Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

18 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за набувальною давністю. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що у 1997 році її мати, [PERSON], придбала у [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS]. З метою купівлі будинку [PERSON] продала квартиру в м. Суми та протягом двох років сплатила [PERSON] 7 000 дол. США. Після цього, 16 лютого 1999 року її мати зареєструвала своє місце проживання за вказаною вище адресою. За браком коштів договір купівлі-продажу офіційно не оформляли. Вказує, що постійно проживала і була зареєстрована разом із матір'ю, [PERSON], її чоловіком [PERSON], своєю дочкою - [PERSON] та онуком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. За час проживання у будинку провели газ, воду, налагодили злив, переобладнали деякі капітальні споруди, побудували гаражі, погреби, баню, душову, санвузол. Таким чином, вона понад десять років, а саме: з 1997 року і по теперішній час, відкрито, добросовісно володіла спірним будинком. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. 344 ЦК України, за набувльною давністю, [PERSON] просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. 28 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Путивльська районна державна нотаріальна контора, Філія «Білопільська госпрозрахункова дільниця» КП «Сумське МБТІ» про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що є донькою [PERSON] У 1997 році остання купила у [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS] за 7 000 дол. США, які виплачувала протягом двох років. За браком коштів договір купівлі-продажу будинку належним чином не оформили. На даний час судом розглядається справа за її позовом про визнання права власності на вказане домоволодіння за набувальною давністю. [PERSON] померла [INFO] і документи на будинок залишилися не упорядкованими до 24 грудня 2015 року, коли [PERSON] в порядку спадкування після матері, [PERSON], переоформив на себе домоволодіння, розташоване по [ADDRESS]. У січні 2016 року відповідач всупереч ст. 71 ЖК України звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, [PERSON], отримуючи свідоцтво про право на спадщину, не врахував той факт, що його мати за життя продала спірне домоволодіння [PERSON] після чого прописала останню з членами родини за вказаною адресою. Зазначає, що протягом двадцяти років відповідач не цікавився майном, яке дісталось йому у спадок від матері, не пред'являв будь яких претензій і не знав, що вона, відкрито користуючись домоволодінням, підвела до будинку газ і воду, облаштувала водовідведення, переобладнала літню кухню, побудувала погріб, частину сараю переобладнала гараж. Вище перелічені зміни не були внесені до технічного плану, який датований 1984 роком. А тому [PERSON] не міг успадкувати житловий будинок із надвірними будівлями і спорудами, які зазначені у свідоцтві про право на спадщину за законом на тій підставі, що деяких будівель із їх цільовим призначенням, які відображені у технічному плані, на день спадкування не існувало. До того ж усі переобладнання призвели до здорожчання будинку. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015 року, видане [PERSON] Путивльською районною державною нотаріальною конторою Сумської області про передачу йому у спадщину житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, розташованого по [ADDRESS]. Ухвалою Білопільського районного суду від 14 червня 2016 року вказані позовні вимоги об'єднані в одне провадження. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали. Представник відповідача - Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області Гордієнко Р. П у судовому засіданні позов не визнав, суду зазначив, що сільська рада не є власником спірного майна, а тому у відповідності до роз'яснень, які містяться в абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, не може бути відповідачем у справі. Про те, що власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], є [PERSON] позивачці було відомо. У зв'язку з викладеними обставинами представник відповідача вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Вирівської сільської ради є безпідставними і не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що він є власником будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Білопільського районного суду від 12 квітня 2016 року позивачку визнано такою, що втратила право користування вищевказаним житловим будинком. Дозвіл на газифікацію, підведення води, каналізації, заміну вікон на пластикові він надавав [PERSON], який проживав у вказаному будинку разом із дружиною [PERSON], також останньому він надавав кошти на зазначені покращення (а. с. 123, 128). Представники відповідача [PERSON] за договором про надання правової допомоги і довіреністю відповідно Конєва Л. К. і [PERSON] позов не визнали повністю. Останній суду зазначив, що разом із дружиною [PERSON], яка є матір'ю позивачки, у 1997 році з дозволу попереднього власника будинку [PERSON] - матері відповідача вселилися як квартиронаймачі у будинок [ADDRESS]. З дозволу [PERSON] вони прописалася за вказаною адресою і прописали відповідачку. Проте, остання в даному будинку не проживала. Газифікацію, каналізацію, заміну вікон проводили з дозволу [PERSON] і за кошти останнього. Представник третьої особи - Путивльської районної державної нотаріальної контори Сумської області в судове засідання не з'явився. Завідувач держнотконтори надіслав листа про розгляд справи в його відсутність (а. с. 182). Представник третьої особи - Філіалу «Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця» КП «Сумське МБТІ» у судове засідання не з'явився без повідомлення причин. Про час, день і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 118, т. 2). Заслухавши позивачку [PERSON], представників останньої [PERSON], [PERSON], представників відповідача [PERSON] за договором про надання правової допомоги - адвоката Конєву Л. К. та за довіреністю - [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], повно, всебічно і об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; право на захист особа здійснює на свій розсуд. За приписами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила вказаної статті поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Набувальна давність за вказаною нормою поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договору найму, оренди, зберігання), виключає застосування набувальної давності. Вона визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі. За змістом ст. 344 ЦК України однією з обов'язкових ознак, яка є необхідною для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло таке володіння, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття ним майна. Згідно з п. п. 9, 11, 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Отже, набувальна давність за вказаною нормою закону поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном, а наявність у володільця певного юридичного титулу (договору найму, оренди, зберігання), виключає застосування набувальної давності, яка є засобом закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі. Оскільки право власності належить до числа таких суб'єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту або їх сукупності, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). При цьому право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника, і володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Відповідно до положень ст. 344 ЦК України однією з обов'язкових ознак, яка є необхідною для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло таке володіння, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття ним майна. Для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю вимагається і доведеність факту законності створення нерухомого майна. Судом встановлено, що батьками позивачки [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Остання в подальшому у зв'язку з реєстрацією 05 червня 1976 року шлюбу із [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] (а. с. 5, 7, 8, 197, 198, т. 1). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] в с. Вири Білопільського району Сумської області (а. с. 200, т. 1). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАС №948377 від 24 грудня 2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності одноособовим власником будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] є син останньої - [PERSON] (а. с. 59-61). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 12 квітня 2016 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Сумської області від 06 червня 2016 року, позивачку, а також її доньку [PERSON] та онука [PERSON] визнано такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що мати відповідача [PERSON] - [PERSON] у 1997 році переїхала проживати до останнього в м. Путивль, а до свого будинку [ADDRESS] дозволила заселитися наймачам [PERSON] та його дружині [PERSON] Також вона зареєструвала їх у цьому будинку. Після цього [PERSON] до спірного будинку ніколи не приїздила. На той час донька [PERSON] - [PERSON] потрапила за грати. Після звільнення з виправної колонії [PERSON] повернулась жити до [PERSON] і 14 листопада 2000 року [PERSON] зареєстрував її у спірному будинку. [PERSON] у будинку [ADDRESS] 26 грудня 2006 року теж зареєстрував [PERSON] Цими ж рішеннями встановлено, що з 2001 року [PERSON] фактично мешкає у будинку [ADDRESS], де утримує власне господарство. Зі змісту вказаного рішення також вбачається, що [PERSON] з дружиною [PERSON] поселились у будинок [PERSON] як квартиранти на дружніх та довірливих стосунках із власницею будинку, не укладаючи договору найму. У майбутньому вони дійсно хотіли його придбати, тому і провели там газ, постійно ремонтували будинок. Але це домоволодіння так і не купили (а. с. 28-33, т. 2). Крім того, з письмової заяви рідного брата позивачки по лінії матерії - [PERSON] вбачається, що [PERSON] ніякої участі у побудові та ремонті будинку по [ADDRESS] не приймала та у спірному будинку не проживає з 2001 року, оскільки мешкає по [ADDRESS]. Аналогічні письмові заяви подали суду [PERSON] та [PERSON], мешканці [ADDRESS] (а. с. 115, 129, 130). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] суду показали, що бачили позивачку у спірному господарстві, проте безумовно стверджувати про те, що остання постійно в ньому проживала, не можуть. Таким чином, на підставі показів сторін, свідків, досліджених письмових доказів судом встановлено, що в порядку спадкування за законом після [PERSON] одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS] є відповідач [PERSON] Мати позивачки - [PERSON] вказаний будинок не купувала, а разом із чоловіком [PERSON] проживала в ньому як квартирант. Позивачка з 2001 року не проживала і не проживає на даний час за вказаною адресою. Належних і допустимих доказів того, що [PERSON] приймала участь у газифікації спірного будинку, облаштуванні каналізації, заміні вікон, перебудові окремих надвірних будівель і споруд всупереч ст. 61 ЦПК України суду не надано. Також не знайшли свого підтвердження і доводи позивачки стосовно того, що всі покращення в будинку робилися за кошти її матері. Наданий позивачкою проект на газифікацію будинку під [ADDRESS] на ім'я [PERSON] не є безумовним доказом підтвердження вищевказаних доводів. До того ж вказані доводи, а також факт отримання матір'ю позивачки земельного паю та передачі його в оренду ТОВ АФ «Вікторія» не є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України. Суд зазначає, що [PERSON] було відомо, хто є власником будинку [ADDRESS], а також про те, що будинок документально на її матір не оформлявся і на нього можуть претендувати спадкоємці [PERSON] Суд вважає, що в даному випадку відсутня така необхідна ознака набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне володіння, коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю і обставини, у зв'язку з якими виникло таке володіння, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття ним майна. А тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований у [ADDRESS], за набувальною давністю задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON] про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, то суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1216, ст. 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи [PERSON] померла [INFO]. Спадщину після останньої прийняв відповідач [PERSON] Державним нотаріусом Путивльської районної державної нотаріальної контори останньому видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями під [ADDRESS]. Тобто, саме з цього часу відповідач є одноособовим власником спірного домоволодіння (а. с. 159, 179). Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Путивльської районної державної нотаріальної контори 24 грудня 2015 року, зареєстроване в реєстрі №3185, яке відповідачка просить скасувати, відповідає вимогам закону та оформлене відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (а. с. 59, 179). Доводи позивачки про те, що з часу смерті [PERSON] в спірному домоволодінні відбулися перебудови та покращення не заслуговують на увагу та не пов'язані з предметом позову про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом. З позову вбачається, що фактично [PERSON] вважає, що у зв'язку із проведеними покращеннями та добудовою спірного домогосподарства вона має право на набуття права власності на нього. Вказані обставини не є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а є підставами для захисту прав позивачки в інший спосіб. Крім того у судовому засідання не знайшов підтвердження факт здійснення особисто позивачкою заходів щодо поліпшення стану спірного будинку, а навпаки, встановлено, що остання фактично у будинку [ADDRESS] не проживає з 2001 року. Крім того, у відповідності до ст. ст. 1261-1265 ЦК України [PERSON] не входить до кола спадкоємців колишнього власника спірного домоволодіння [PERSON], а тому права на спадкування майна останньої вона не має. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved