Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

18 листопада 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до редакції газети « Сільське життя », редактора газети « Сільське життя » [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування поданого позову позивач послався на те, що [INFO] року в районній газеті « Сільське життя » були надруковані статті редактора [PERSON] « [INFO] » та « [INFO] », в яких абсолютно необ'єктивно, з фактологічними перекручуваннями, некоректними коментарями та образами учасників події описувалися планові Звітні збори Козацької громади Шишацького району та відкрита VIII Рада отаманів козацьких громад Полтавщини, що мало місце 23 червня 2013 року в с. Яреськи Шишацького району. При цьому, відповідач на власний розсуд тенденційно відкоментував якісь вигадані ним же самим події, вдався до персоніфікованих випадів, назвавши його самозванцем, так, нібито, він сам присвоював собі спеціальні козацькі звання та нагороди, що глибоко образило його як керівника і особистість. Крім того, акцентував увагу суду на тому, що інформація, яка висвітлена у статтях, зокрема, такі цитати як « доповідь Верховного отамана [PERSON] », « обрання керівного складу козацтва Полтавщини », « створення Ради козацьких отаманів області », « Головував на зібранні Верховний отаман Українського козацтва [PERSON]. Заодно разом з найближчими подвижниками він себе називає ще і Героєм козацького народу, Генералом армії / ред.: свого часу одного з очильників козацтва « попросили піти » з високої обласної посади. Він завадив діяльності кількох редакцій, « посприяв » доведенню до банкрутства частини друкарень, примушуючи їх колективи на вкрай невигідних умовах видавати та популяризувати його книжки / » є неправдивою та такою, що не відповідає дійсності і в своїй сукупності порушує його честь, гідність і ділову репутацію як державного службовця, професійного журналіста, редактора благодійної газети « Правда козака …» та журналу « Полтавські запорожці », козацького громадського діяча, журналіста й письменника. Тому, з метою захисту особисто - немайнових прав просив зобов'язати відповідача публічно вибачитися перед ним у суді, спростувати через публікацію в газеті вигадані ним та опубліковані й поширені натяки в його адресу, що не відповідають дійсності та цинічно порочать його честь, людську гідність та громадську репутацію, а також стягнути з останнього та редакції газети « Сільське життя » в рівних частках моральну шкоду, яка виразилася в порушенні нормальних звичаїв його життя, різкому погіршенні стану здоров'я, яке є вкрай незадовільнім, в загальному розмірі 200 000 грн. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, надавши представництво своїх інтересів сотнику Служби козацького самоврядування Козацької громади Шишацького району - [PERSON] / а. с. 108, 125 /. Будучи допитаною в судовому засіданні [PERSON] позов свого довірителя підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на те, що, друкуючи статтю під загальною назвою « [INFO] » відповідач, реалізуючи своє право журналіста і редактора газети « Сільське життя », навмисно завдав шкоди [PERSON], посіявши в статті брехливу інформацію, добившись тим самим зганьблення його честі гідності та ділової репутації, порівнюючи його козацьку громадську діяльність з діяльністю іншої козацької організації, яка діє на території Шишацького району. Звертала увагу суду на те, що інформація висвітлена в третьому - шостому абзацах статті « [INFO] » та другому, четвертому, десятому - дванадцятому абзацах статті « [INFO] » є неправдивою, такою, що не відповідає дійсності та грубо порушує честь, гідність та ділову репутацію її довірителя, який все своє життя присвятив ідеї відродження та розбудови козацького народу, у зв'язку з чим з 2005 року являється Головний отаман Української козацької громади, козацької громади Полтавщини, а також почесним головою спілки літераторів, членом національної спілки письменників України, членом спілки журналістів, а від так просила зобов'язати відповідача публічно вибачитися перед останнім та спростувати неправдиву інформацію, шляхом опублікування спростування, компенсувавши, при цьому, моральну шкоду в загальному розмірі 200 000 грн. Відповідач [PERSON], який також представляє інтереси газети « Сільське життя » позов не визнав, вказавши, що реалізовуючи покладений на нього, як журналіста, обов'язок повідомляти інформацію та ідеї в тій чи іншій сфері суспільного життя району, що становить інтерес для громадськості, опублікував в періодичному виданні, де він являється редактором, свої суб'єктивні судження, тобто особисті погляди, щодо події які відбулися 23 червня 2013 року в с. Яреськи Шишацького району, не маючи, при цьому, на меті порушити честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], з яким, між тим, особисто не знайомий. Наголошував на тому, що в статті « [INFO] » з метою пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві та взаємовідносин між людьми, за допомогою застосування таких мовних засобів як сатири, гіпербол, алегорій, тощо висвітлені виключно його особисті погляди щодо критики та оцінки діяльності козацьких організацій в цілому, а не конкретних козацьких формувань, що, в свою чергу, є оціночними судженнями, які згідно чинного законодавства не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, у зв'язку з чим і відмовив [PERSON] у публікації його спростування. Факти, що стосуються особисто [PERSON] були взяті з офіційного друкованого видання - збірники « Білої книги Полтавської журналістики », де зібрано документи, думки фахівців, матеріали засобів масової інформації про стан свободи слова та свободи преси на Полтавщині у 1997 - 2003 роках, що є джерелом інформації для журналістів у розумінні Закону України « Про інформацію ». Тому, у задоволенні позову останнього просив відмовити. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши фактичні обставини справи, наявними у ній, належними та допустимими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до положень статей 3 і 28 Конституції України, честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, у зв'язку з чим кожен має право на повагу до його честі та гідності. Поряд із цим, статтями 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності і честі та на недоторканість своєї ділової репутації. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими, від так кожний може звернутися до суду з позовом про захист своєї честі, гідності та ділової репутації. За правилами ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною та такою, що не порушує особисті немайнові права фізичної особи, покладається на відповідача / презумпція добропорядності /. Проте, позивач повинен довести факти поширення такої інформації відповідачами, а також те, що внаслідок цього були порушені його особисті немайнові права. Як встановлено в ході розгляду справи, 23 червня 2013 року в с. Яреськи Шишацького району Полтавської області відбулися традиційні для Козацької громади Шишацького району щорічні Звітні збори, куди було запрошено й журналістів, зокрема, редактора районної газети « Сільське життя » - [PERSON] [INFO] року державним комунальним засобом масової інформації районною газетою « Сільське життя » у своєму номері [NUMBER] на четвертій сторінці розміщені суб'єктивні нотатки редактора газети [PERSON] під загальним заголовком « [INFO] », які складаються з двох окремих публікацій « [INFO] » та « [INFO] » . На виконання презумпції добропорядності, відповідачем були надані суду ряд прокламацій, які розповсюджувалися як особисто позивачем, так і його соратниками на Звітних зборах 23 червня 2013 року /а. с. 67 - 73/, інформація з яких й була покладена в основу його публікацій. Як пояснив відповідач, звання [PERSON], які використані в публікації « [INFO] » використанні з листівки « Структура козацького гвардійського корпусу Полтавщини Міжнародної академії козацтва », де останнього названо « Верховним отаманом » та « Головним отаманом козацької громади України » / а. с. 68 /. Про те, що на даних зборах розповсюджувалися прокламації не заперечували в судовому засіданні і свідки [PERSON]., [PERSON] та [PERSON], однак яка саме то була інформація їм не відомо. При цьому, свідок [PERSON] пояснив, що він особисто запрошував [PERSON], як журналіста, взяти участь у Звітних зборах, після яких надав йому відповідні інформаційні дані щодо діяльності Козацької громади Шишацького району, які достовірно висвітлені ним у публікації « [INFO] ». Між тим, свідки не заперечували й фактів публікації [PERSON] статей про позитивні сторони життєдіяльності Козацької громади Шишацького району, навіть, після видання, інформації, яка на разі є предметом спору. Разом з цим, суд критично відноситься до показань свідків в частині поширення [PERSON] неправдивої / негативної, поганої / інформації про діяльність козацької громади, активістами якої вони являються, оскільки це виключно їх точка зору та конкретне сприйняття опублікованого. Положеннями ст. 25 Закону України «Про друковані засоби масової інформації /пресу/ в Україні» застережено, що журналіст є творчим працівником, який професійно збирає, одержує, створює та займається підготовкою інформації для друку, а тому має право вільно користуватися та обирати у своїх публікаціях різномовні звороти, вживати гіперболи, алегорію, сатиру. Згідно п. 1. ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної оцінки, що зазначено Європейським судом, юрисдикція якого є обов'язковою з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав і основних свобод людини, в рішенні у справі Петера Міхаеля Лінгенса проти Австрії, де також звернуто увагу на те, що слід уважно розрізняти факти й оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009, № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За правилами ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які були вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності / на відміну від перевірки істинності фактів / і спростувати. З огляду на наведене та виходячи з детального аналізу публікації « [INFO] », суд приходить до висновку, що автор, висвітлюючи події, які відбулися на Звітних зборах Козацької громади Шишацького району, висловив власні суб'єктивні судження відносно діяльності козацьких організацій в цілому, їх вклад в розвиток району, що є узагальнюючим матеріалом, а допущені ним висловлювання, які відповідач відносить на власний рахунок, сприймаючи їх зміст виключно як власні образи, є його правом, як журналіста, вільно використовувати та обирати у своїх публікаціях різні мовні звороти, вживати гіперболи, алегорію, сатиру тощо, що є оціночними судженнями, які виключають наявність прямого умислу на поширення недостовірної інформації. Вирішуючи питання про поширення редактором газети « Сільське життя » [PERSON], нібито, недостовірної інформації стосовно приватного життя позивача, який є козацьким громадським діячем та активістом, суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872 - му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165/1998 / Парламентської Асамбелї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і / або / користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті / у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь - якій іншій галузі /. У статтях 3, 4, 6 декларації вказується, що оскільки політичні діячі або посадові особи, які обіймають публічні п осади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному, чи міжнародному рівнях , вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися « виставити » себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю та потенційно можуть зазнати гострої тат сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували чи виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються до прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. При цьому, використаний журналістом [PERSON] у третьому абзаці спірної публікації « [INFO] » вислів « свого часу одного з очильників козацтва « попросили піти » з високої обласної посади », що, на думку, позивача є нахабною брехнею про його роботу в облдержадміністрації, не є чітким твердженням підстав звільнення саме його з державної служби та є виключно конкретним сприйняттям останнього, тобто розуміння змісту фрази згідно власних суб'єктивних переконань. Таким чином, доводи позивача та його представника про те, що редакцією газети та автором статті порушено його немайнові права не знайшли свого підтвердження, а від так у задоволенні позову слід відмовити. Варто також зазначити, що обраний позивачем спосіб захисту, зокрема, вибачення не може бути застосований судом, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачений у ст.16, ст.277 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed