Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

18 грудня 2018 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зазначила, що вона є власником житлового будинку, що розташований в с. Юхимівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Садова, 10. Відповідач є колишнім чоловіком її онуки [PERSON] (до шлюбу - Хитрової). Шлюб між ними розірваний заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2014 у справі № 152/1360/15-ц. Після розірвання шлюбу відповідач припинила проживання у вище згаданому будинку, тобто понад чотири роки тому. З огляду на вищевикладене позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по вул. Садовій, 10, що знаходиться в с. Юхимівка Шаргородського району Вінницької області. Позивач в судове засідання не зявилась, однак від її представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, на задоволенні позову наполягають, не заперечують проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про дату та час судового засідання шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 41). Розглянувши документи та матеріали справи, вивчивши позовну заяву, дослідивши письмові докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в с. Юхимівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Садова, 10 що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2010 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 42463604 від 11 жовтня 2015 року (а.с. 7, 8). Заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2015 року у справі № 152/1360/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11, 12). [PERSON] є онукою позивача, що підтверджується довідкою про склад сімї № 828 від 11 грудня 2018 року (а.с. 10). Згідно цієї ж довідки [PERSON] зареєстрований в [INFO], але не проживає з березня 2014 року (а.с. 10). Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Частиною 1\~ст.\~7\~цього ж\~Закону передбачено,\~що зняття\~з реєстрації\~місця проживання\~особи здійснюється\~на підставі заяви\~особи або\~її представника,\~що подається\~до органу\~реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами\~ч.\~1,\~2\~ст.\~10\~ЦПК України\~суд при\~розгляді справи\~керується принципом\~верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~ч.\~1-3\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обовязків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, не є членом сімї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком.

Outcome: approved