібрані ними для придбання житла і колишня дружина повідомила його про домовленість придбати дане домоволодіння за вказану суму. Вказана обставина стверджується показами свідків зазначених у рішенні по цивільній справі №357/6850/15-ц Білоцерківського міськрайонного суду від 31.08.2015 року. З метою позбавлення його права власності на придбане житло, відповідачка оформила 21 березня 2002 року договір дарування 17/25 частин даного будинку та 26 червня 2003 року ще на 8/25 частин загальною площею 104.7 кв.м., не повідомивши його про оформлення даних договорів дарування. Він вважав, що було придбано дане домоволодіння згідно договору купівлі-продажу, так як для його придбання були використані спільні кошти, які фактично були зароблені ним під час виконання будівельних та ремонтних робіт. Таким чином, відповідачка набула формально право особистої власності на дане домоволодіння, позбавивши його права спільної сумісної власності. Одночасно, за час спільного проживання з відповідачкою ними було придбано рухоме майно, а саме: автомобіль 21111 новий у 2009 році, який через 2,5 роки було продане за 7000 доларів США, які залишилися у відповідачки, два телевізори, холодильник, дивани, пральну машинку, компютер та інше рухоме майно, яке находиться у житловому будинку на загальну суму 48 000 гривень Просив суд винести рішення, яким визнати за ним право спільної сумісної власності домоволодіння по вулиці Лісова будинок 55-а в м. Біла Церква, Київської області, виділити йому в натурі 1/2 частину даного домоволодіння, стягнути з відповідачки на його користь за рухоме майно, яке залишилося у її користуванні, грошову компенсацію в розмірі 50 000,00 грн. ( а. с. уточнена позовна заява 18-19 ). Зазначена цивільна справа перебувала у провадженні судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Дмитренко А.М. ( а. с. 1 ). Розпорядженням за № 805 від 29 жовтня 2018 року було проведено перерозподіл зазначеної цивільної справи у звязку із відставкою головуючого судді по даній справі ( а. с. 87 ). Ухвалою судді від 05.11.2018 року було постановлено прийняти до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна та постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 89-90). 28.01.2019 року за вх. № 3557 судом було отримано від представника відповідача відзив на позов про розподіл майна подружжя, в якому просив суд відмовити позивачу в його задоволенні повністю. Обґрунтовуючи тим, що відповідачка є власником спірного майна на підставі договору дарування та вищезазначена власність є її особистістю. Відповідач не заперечує, що в спірному будинку проводився косметичний ремонт, однак ремонт проводився без участі позивача та за особисті\~ кошти відповідача, її повнолітніх сина, [PERSON] та доньки [PERSON], які проживають в спірному будинку. Крім того, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у цивільній справі № 357/6850/15-ц, яке набрало законної сили, відмовлено позивачу в задоволенні позову до відповідача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння та його поділ. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі Ордеру, серія С № 308590 та договору 2/Ц про надання правничої ( правової ) допомоги від 24.01.2019 року в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2000 року, який було розірвано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2015 року, що не спростовано сторонами. Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач наголошує на тому, що під час шлюбу ними було придбано будинок у місті м. Церква по вулиці Лісова, 55-а та майно, яке залишилося у будинку, а тому вважає, що є всі підстави для визнання за ним право спільної сумісної власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку, виділивши в натурі та стягнення грошової компенсацію у сумі 50 000 гривень за майно, яе залишилося у користуванні відповідачки. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба,\~ засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. З наявних документів в матеріалах справи вбачається, що спірне майно, а саме будинок у місті Біла Церва по вулиці Лісова, 55-а належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 01 березня 2002 року ( а. с. 6 ) та договору дарування частини житлового будинку від 26 червня 2003 року ( а. с. 7 ). Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але на кошти, що належать їй, йому особисто. Враховуючи те, що в договорах дарування зазначений тільки відповідач [PERSON], будинок вважається подарованою саме їй. А це означає, що таке майно є її особистою власністю, якою вона може самостійно володіти, користуватися і розпоряджатися. Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, про визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку та поділ будинку, як майна подружжя, [PERSON] у задоволені позову було відмовлено ( а. с. 10-13 ). З зазначеного рішення суду не вбачається те, що відповідачка формально набула право особистої власності на вищевказаний житловий будинок. Крім того, судовим рішенням встановлено, що [PERSON] не доведено факт істотного збільшення у своїй вартості будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або його особистих затрат, факт участі в утриманні майна, в управлінні цим майном чи догляді за ним. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, в судовому засіданні сторони не спростували, а навпаки зазначили, що зазначене рішення набрало законної сили. Тому, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] в частині розподілу майна подружжя є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та необґрунтованими. Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 50 000 гривень за рухоме майно, яке залишилося у користування відповідачки, то такі вимоги позивача є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки, з боку позивача не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що придбання зазначеного у позові майна було придбано саме у період шлюбу, документально підтверджуючих доказів вартості зазначеного майна. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Звертаючись до суду з вищезазначеним позов, [PERSON] був звільнений від сплати судового збору, що підтверджувалося наявним в матеріалах справи посвідченням, з якого вбачалося, що останній є інвалідом 2 групи ( а. с. 5 ). Оскільки, в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено у повному обсязі, то судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed