Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

19.05.2014 року позивачка звернулася з вказаним позовом в суд, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2009 р. по 16.05.2012 р., від шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO]. 31.10.2013 року вона уклала шлюб з громадянином Франції [PERSON]. Шлюб було зареєстровано у Франції, м. Саліні. Та 11.03.2014 року вона змінила своє призвіще на [PERSON]. Вона мешкає з сином окремо. З відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання їх сина [PERSON]. В інтересах дитини позивачка мала намір виїхати з дитиною на лікування та відпочинок (оздоровлення) за кордон, через хворобу дитини у зв'язку з порушенням у неї опорно-рухомого апарату. Вона періодично проводить сину курси оздоровлення. У 2013 році вона узгодила з відповідачем питання вивозу [PERSON] за кордон, до Франції для його лікування та оздоровлення. На теперішній час вона має можливість надати сину усі умови для його повного одужання при підтримці її чоловіка [PERSON] у Франції, тому саме до Франції вона просить вивезти дитину. Зазначені обставини вказують на необхідність надання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон та надання дозволу на виготовлення проїзного документу для дитини. Зараз батько такої згоди категорично не надає, через погане відношення до неї, у зв'язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду, просила дати дозвіл на виготовлення проїзного документу та виїзд неповнолітньої дитини за кордон на один рік для оздоровлення без дозволу батька. Позивачка в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити, пояснює відмову батька у наданні дозволу на виїзд за кордом поганим ставленням до неї та її чоловіка, що підтверджується фотознімками смс-повідомлень отриманих нею від відповідача. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі, оскільки немає ніяких перепон у виїзду матері із сином за кордон до Франції для оздоровлення. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, але не зазначив об'єктивних причин, чому він не надає добровільного дозволу на виїзд сина за кордон для оздоровлення, надав письмові заперечення. Зазначив, що він бажає сам вивезти сина на оздоровлення до Криму. Але також зазначив, що до цього жодного разу не вивозив сина для оздоровлення, за межі Донецької області. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки немає підстав для вивезення дитини для лікування за кордон, вважає що таке лікування можливо здійснити в межах України. Представник третьої особи Служби у справах дітей Артемівської міської ради в судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, оскільки малолітня дитина [PERSON] не є дитиною сиротою, або дитиною, позбавленою батьківських прав, тому служба не наділена повноваженнями для участі у даному судовому розгляді. Відповідно до ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованою згідно із Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановлений законом. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Згідно зі ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] з 14.02.2009 р. по 16.05.2012 р. у них народився син [PERSON] [INFO] (а.с. 4,5). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає спільно із своєю матір'ю, що підтверджується довідкою (а.с. 20). 31.10.2013 року позивачка уклала шлюб з громадянином Франції [PERSON]. Шлюб було зареєстровано у Франції, м. Саліні. Та 11.03.2014 року позивачка змінила своє призвіще на [PERSON] (а.с. 6-12). Їхньому сину [PERSON] встановлювався діагноз: закритий піднадкосний перелом н/3 правої голінної кості із задовільним станом кістяних відламків (а.с.15-19). Також в матеріалах справи мається довідка медичної установи стосовно санітарно-курортного лікування [PERSON], що говорить про необхідність оздоровлення дитини (а.с. 108). Судом встановлено, що мати дитини бажає періодично виїжджати відпочивати з донькою за кордоном, що вимагає надання батьком дитини - відповідачем по справі - дозволу на виїзд дитини за кордон. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Можливість надати сину усі умови для його повного одужання при підтримці її чоловіка [PERSON] у Франції підтверджується умовами проживання у Франції (а.с. 109-114, 122-151). Також з доданих фотоматеріалів суд може зробити висновок, про гарні стосунки які склалися між [PERSON] та теперішнім чоловіком позивачки. Та таке спілкування не зашкодить психологічному стану дитини. Згідно зі ст. 64 ч.1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч.7, ч.8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст.4 зазначеного Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказана норма Закону повністю відображена в постанові Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення. Проїзний документ дитини видається органом внутрішніх справ за місцем проживання. Судом встановлено, що батько дитини не погоджується надати дозвіл на виїзд доньки за кордон без вагомих причин. У відповідності з п.2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Але зазначає. Що строк перебування за кордоном у один рік завеликий. Оскільки дитина може втратити зв'язок із батьком, та взагалі його забути, ці фактори суд вважає негативними для дитини та такими що порушують права батька на спілкування із сином, тому позов підлягає частковому задоволенню. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дитини сторін судом не встановлено. На підставі ст. 313 ЦК України, ст.ст. 2,4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п. 2 - 2 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», ст.ст.7,150,141 СК України,

Outcome: partial