Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

18 грудня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті її тітки [PERSON], [INFO], яка померла 05 серпня 2017 року. В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначила, що її тітка померла 05 серпня 2017 року в місті Донецьк від хронічної судинно-мозгової недостатності 3 ступеню. При зверненні заявником до [PERSON] районного в місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області з метою державної реєстрації смерті тітки, їй було відмовлено з тих підстав, що надані документи не зазначені в переліку документів, які є підставою для проведення державної реєстрації смерті відповідно до діючого законодавства. Заявник у судовому засіданні надала пояснення відповідно з викладеним у заяві. Представник зацікавленої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, зазначив, що заперечень по даній справі не має. Суд, у судовому засіданні, вислухавши заявника, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про смерть особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Частиною 1 статті 317 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Аналогічні положення містилися в ст. 257-1 Цивільного процесуального кодексу України в редакції чинній до 15.12.2017 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму інформаційному листі «Про застосування положень статті 257-1 Цивільного процесуального кодексу України» надав розяснення щодо окремих питань розгляду судами справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, де зазначено, що справи про встановлення факту смерті можуть бути подані за місцем проживання (перебування) заявника до суду за межами тимчасово окупованої території України. Заявник [PERSON], [INFO], уродженка ст. Чертково Чертковського району Ростовської області, перебуває на обліку внутрішньо переміщеної особи в управлінні праці та соціального захисту населення. Фактичне місце проживання: [INFO], про що свідчить видана їй довідка від 25.04.2017 року. З наданих заявником письмових доказів вбачається, що заявник є племінницею померлої [PERSON] У відповідності з абзацом першим п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. [PERSON] районного в місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області від 28.11.2017 року заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті на підставі представлених нею документів, оскільки поданий нею документ не зазначений в переліку документів, які є підставою для проведення державної реєстрації смерті за вимогами ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2016 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/3024. За змістом ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобовёязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в Інформаційному листі «Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-УІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», вих. №9- 1130/0/4-16 від 15.04.2016 року в п. 3 «Щодо належних та допустимих доказів на підтвердження факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» зазначив: «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням зазначених положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів». Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Заявником надано\~ свідоцтво про смерть [PERSON] серії ДНР №077109 від 09 серпня 2017 року, довідку про причини смерті від 06.08.2017 року, які видані на тимчасово окупованій території. Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Iiuycu and Оіїшт v. Ivlvldoua and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, суд вважає за необхідне застосувати названі загальні принципи «Намібійські винятки», сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів (довідку про причину смерті особи, свідоцтва про смерть), виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як докази смерті тітки заявника, оскільки можливості збору доказів смерті її тітки на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За вказаних обставин, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні на підставі пояснень заявника,\~ відомостях, що містяться у досліджених матеріалах справи в їх сукупності, було встановлено, що 05 серпня 2017 року в Куйбишевському районі міста Донецьк померла [PERSON], [INFO], уродженка ст. Чертково Чертковського району Ростовської області. При цьому, суд звертає увагу заявника та зацікавленої особи на позицію Верховного суду України, викладеної в п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 року, за якою рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обовязковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у звязку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. На підставі ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved