Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

18.08.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними, посилаючись на те, що спільне життя у подружжя не склалось, систематично виникають сварки з різних причин, відповідач зловживає спиртними напоями, неодноразово застосовував до позивача фізичне насильство, сімейно-шлюбні відносини між ними припинено і сімя фактично розпалась, спроб для примирення сторони не робили. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу залишиться проживати з позивачем. Спору про поділ майна між подружжям немає. Крім цього, позивач просить стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей дочки [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони перебувають у шлюбі з 02.09.2011 року, від якого мають неповнолітніх дітей дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги добровільно не надає, усі обовязки щодо утримання та виховання дітей позивач виконує самостійно, тому вона змушена звернутись до суду. Позивач у судове засідання не зявилась, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій одночасно зазначила про те, що позов підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання 30.09.2015 року не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у звязку з чим на підставі статей 158, 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 02.09.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ТП № 081693, виданим виконавчим органом Печанівської сільської ради Романівського району Житомирської області від 02.09.2011 року (а.с.6). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ТП №161852, виданим виконавчим органом Печанівської сільської ради Романівського району Житомирської області від 20.01.2012 року (а.с.7), сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ТП №193782, виданим виконавчим комітетом Печанівської сільської ради Романівського району Житомирської області від 03.07.2013 року (а.с.8). Відповідно до довідки № 588, виданої 17.08.2015 року виконавчим комітетом Печанівської сільської ради Романівського району Житомирської області, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], знаходяться на утриманні позивача (а.с.13). Судом встановлено, що спору між подружжям про поділ майна та про визначення місця проживання дітей на даний час не існує. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.2 ст.27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, оскільки шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сімї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Враховуючи наявність у відповідача обовязків утримувати дітей, суд вважає можливим, не порушуючи права сторін, стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved