Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

18 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача - ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», із вимогою про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку (а. с. 1-3). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 10 травня 2007 року по 20 липня 2020 року він працював в ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на різних посадах. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з вересня 2019 року по червень 2020 року йому не виплачувалась заробітна плата. Тому, через скрутне становище та обіцянки керівництва, що у разі написання заяви на звільнення за власним бажанням з ним проведуть повний розрахунок по заробітній платі за десять місяців, ним було написано таку заяву. 20 липня 2020 року відповідно до наказу відповідача № 156к його було звільнено з посади з формулюванням «за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України». Зазначає, що власного бажання на звільнення в нього в дійсності не було, а дана заява на звільнення ним написана через обіцянки керівництва провести з ним повний розрахунок, який відповідач з ним так і не провів, тому вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його трудові права. Тому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку. Ухвалою суду від 21 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 11). 02 вересня 2020 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 21 серпня 2020 року, позивачем усунуто (а. с. 14-22). Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 29 вересня 2020 року (а. с. 23), копія якої надіслана учасникам справи 03 вересня 2020 року за вихідним № 18190/20-вих/2/204/1575/20 (а. с. 24) та, яка отримана відповідачем 14 вересня 2020 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 25). 29 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 29-32), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що належні позивачу грошові кошти заробітної плати, а саме: за вересень 2019 року у сумі 9055 гривень, за жовтень 2019 року у сумі 9058 гривень, за листопад 2019 року у сумі 9058 гривень, грудень 2019 року у сумі 7521 гривня та липень 2020 року у сумі 41089 гривень, виплачені позивачеві (без врахування податків) 15 вересня 2020 року та 25 вересня 2020 року. Також зазначає, що сума невиплаченої заробітної плати позивачеві за період часу з січня 2020 року по червень 2020 року, відповідно до довідки № 447 від 28 вересня 2020 року, становить 60985 гривень. Крім того, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати позивачеві грошових коштів є те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2018 року по 2019 рік, затримки виплати заробітної плати з вересня 2019 року. Вважає, що позивача звільнено на законних підставах, оскільки заяву про звільнення ним написано власноручно, без надання відповідачем жодних обіцянок щодо погашення заборгованості по заробітній платі, оскільки такі обіцянки не могли бути надані через скрутний стан підприємства. Позивач з наказом про звільнення ознайомлений під підпис, трудова книжка видана останньому в день його звільнення під підпис. Також зазначає, що посада, яку обіймав позивач, скорочена в зв`язку з реорганізацією структурного підрозділу на підставі наказу № 304 від 21 вересня 2020 року «Про реорганізацію та вдосконалення структури виробництва» та службової записки від 21 вересня 2020 року № 305/084. У судовому засіданні, що відбулося 26 жовтня 2020 року, представником позивача - адвокатом Мельниченком В.М., надано відповідь на відзив (а. с. 60-61), в якій він прохає суд відхилити та повернути відзив відповідача з підстав, що останній підписаний неналежною особою, оскільки до нього не надано документу, що підтверджує повноваження представника відповідача. Крім того зазначає, що відзив не відповідає вимогами п. 2 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, оскільки він не містить відомостей щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків позивача, а надані до нього довідки про доходи останнього не відповідають формі, що затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 192 від 27 серпня 2004 року. 04 листопада 2020 року на адресу суду надійшли заперечення представника відповідача на відповідь на відзив (а. с. 75-76), в якій він прохає суд відповідь позивача на відзив відхилити з тих підстав, що відзив на позовну заяву підписано належною особою - першим заступником генерального директора з економіки та фінансів ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» Завгороднім К.В., на підтвердження чого надано копію довіреності № 157/1195 від 27 грудня 2019 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. Уточнив, що сума заборгованості по заробітній платі складає 117532 гривні. Зазначив, що доводи відповідача, що погашення заборгованості є необґрунтованими, оскільки з виписки АТ «КБ «Приватбанк» про рух коштів на картковому рахунку позивача дані платежі зазначені, як заробітна плата, однак не зрозуміло, за який період перерахована заборгованість. Представниця відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Наполягала на тому, що заборгованість із заробітної плати позивачу наразі погашена у повному обсязі, а його звільнення є законним, оскільки здійснено на підставі його власноруч підписаної заяви. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 10 травня 2007 року позивача прийнято на роботу до ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» учнем у відділ № 188, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 18). 20 липня 2020 року позивача звільнено за власним бажанням, згідно із ст. 38 КЗпП України на підставі наказу відповідача № 156К від 20 липня 2020 року, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 19). Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2019 року по червень 2020 року, відповідно до довідок ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» від 10 червня 2020 року № 25 та 26, у розмірі 117532 гривні (а. с. 1-9). Відповідно до довідок ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» від 10 червня 2020 року № 25 та 26, за період з вересня 2019 року по травень 2020 року включно відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату: за вересень 2019 року - 22496 гривень 68 копійок; за жовтень 2019 року - 11393 гривні 75 копійок; за листопад 2019 року - 11393 гривні 75 копійок; за грудень 2019 року - 9461 гривня 01 копійка; за січень 2020 року - 11952 гривні 83 копійки; за лютий 2020 року - 311623 гривні 59 копійок; за березень 2020 року - 12951 гривня 16 копійок; за квітень 2020 року - 13199 гривень 23 копійки; за травень - 13064 гривні 98 копійок, що у сумі становить 117536 гривень 98 копійок (а. с. 8-9). Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з наданою позивачем випискою АТ «КБ «Приватбанк» по надходженням по його картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору SAMDNFF000091808094 від 10 червня 2013 року (а. с. 62-63) за період часу з 17 вересня 2020 року по 23 жовтня 2020 року, відповідачем йому сплачено заробітну плату: 17 вересня 2020 року - 9055 гривень, 17 вересня 2020 року - 9058 гривень, 25 вересня 2020 року - 41089 гривень, 25 вересня 2020 року 9058 гривень, 25 вересня 2020 року - 7521 гривня, 22 жовтня 2020 року 9241 гривня та 22 жовтня 2020 року - 11065 гривень. Сумарно сума перерахованих грошових коштів відповідачем на картку позивача за вказаний період часу складає (9055 +9058 +41089+9058+7521+9241+11065=96087 гривень). Тому суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає різниця між сумою заборгованості по заробітній платі - 117532 гривні, та сумою фактично сплачених грошових коштів відповідачем на користь позивача - 96087 гривень, а саме (117532 -96087= 21436), що становить 21436 гривень, оскільки відповідачем не надано належного документу, який підтверджував би перерахування належних позивачу коштів у рахунок заборгованості по виплаті заробітної плати. Суд відхиляє довідку від 16 грудня 2020 року (а. с. 97), в якій зазначено, що заборгованість по заробітній платі позивача немає з тих підстав, що, по-перше, у довідці зазначено, що вона видана [PERSON] , однак представником позивача цей факт не визнано, а представником відповідача не доведено. По-друге, у даній довідці є розбіжності, оскільки представницею відповідача у судовому засіданні підтверджено, що остання сума на погашення заборгованості сплачена позивачу 22 жовтня 2020 року, тоді як довідка містить дату останніх розрахунків 02 грудня 2020 року. Крім того, суд відхиляє доводи представника позивача щодо не зазначення у призначенні платежу періоду, за який сплачена заборгованість по заробітній платі, а також не погоджується з його твердженнями про те, що із такого призначення платежу не зрозуміло, за що сплачені кошти, оскільки між сторонами існували трудові відносини і крім заробітної плати позивачу відповідачем інші кошти не сплачувались, що підтверджено представницею відповідача у ході розгляду справи, а представником позивача не спростовано. Через це суд вважає справедливим те, що із відповідача на користь позивача повинна бути стягнута різниця між заявленою позивачем сумою заборгованості у розмірі 117532 гривні та фактично перерахованою відповідачем на картку позивача сумою заробітної плати у розмірі 96087 гривень, що остаточно становить суму, яка підлягає стягненню у розмірі 21436 гривень. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заробітної плати у розмірі 21436 гривень. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів, становить: травень 2020 року 13064 гривні 98 копійок, червень 2020 року - 13919 гривень 12 копійок, що разом складає (13064,98+13919,12=26984,1), поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (19+20) = 691 гривня 90 копійок. Оскільки позивача звільнено 20 липня 2020 року, а остаточний розрахунок, як встановлено судом в судовому засіданні, з ним проведено 22 жовтня 2020 року, тому сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 691 гривня 90 копійок * на кількість днів ( за період часу з 20 липня 2020 року по 22 жовтня 2020 року), а саме 64 дні (липень 2020 року - 9 робочих днів, серпень 2020 року - 20 робочих днів, вересень 2020 року - 22 робочих дні, жовтень 2020 року - 13 робочий днів), та складає суму у 44281 гривня 60 копійок. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» № 156к від 20 липня 2020 року про звільнення позивача, суд виходить з наступного. В п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що при розгляді справ про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевірити доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Також зазначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликали свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Крім того, зазначено, що якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовжено. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Таким чином, заяву про звільнення слід розглядати як вчинення заявником дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку звільнення працівника працюючого за трудовим договором та припинення між сторонами трудових правовідносин). При цьому, будь-яка заява про припинення трудових правовідносин повинна мати чітку дату, з настанням якої трудові правовідносини повинні бути припиненими. Тобто особа, яка заявляє про свій намір бути звільненою, повинна визначитися з датою такого звільнення, про що зазначити у заяві. Крім того, така заява повинна бути не лише письмовою, а повинна бути подана роботодавцю завчасно - за два тижні. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 201/1384/16-ц. На прохання представника позивача, в судовому засіданні, представником відповідача надана для огляду заява від імені [PERSON] від 01 липня 2020 року, в якій він прохає звільнити його за власним бажанням з 20 липня 2020 року. Тобто, вказана заява подана позивачем у письмовій формі та завчасно - 01 липня 2020 року, із зазначенням конкретної дати звільнення - 20 липня 2020 року. Представником позивача - адвокатом Мельниченком В.М., у судовому засіданні, визнавався той факт, що позивач власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням, а також той факт, що позивачем дана заява про звільнення не відкликалася та по закінченню строку попередження власника або уповноваженого ним органу, позивач на роботу не вийшов. Однак представник позивача заперечував факт того, що волевиявлення позивача було добровільним, посилаючись на тяжке матеріальне становище позивача та обіцянки керівництва ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» провести остаточний розрахунок з останнім у разі написання такої заяви. Крім того, представник позивача вважав цю заяву про звільнення неналежною, оскільки вона написана не власноруч, а на бланку підприємства, а також у ній немає назви підприємства, якому вона адресована. Однак дані доводи представника позивача спростовуються наступним. При звільненні працівника за власним бажанням, юридичним фактом, що має значення, є наявність волевиявлення самого працівника. Аналогічний висновок зболений Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18. В цій же постанові Верховний Суд вказує на те, що відкликання працівником своєї заяви про звільнення за власним бажанням є його суб`єктивним правом, яке передбачене трудовим законодавством і така дія не вимагає наявності згоди роботодавця. Натомість, виходячи зі змісту принципу рівності, положень ст. 38 КЗпП України, працівник має право відкликати заяву про звільнення лише протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17. Крім того, у випадку звільнення працівника за власним бажанням, працівник може відкликати свою заяву, як особисто, так і опосередковано, тобто залишившись на робочому місці виконувати свої посадові обов`язки після спливу двотижневого строку з моменту подачі ним заяви на звільнення за власним бажанням. Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 826/17279/16. Отже, позивач міг як відкликати заяву про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення, так і, не отримавши повного розрахунку в день звільнення 20 липня 2020 року (що, як зазначає позивач, йому було обіцяно відповідачем), міг залишитись на робочому місці виконувати свої посадові обов`язки після спливу даного строку, що залежало виключно від його волі, та таким чином «анулювавши» своє звільнення. Оскільки позивачем такі дії не вчинено, суд доходить висновку, що волевиявлення позивача було направлене саме на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків, в даному випадку, звільнення працівника, що працює за трудовим договором, та припинення між сторонами трудових правовідносин. Разом із тим, представницею відповідача зазначено, що підпис у заяві про звільнення позивач здійснив власноруч, а оскільки представником позивача цей факт не спростовано, його доводи щодо неналежності заяви позивача не заслуговують на увагу. Предметом доказування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, виходячи з доводів та підстав позовної заяви, позивачем повинен бути доведений факт написання ним заяви про звільнення за власним бажанням в умовах тяжкого матеріального становища та за наявності обіцянки відповідача про проведення остаточного розрахунку із ним у разі написання такої заяви. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, твердження представника позивача - адвоката Мельниченка В.М., про те, що позивачем написано заяву про звільнення за власним бажанням від 01 липня 2020 року в умовах тяжкого матеріального становища та за наявності обіцянки відповідача щодо проведення із ним остаточного розрахунку у разі написання такої заяви, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, як не надано позивачем і жодних доказів того, що заява про звільнення за власним бажанням була написана ним в умовах тяжкого матеріального становища, та не доведено, що написання заяви про звільнення за власним бажанням не відповідало внутрішній волі позивача та не було спрямоване на припинення існуючих між сторонами трудових правовідносин. За таких обставин, підстави для визнання незаконним та скасування наказу ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» № 156к від 20 липня 2020 року про звільнення [PERSON] судом під час розгляду справи не встановлені, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 44281 гривня 60 копійок (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) 1% ціни позову становить 442 гривні 82 копійки (44281 гривня 60 копійок / 100% = 442 гривні 82 копійки), що є меншою від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення за цю вимогу судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З тих підстав, що у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення судом відмовлено, з позивача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial