Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

18 грудня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] та її неповнолітнього сина - [PERSON] , 2012 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона є співвласницею житлового будинку [ADDRESS] . Іншою співвласницею зазначеного житлового будинку є [PERSON] , яка померла [INFO] . Житловий будинок належить співвласницям на підставі договору купівлі-продажу від 03 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Реуковою Н.А., зареєстрований в Миколаївському МБТІ 13 червня 2006 року в книзі 1 запис 351 реєстраційний номер 10223393. Оскільки вона є спадкоємицею після смерті [PERSON] за правом представлення, то звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Окрім неї в будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] та [PERSON] з листопада 2012 року. Водночас з дня реєстрації відповідачі не проживають у вказаному житловому будинку, спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги не сплачують, в зв`язку з цим вона вимушена нести додаткові витрати. Оскільки відповідачі на території України не проживають та відмовляються знятися з реєстрації в добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися. 09 вересня 2019 року представник позивача до суду направив заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, заявлені вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідачі в судові засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно, виклик відповідачів здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вони вважаються такими, що повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачами не подано. На підставі ухвали суду від 10 вересня 2019 року справа розглядається в порядку заочного провадженняза правилами спрощеного позовного провадження. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. 03 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та як піклувальник неповнолітньої [PERSON] був укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А., зареєстрований за № 505. Відповідно до змісту вказаного договору [PERSON] та [PERSON] є співвласниками зазначеного житлового будинку (а.с. 7). Договір купівлі-продажу зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом від 03 травня 2006 року № 2346496 (а.с. 8). Право власності зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в ММ БТІ 13 червня 2006 року по Ѕ частині житлового будинку [ADDRESS] за кожною. Зазначене підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 9). Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивача та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть від 24 вересня 2018 року, серії [NUMBER] (актовий запис № 756 складений Корабельним районним у місті Миколаєві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області) (а.с. 10). Як вбачається з довідок виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 13 вересня 2018 року № 782, від 04 жовтня 2018 року № 855 в житловому будинку разом із позивачем зареєстровані, але не проживають - стороння особа [PERSON] та онук - [PERSON] (а.с. 11). Аналогічні відомості надані виконавчим комітетом Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 03 січня 2019 року № 50 (а.с. 24). Факт не проживання відповідачів в житловому будинку [ADDRESS] також підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13, 14 03, 104). Відповідно до свідоцтва про народження від 25 липня 1977 року, серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] в м. Баку, Республіки Азербайджан (а.с. 107). 26 березня 2009 році [PERSON] було видано паспорт серії [NUMBER] в місті Зверево Міжнародного відділу УФМС Росії в Ростовській області в місті Гукове (а.с. 106). Місце реєстрації зазначене: [ADDRESS]. Батьки відповідачки також є громадянами Російської Федерації та зареєстровані за цією ж адресою, що і [PERSON] , зазначене підтверджується копією паспорта на ім`я [PERSON] № [NUMBER] , виданого ВВС міста Зверево Ростовської області 08 липня 2002 року (а.с. 105) та [PERSON] № [NUMBER] виданого ВВС міста Зверево Ростовської області 14 грудня 2001 року (а.с. 108). Як вбачається з тимчасової довідки на постійне проживання від 31 липня 2012 року серії [NUMBER] , [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації та приїхала до України у 2011 році з Російської Федерації, була видана ця посвідка ВГІРФО УМВС України в Миколаївській області, місцем реєстрації зазначена адреса: [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про народження від 17 лютого 2012 року серії [NUMBER] відповідач [PERSON] зазначена матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Зазначене також підтверджується актовим записом про народження від 17 лютого 2012 року № 546 складеного міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (а.с. 58) та повним витягом з Державної реєстрації актів цивільного стану громадян щодо актів запису про народження від 22 березня 2019 року № 00022421470 (а.с. 59-60). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім`ї власника, водночас відповідачем у справі є [PERSON] , яка є колишньою співмешканкою брата позивача. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Однією із обставин, що підлягають доказуванню у цій справі, окрім не проживання за адресою місця реєстрації, є місцезнаходження відповідачів, оскільки [PERSON] є неповнолітньою особою. Згідно з відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації прикордонної служби України відомостей щодо перетинання державного кордону України [PERSON] та [PERSON] не виявлено. Інформація у базах даних осіб, щодо відомостей про громадян України іноземців та осіб без громадянства - зберігається протягом п`яти років (а.с. 88). Однак, відповідно до доказів, наданих представником позивача, а саме даних веб-сайту [INFO] [PERSON] , яка в мережі зареєстрована як [PERSON] , проживає в місті Ростов-на-Дону. Як вбачається із поданих даних остання активність відповідачки у мережі - 08 вересня 2019 року. Дані щодо перебування її та дитини на території України відсутні. Крім цього, оглянувши матеріали цивільної справи № 477/1561/13-3 судом встановлено, що відповідач [PERSON] зверталася в 2013 році до суду із заявою про надання дозволу на виїзд її малолітнього сина - [PERSON] за межі України. 29 жовтня 2019 року Жовтневим районний судом Миколаївської області винесено рішення, яким [PERSON] , відмовлено у задоволенні позову та заборонено вивозити дитину за межі України без згоди батька. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Водночас, суд вважає, що не зважаючи на рішення суду щодо заборони вивезення дитини за межі України, [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації, здійснила свій намір та все одно покинула територію України, скориставшись ситуацією, яка склалась у державі, і вивезла дитину за її межі (а.с. 109-110). Будь-які відомості щодо знаходження відповідачів [PERSON] та її дитини [PERSON] на території України відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо достовірності даних, поданих представником позивача, щодо знаходження відповідачів на території Російської Федерації. В зв`язку з чим вважає, що вказаним рішенням права неповнолітньої особи не порушуються. Як визначено статтею 29 ЦК України місце проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків. Таким чином, враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідачів за вказаною адресою більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а також з урахуванням роз`яснень, що містяться у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений нею при поданні позову.

Outcome: approved