Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

17.12.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про стягнення боргу до відповідача [PERSON] 04.01.2021 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 25 лютого 2021 року. 17.02.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 25.02.2021 року позивачем надана відповідь на відзив. 25.02.2021 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 29.04.2021 року 29.04.2021 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 21.07.2021 року. 21.07.2021 року в судовому засіданні оголошена перерва до 02.08.2021 року. 02.08.2021 року в судовому засіданні оголошена перерва до 11.08.2021 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 11.08.2021 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача суму боргу 140 867.83 грн., з яких: 104 000.00 грн..- борг станом на 11.07.2017 року; 26 165 41 грн.,- інфляційне збільшення; 10 702.42 грн. - штрафні санкції. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті чоловіка їй стало відомо, що відповідач, [PERSON] , взяв в борг у [PERSON] , чотири тисячі доларів США (сто чотири тисячі грн., станом на липень 2017 року), що підтверджується відповідною розпискою від 11.07.2017 року. В зазначеній розписці відповідач зобов`язувався повернути кошти до 31.12.2017 року. 21.03.2020 року вона здійснила телефонний дзвінок до відповідача. З телефонної розмови їй стало відомо, що відповідач кошти її померлому чоловікові не повернув, заборгованості не заперечував та зазначив, що деталі зазначеної угоди розповість при особистій зустрічі. Проте впродовж півроку відповідач на зв`язок більше не виходив. 02.10.2020 року в порядку досудового регулювання спору нею складено та направлено поштою відповідачеві претензію, яку відповідач отримав 05.10.2020 року, проте відповіді на дану претензію не було надано. Грошові кошти відповідач не повернув, що й стало підставою звернення до суду. Позивач і представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково в сумі 400.00 доларів США. Також пояснили, що відповідач був добре знайомим з [PERSON] , відносини між ними були дружніми, вони неодноразово проходили курс реабілітаційного лікування як бувші учасники бойових дій на території Афганістану. Надавали одне одному допомогу та підтримували одне одного. Навесні 2017 року знайомий відповідача, [PERSON] , запропонував відповідачеві займався спільним бізнесом, та зібрати кошти в сумі 10 000.00 доларів США для подальшого розвитку бізнесу. Відповідач погодився на дану пропозицію. Потім влітку 2017 року [PERSON] , знову зустрівся з відповідачем та поросив у нього ще 5000.00 дол. США. В наявності у відповідача була лише 1 000.00 доларів США, тому він запропонував [PERSON] , звернутись до його друга [PERSON] , та стати останньому компаньйоном у їхньому бізнесі. 11.07.2007 року відповідач та [PERSON] ,. на приватному автомобілі під керуванням [PERSON] , прибули у м. Дніпро за місцем мешкання [PERSON] , обговорили умови бізнесу та відповідач і [PERSON] ,. передав [PERSON] ,. 5 000.00 доларів США.. Відповідач 1000 доларів США, а [PERSON] ,. 4000.00 доларів США. Відповідач фактично не отримував від [PERSON] , даних коштів. В подальшому бізнес у [PERSON] , розладився і він не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув ні відповідачу , ні [PERSON] , боргових коштів. Щоб не псувати відносин з [PERSON] , відповідач склав останньому розписку, яку [PERSON] , не хотів брати, але відчуваючи свою провину перед [PERSON] , відповідач непомітно поклав цю розписку до речей [PERSON] , яку згодом і знайшла позивачка. Але відповідач частинами віддавав борг і так як із [PERSON] ,. вони були друзями вони розписок про поверненні кошти не складали. А про складену розписку [PERSON] , говорив, що її не існує. Крім того він завозив до [PERSON] ,. мармур, який і залишився у домоволодінні останнього, таким чином відповідачем борг [PERSON] , був повернений майже повністю ще за його життя. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11.07.2017 року між покійним чоловіком позивачки [PERSON] ,. і відповідачем, [PERSON] , був укладений договір позики відповідно до якого [PERSON] , передав в борг відповідачу 4000.00 доларів США, що підтверджується розпискою. На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку від 11.07.2017 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі, оскільки відповідачем видана власноручна написана розписка на підтвердження укладення договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. За доводами позивача відповідач, [PERSON] , взяті на себе боргові зобов`язання не виконав та не повернув позивачу суму боргу у встановлений строк. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив що він був другом [PERSON] , проживав з ним по сусідству. Від [PERSON] , він знав про наявність боргу у відповідача [PERSON] , знав, що останній борг [PERSON] ,. не повернув і [PERSON] ,. за життя дуже нервувався з даного приводу. Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення боргу відповідачем суду не надано. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив, що [PERSON] , разом з [PERSON] , попросили його відвезти їх в м. Дніпро. Вони на в`їзді до міста заїхали до приватного сектора. З будинку до них вийшов господар, [PERSON] [PERSON] [PERSON] ,. і [PERSON] ,. обговорювали питання ведення бізнесу, а потім [PERSON] виніс грошові кошти близька 4000.00 доларі США та передав їх [PERSON] , а [PERSON] , написав йому розписку про отримання коштів. Проте суд критично ставиться до даних показань свідка, оскільки сам відповідач не заперечує, що розписку на суму 4000.00 дол. США писав саме він, а не [PERSON] . Тому якщо [PERSON] , і писав якусь розписку покійному [PERSON] , , то це була зовсім інша розписка, а не та, за якою між сторонами виник спір. Також суд критично оцінює пояснення відповідача, що грошові кошти у [PERSON] , отримував не він, а [PERSON] , для ведення бізнесу. Оскільки в дослідженій в судовому засіданні розписці зазначено, що грошові кошти в борг отримав саме відповідач. І в розписці не зазначено для яких цілей ці грошові кошти були надані. Крім того в судовому засіданні відповідач пояснював, що частину грошових коштів з даною розпискою він повернув [PERSON] , а також залишив у нього будівельні матеріали. Тобто відповідач визнавав наявність боргових зобов`язань перед [PERSON] . Як безпідставні суд оцінює і пояснення відповідача, що ним повернена частина коштів за даною розпискою, оскільки відповідач не зазначає, яка саме сума, коли і за яких обставин була повернена [PERSON] та будь-яких доказів на підтвердження часткового повернення боргу суду не надав. Також не надав доказів залишення у [PERSON] , мармуру, не підтвердив його кількість та вартість, і що даний матеріал відповідач передав [PERSON] , саме в рахунок погашення боргу за вищевказаною борговою розпискою. З чого суд приходить до висновку, що відповідачем взяті на себе зобов`язання перед [PERSON] ,. з повернення боргу за вищевказаною борговою розпискою є не виконаними. На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню. При цьому позивач наділена правом вимоги, оскільки відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 25.09.2020 року є спадкоємцем майна [PERSON] , тобто його правонаступником та до нею в силу ст. 1216, 1219 ЦК України, переходять права, які на час смерті існували у спадкодавця, [PERSON] . Вирішуючи питання про те, в якій валюті підлягає стягненню заборгованість суд виходить з наступного . У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Проте, згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача борг в національній валюті, а саме в гривні, за офіційним курсом, що існував на час передачі грошових коштів в борг. За даних обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача боргу в межах заявлених позовних вимог, а саме в розмірі 104 000.00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином суд вважає, що з відповідача на користь позивач підлягає стягненню і інфляційне збільшення в сумі 26 165.41 грн., та три відсотки річних в сумі 10 702.42 грн., які в позовній заяві вказані позивачем як штрафні санкції. Але згідно проведеного судом розрахунку дана сума відповідає саме розміру 3% річних, від суми боргу, розрахованої за період який минув з часу невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. З чого суд приходить до висновку. що дана сума також підлягає стягненню з в відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених судових витрат суд виходить з наступного. Позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий в сумі 1410.00 грн. Відповідач у справі є учасником бойових дій та інвалідом другої групи, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій № [NUMBER] від 27.05.2021 року. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» - Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю; Виходячи з вищевикладеного, оскільки відповідач звільнений від сплати удового збору, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору суд вважає за можливе покласти на позивача.

Outcome: approved