Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

18 лютого 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ «Содовий завод» в обґрунтування якого зазначив, що він працював у відповідача в період з 1987 року по 25 серпня 1998 року та був звільнений за власним бажанням. При звільненні остаточний розрахунок з ним проведено не було, у зв'язку з чим за захистом свого порушеного права від звертався до суду. Рішенням місцевого суду від 25 вересня 1998 року присуджено до стягнення заборгованість по заробітній платі в сумі 1379 грн. 55 коп. та рішенням місцевого суду від 24 листопада 1997 року було стягнуто заборгованість у сумі 1063 грн. 79 коп. Така заборгованість реально до теперішнього часу не виплачена. Посилаючись на п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 12 грудня 1999 року просить стягнути на свою користь компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з її невиплатою, яка станом на 01 січня 2014 року за рішенням Слов'янського міського суду від 24 листопада 1997 року складає 4228 грн. 58 коп., а за рішенням від 25 вересня 1998 року - 2887 грн. 61 коп. Згідно довідки відповідача від 03 грудня 2013 року його середньомісячна заробітна плата за останні 2 місяці роботи складала 86 грн. 69 коп. за відпрацьований час, а середньоденний заробіток - 07 грн. 12 коп. Таким чином, його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 18 лютого 2014 року складає 28914 грн. 32 коп. Крім зазначеного, незаконними діями відповідача йому була спричинена і суттєва моральна шкода, яка виявилась у моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем його законних прав та інтересів, що гарантовані трудовим законодавством у частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Порушення відповідачем трудових прав призвели до втрати налагоджених нормальних зв'язків, через що він був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя для матеріального забезпечення себе та своєї родини. Моральну шкоду оцінює в 3000 грн., яку, також, просить стягнути з відповідача. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача - відкритого акціонерного товариства «Содовий завод», у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Суду надано заяву про розгляд справи без участі представника ВАТ «Содовий завод», позовні вимоги визнають тільки в частині дійсних вимог на підставі виданої довідки бухгалтерією ВАТ «Содовий завод», якою підтверджується наявність заборгованості без компенсації та індексації, в іншій частині, посилаються на ст. 23 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», якою передбачено призупинення будь-яких економічних санкції. Суд, дослідивши заперечення відповідача та матеріали справи у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 117 КЗпП України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В разі якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. Виплата середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, тому на виниклі між сторонами правовідносини не розповсюджується дія мораторію встановленого ст. 23 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». З матеріалів справи вбачається, що позивач знаходився у трудових правовідносинах з ВАТ «Содовий завод» з вересня 1987 року по 29 серпня 1998 року і був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України(а.с. 6). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розраховуючи суму середнього заробітку, позивач по даній цивільній справі, виходив з вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та довідки наданої відповідачем від 03 грудня 2013 року, згідно якої, середня заробітна плата позивача складала 86 грн. 69 коп., а середньоденна, таким чином, складає 07 грн. 12 коп. За період з 25 серпня 1998 року по 18 лютого 2014 року, кількість робочих днів становить 4061. Тобто за період затримки розрахунку при звільненні, відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток в розмірі 28974 грн. 32 коп. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 4228 грн. 58 коп. та 2887 грн. 61 коп., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому чинним законодавством. Згідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачем не додано доказів на підтвердження виплати йому заборгованості, та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Крім того, дія постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року за № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати» - поширюється тільки на працюючих робітників, але ж ніяк не на звільнених. За таких підстав в задоволенні цих вимог слід відмовити. Окрім того, позивач просить стягнути моральну шкоду. Така шкода відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодовується в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач посилався на те, що він втратив налагоджені і нормальні життєві зв'язки, через що був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї родини. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що заявлений позивачем розмір завданої моральної шкоди не відповідає характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача. А тому на думку суду розмір моральної шкоди має складати 1000 грн. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп., оскільки позовна заява [PERSON] містить у собі вимоги матеріального та нематеріального характеру. На підставі ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial