Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

19 липня 2017 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд припинити іпотечний договір від 02 вересня 2011 року, предметом якого є квартира [ADDRESS] , припинити всі обтяження та заборони, накладені на вказану квартиру. Позовна заява мотивована тим, що між її сином, [PERSON] , та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Россії», який в подальшому перейменований в ПАТ «Сбербанк», був укладений кредитний договір № 003-Н/11/11/ФО від 02 вересня 2011 року. Сума кредиту за вказаним договором становить 75 000 грн. Згідно з Додатком № 1 - Детального розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості Кредиту і реальної відсоткової ставки, що є невід`ємною частиною кредитного договору, строк виконання договору встановлений до 01 вересня 2016 року. Відповідно до пункту 2.1 належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується іпотекою окремої однокімнатної квартири, що належить мені, [PERSON] на праві власності. 02 вересня 2011 року між [PERSON] та відповідачем був укладений іпотечний договір. Відповідно до договору вона є майновим поручителем фізичної особи - [PERSON] та в забезпечення зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 003-Н/11/11/ФО від 02 вересня 2011 року передаю відповідачу майно, а саме: однокімнатну квартиру, що розташована в [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 01 червня 2002 року (пункти 1.1, 3.1 договору іпотеки). У відповідності до договору іпотеки, належна їй квартира була внесена до Державного реєстру іпотек, що підтверджується витягом з реєстру (копія додається). В реєстрі іпотек строк виконання зобов`язання вказаний 01 вересня 2016 року. Крім того, на належну мені квартиру були зареєстровані обтяженню у вигляді заборони відчуження. В усіх витягах з державних реєстрів іпотек та заборон відчуження, іпотекодержателем значиться ПАТ «Дочірній банк сбербанку Россії». На час\~складання вказаних\~вище договорів\~та в\~даний час\~її син\~постійно мешкає\~в АР Крим в м. Севастополь, кредитний договір укладався за місцем його проживання. Відповідно до встановленого графіку платежів її син сумлінно погашав кредит. У 2014 році [PERSON] відповідно до пункту 8.2 кредитного договору вирішив достроково повернути кредит В період з 02 червня 2014 року по 10 грудня 2014 року виплатив всю заборгованість за кредитним договором, що підтверджується доданими до позовної заяви банківськими квитанціями. Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору, загальна сума, яку повинен був сплатити [PERSON] за користування кредитом та основна сума кредиту, складає 112 781,40 грн. Фактично було сплачено 170 410,17 грн, що перевищує суму боргу за кредитним договором на 57628,77 грн. Таким чином, [PERSON] повністю виконав зобов`язання за кредитним договором. Протягом двох років, починаючи з січня 2015 року її син зі свого боку, та вона звертались до відповідача з проханнями надати пояснення яким чином ми повинні виконувати свої зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки та як можливо оформити виконання кредитного договору. На звернення її сина надійшла лише одна відповідь, згідно з якою, відповідач відступив право вимоги за кредитним договором та кредитором тепер є TОВ «ФК Довіра та гарантія». Однак на звернення до нового кредитора відповіді вони не отримали. Крім того, їй, як іпотекодавцю, банком у встановлений законом 5-денний строк не було повідомлено про уступку права вимоги за кредитним договором. Іпотекодержателем за договором іпотеки є відповідач, відомості щодо зміни іпотекодержателя в державні реєстри внесені не були. В грудні 2016 року вона звернулась до відповідача з листом, в якому просила здійснити усі необхідні дії для реєстрації припинення будь-яких обтяжень щодо належної їй квартири. У відповідь на звернення відповідач повідомив, що банк займаєтеся розглядом ситуації що склалася, остаточний результат буде направлений їй додатково. Однак до цього часу ніякої відповіді від відповідача вона не отримала. Відповідно до статті Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. [PERSON] звернулась до нотаріуса, який реєстрував договір іпотеки на вносив відомості до державних реєстрів іпотеки та обтяжень, з проханням зняти усі обтяження, що були накладені на мою квартиру, оскільки був повністю виконаний кредитний договір та строк дії іпотечного договору закінчився. Нотаріусом мені було роз`яснено, що відомості до держаних реєстрів він має право вносити лише за поданням іпотекодержателя або обтяжувача, тобто відповідача. Відповідач на її звернення до теперішнього часу відповіді не надав. Вона, як власник квартири, позбавлена можливості в повній мірі здійснювати своє право власності, а саме розпоряджатись своїм майном. За таких обставин вважає, що її право власності порушено та підлягає захисту та поновленню, а тому вона вимушена звернутись до суду з цим позовом. На підставі вищевикладеного позивачка просить суд припинити іпотечний договір від 02 вересня 2011 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Россії», предметом якого є однокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Припинити усі обтяження та заборони, які накладені на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом виключення відомостей із Державного єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 11567230) та Державного реєстру іпотек. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Наумової С.М. від 21 липня 2017 року відкрито провадження по вказаній справі та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року до участі у справі залучено в якості співвідповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Рішенням Вищої ради правосуддя від 21 грудня 2017 року суддю [PERSON] звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2017 року визначено головуючого суддю Грищенко І.О. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Грищенко І.О. від 10 січня 2018 року відкрито провадження по даній справі, розгляд справи проводиться у порядку загального позовного провадження, по справі призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Грищенко І.О. від 13 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до ПАТ «Сбербанк», ПАТ «ФК «Довіра та гарантія» про припинення договору іпотеки до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2021 року визначено суддю-доповідача Яковлеву В.М., у зв`язку з відрахуванням зі штату судді [PERSON] у зв`язку зі смертю, розпорядження № 02-06/502 від 17 березня 2021 року. Матеріали цивільної справи № 638/10663/17 передані в провадження судді Яковлевої В.М. 19 березня 2021 року. У судовому засіданні [PERSON] та представник позивачки - адвокат Картавих М.І. позовні вимоги підтримали, з викладених у позові підстав, та просили їх задовольнити повністю. Представник відповідача АТ «Сбербанк» - адвокат Лаєнко П.П. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив в їх задоволенні відмовити, а також просив врахувати правову позицію Фінансової компанії «Довіра та гарантія», оскільки вона є новим кредитором, до неї перейшло право вимоги за договором відступлення права вимоги. Директор ТОВ Фінансової компанії «Довіра та гарантія» Лукаш О. А. подав до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позову, судове засідання провести без участі представника ТОВ Фінансової компанії «Довіра та гарантія». В поясненнях зазначив про те, що позивачем визначено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» як відповідача по справі. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заперечує, та вважає за необхідне надати пояснення щодо залучення як відповідача по справі. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги в тому числі за договором № 03/НГ/11/11/ФО від 02 вересня 2011 року на підставі договору про відступлення прав вимоги № 28-4 _31 від 25 грудня 2014 року укладеним з ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії». Надалі, право вимоги в тому числі за вищевказаним договором передано до АТ «Фондовий Конверс - Центр» (яке знаходиться за адресою: Російська Федерація, 127030, м. Москва, вул. Краснопролєтарська, буд. 9, будівля 5). В позові оспорюється кредитний договір (договір іпотеки), тобто угода між двома сторонами. Сторонами даного договору є банк і позичальник. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є третьою особою по відношенню до даної угоди, у якої є опосередковане відношення до оспорюваного правочину. Вважає, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» - це особа, яка не повинна відповідати за позовом, оскільки не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин (не є стороною кредитного договору). Тому залучення ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як відповідача за позовом і, як наслідок, стягнення з відповідача судових витрат є порушенням судом норм процесуального права, а саме інституту заміни неналежного відповідача. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Також зазначив, що у зв`язку із рядом обставин об`єктивного характеру прибути на судове засідання представник не має можливості та просив провести судове засідання без його участі. Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Россії», який у подальшому перейменований в ПАТ «Сбербанк», був укладений кредитний договір № 003-Н/11/11/ФО від 02 вересня 2011 року. Сума кредиту за вказаним договором становить 75 000 грн. Згідно з Додатком № 1 - Детального розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості Кредиту і реальної відсоткової ставки, що є невід`ємною частиною кредитного договору, строк виконання договору встановлений 01 вересня 2016 року. Відповідно до пункту 2.1 належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується іпотекою окремої однокімнатної квартири, що належить [PERSON] на праві власності. Також 02 вересня 2011 року між [PERSON] та відповідачем був укладений іпотечний договір. Відповідно до договору вона є майновим поручителем фізичної особи - [PERSON] та в забезпечення зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 003-Н/11/11/ФО від 02 вересня 2011 року передаю відповідачу майно, а саме: однокімнатну квартиру, що розташована в [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 01 червня 2002 року (пункти 1.1, 3.1 договору іпотеки). Відповідно до частин першої та другої статті 509\~Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11\~цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина першастатті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання Аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц. Вищевикладене узгоджується також і з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88 цс 19). Як на підставу своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що відповідно до договору іпотеки, належна їй квартира була внесена до Державного реєстру іпотек, що підтверджується витягом з реєстру. В реєстрі іпотек строк виконання зобов`язання вказаний 01 вересня 2016 року. Також було зареєстровано обтяженню у вигляді заборони відчуження. В усіх витягах з державних реєстрів іпотек та заборон відчуження, іпотекодержателем значиться ПАТ «Дочірній банк сбербанку Россії». Відповідно до встановленого графіку платежів [PERSON] своєчасно погашав кредит, та у період з 02 червня 2014 року по 10 грудня 2014 року виплатив всю заборгованість за кредитним договором, що підтверджується доданими до позовної заяви банківськими квитанціями. Також зазначає, що основна сума кредиту, складає 112 781,40 грн, а фактично було сплачено 170 410,17 грн, що перевищує суму боргу за кредитним договором на 57628,77 грн. Таким чином [PERSON] повністю виконав зобов`язання за кредитним договором. Крім того, починаючи з січня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звертались до відповідача з проханнями надати пояснення, чи мають вони зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки. На звернення її сина надійшла лише відповідь про те, що відповідач відступив право вимоги за кредитним договором та кредитором тепер є TОВ «ФК Довіра та гарантія». Однак на звернення до нового кредитора відповіді вони не отримали. Крім того, їй, як іпотекодавцю, банком у встановлений законом 5-денний строк не було повідомлено про уступку права вимоги за кредитним договором. Іпотекодержателем за договором іпотеки є відповідач, відомості щодо зміни іпотекодержателя в державні реєстри внесені не були. В грудні 2016 року вона звернулась до відповідача з листом, в якому просила здійснити усі необхідні дії для реєстрації припинення будь-яких обтяжень моєї квартири. У відповідь на її звернення відповідач повідомив, що банк займаєтеся розглядом ситуації що склалася, остаточний результат буде направлений їй додатково. Однак до цього часу відповіді від відповідача вона так і не отримала. Представником відповідача на підтвердження своїх заперечень та, водночас, на спростування позовних вимог не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів, зокрема про те, що позичальник до цього часу не виконав свої зобов`язання за кредитним договором та що [PERSON] наразі має будь-які зобов`язання за кредитом. Крім того, строк виконання зобов`язання встановлений до 01 вересня 2016 року, проте до цього часу будь-яких письмових претензій та вимог від банку позивачка [PERSON] не отримувала. Суд виходить з того та зауважує, що іпотекою забезпечено певні зобов`язання боржника щодо виплати таких сум: тіло кредиту, проценти за користування кредитом, сплата можливої неустойки, зокрема, пені, штрафу, а також відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимог за основним зобов`язанням, та збитків, завданих порушенням основного зобов`язання, інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. За таких обставин, за відсутності подання відповідачем доказів протилежного на спростування цього факту, суд доходить висновку про припинення іпотеки у зв`язку з повним фактичним виконанням забезпечувального зобов`язання. Водночас щодо обраного позивачем способу захисту свого права суд вважає за необхідне зазначити наступне. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що однаково означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права застави в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена на підставі частини першої статті 593 ЦК України, не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), потрібно зробити висновок про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором. Такий правовий висновок сформулював Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, з яким погодився і Верховний Суд, застосувавши його у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18). Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд за вимогою особи має захистити права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо ж закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Зазначене співвідноситься із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція): оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Саме «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату у простіший спосіб; і винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації або які вимагають подальших звернень особи, чиї права порушені, до суду або до інших державних органів, не відповідає цій міжнародній нормі. Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) у справі «Чуйкіна проти України» (заява №28924/04) нагадав, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», у якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пункти 28 - 36, Series A N 18), а тому застосування ефективного способу захисту порушеного права, як обов`язок держави покладається на суд, а не на особу, яка звернулась до суду з позовом. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9). Науковці визначають способи захисту права як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності суду по захисту прав. Таким чином, ефективним слід розуміти такий спосіб захисту, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Закон не надає суду можливості відмовляти в задоволенні позову з підстав обрання неправильного (неефективного) способу захисту порушеного права, оскільки в розумінні частини другої статті 5 ЦПК України суд може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, з частковим відступом від принципу диспозитивності для захисту особи, яка звернулась з позовом. У зв`язку з наведеним обґрунтованими є вимоги про припинення саме іпотеки як додаткового зобов`язання, а не договору іпотеки. Враховуючи, що відповідачем не доведено, що основне зобов`язання не виконано боржником, що він має будь-які зобовязання, зокрема наявність будь-якої заборгованості перед відповідачами, а відтак відповідачем позовні вимоги не спростовано, суд вважає за необхідне захистити порушено право позивача, зазначивши про те, що припиненою є іпотека за договором іпотеки, а не дія договору іпотеки, що відповідає правомірному способу захисту порушених прав. Визнання припиненим договору іпотеки, а не іпотеки, не відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, з яким погодився і Верховний Суд, застосувавши його у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18). Щодо вимог позивача про припинення обтяжень іпотекою та зняття обтяжень, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з витягу з Державного реєстру іпотек № 34768610 міститься тип обтяження іпотека на підставі іпотечного договору від 02 вересня 2011 року, за реєстровим № 1770, об`єкт обтяження квартира однокімнатна, [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору). Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18) зазначено, що: «дійсно записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Проте у справі, яка переглядається, ефективним способом захисту порушених прав позивача було пред`явлення позову про визнання іпотеки такою, що припинена (оскільки щодо цього існував спір, про що свідчить факт зміни позивачем підстав та предмета позову), а не визнання припиненим договору іпотеки, а також - про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Підстави для зобов`язання нотаріуса вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку)». Оскільки судом встановлено порушення права позивачки, визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором від 02 вересня 2011 року № 1770, тому підлягають також і задоволенню вимоги позивача про припинення обтяжень іпотекою та зняття обтяжень, таким чином порушено право позивачки буде повністю захищено, а право на користування та розпорядження майном поновлено. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню частково. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів слід стягнути документально підтверджений сплачений позивачем судовий збір у розмірі 674 (шістсот сімдесят чотири) грн 00 коп., по 337 (триста тридцять сім) грн 00 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial