Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

18.03.2021 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 06.04.2021 року та 11.05.2021 року (а.с.104-119, 137-139, [PERSON] просить стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України моральної шкоди в розмірі 740000 грн. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 11.11.2014 року Красноармійським МВ ГУМС України в Донецькій області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №12014050410002653 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, за фактом неправомірних дій колишнього керівника ДП «ВК «Краснолиманська» [PERSON] , які призвели до стійкої неплатоспроможності державного підприємства. 15.01.2015 року Красноармійським МВ ГУМС України в Донецькій області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №12015050410000083 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, за фактом неправомірних дій колишнього керівника ДП «ВК «Краснолиманська» [PERSON] , якими завдано значних збитків державі. Постановами від 14.05.2015 року прокурором Донецької області здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях №12014050410002653 та №12015050410000083 було доручено слідчому управлінню прокуратури Донецької області. З цього часу й до завершення досудового розслідування у цих провадженнях органом досудового розслідування виступала прокуратура Донецької області в особі її структурного підрозділу - слідчого управління прокуратури Донецької області. 14.05.2015 року вказані кримінальні провадження об`єднано в одне провадження, якому присвоєно загальний №12014050410002653, згодом змінено кваліфікацію кримінальних правопорушень з ч.1 ст. 364 КК України на ч.5 ст.191 КК України. 16.10.2015 року, приблизно о 15.00 годині, в м. Полтава на автодорозі М03 «Київ-Харків- Довжанський» автомобіль під керуванням позивача було зупинено працівниками поліції, позивача затримано працівниками Служби безпеки України. Під час затримання працівниками СБУ був проведений особистий обшук позивача, в ході якого у нього вилучили посвідчення генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська», водійське посвідчення, грошові кошти у сумі 248,50 грн та наручний годинник «Реймонд Велл». Під час зупинення автомобіля в салоні, окрім позивача, знаходились його дружина та 2-річний син, всі разом вони прямували з м. Києва до м. Покровська Донецької області для відвідування його хворого батька. Причини затримання ані йому, ані його дружині не повідомлялись, будь-яких пояснень не надавалось аж до 22.00 години, доки до відділу поліції, куди його було доставлено, прибув слідчий органів прокуратури Донецької області. Його дружина увесь цей час знаходилась в автомобілі з малолітньою дитиною та була позбавлена можливості поспілкуватися з ним, працівники поліції та СБУ відмовлялися надавати їй будь-яку інформацію. В період часу з 23.05 до 23.57 години 16.10.2015 року слідчим прокуратури Донецької області позивачу було вручено письмове повідомлення про підозру в тому, що перебуваючи на посаді генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», являючись службовою особою, діючи умисно, розуміючи протиправність своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків від своєї протиправної діяльності для юридичної особи ДП «ВК «Краснолиманська», діючи з корисливих мотивів, а саме з метою одержання неправомірної вигоди для себе та інших не встановлених слідством осіб, за попередньою змовою із службовими особами ПП «Красноармійське автопідприємство» та ТОВ «Український Лізинговий фонд», він скоїв заволодіння майном ДП «ВК «Краснолиманська» на загальну суму 21 885 046,3 грн, що є особливо великим розміром, тобто вчинив злочин, передбачений ч.5 ст.191 КК України. На його неодноразові прохання допустити захисника та надати можливість поспілкуватись з ним йому було відмовлено. В ніч на 17.10.2015 року його етапом відвезли до ІТТ Краматорського МВ УМВС України в Донецькій області. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 17.10.2015 року позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 21 885 024 грн та поміщено до Артемівського слідчого ізолятора. 29.10.2015 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області ухвалу суду від 17.10.2015 року скасовано, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 2 000 000 грн та покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, щодо обмеження ряду його прав. Того ж дня за нього було внесено заставу в розмірі 2 000 000 грн та 30.10.2015 року звільнено зі слідчого ізолятора. Ухвалами Краматорського міського суду Донецької області від 19.10.2015 року та 21.10.2015 року було накладено арешт на майно позивача, зокрема, наручний годинник «Реймонд Велл», будинок, розташований за адресою: АР Крим, смт. Роздольне, вул. Гоголя, 44, та транспортний засіб NIEWIADOW державний номерний знак [NUMBER] , 2008 р.в. 30.03.2016 року позивачу вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у кримінальному провадженні №12014050410002653 на ч. 4 ст. 191 КК України, відповідно до якої він, перебуваючи на посаді Генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», діючи умисно, з корисливих мотивів та за попередньою змовою з невстановленими посадовими особами ПП «Красноармійське автопідприємство», достовірно знаючи, що тарифи по окремим автомобілям в актах здачі-приймання виконаних робіт на відповідають тарифам, встановленим в Додатку №2 до договору №05\\01-5 від 05.01.2012, затвердив 18 актів виконаних робіт, внаслідок чого ДП «ВК «Краснолиманська» зайво перерахувало ПП «Красноармійське автопідприємство» 184 430,39 грн. 15.04.2016 року до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області направлено обвинувальний акт, затверджений 13.04.2016 року прокуратурою Донецької області у кримінальному провадженні №12014050410002653, щодо вчинення позивачем злочину, передбаченого ч. 4 ст.191 КК України. 05.05.2016 року ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22.06.2016, вказаний обвинувальний акт повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України. 27.07.2016 року прокуратурою Донецької області затверджено новий обвинувальний акт, який 18.08.2016 року направлено до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12.09.2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27.10.2016 року, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12014050410002653 вдруге повернуто прокурору. Обвинувальний акт, затверджений прокуратурою Донецької області та направлений до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 21.03.2017 року, ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25.07.2017 року втретє було повернуто прокурору. Втім, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 15.11.2017 року ухвалу суду від 25.07.2017 року було скасовано та призначено новий розгляд обвинувального акту в суді першої інстанції. 23.02.2018 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області у кримінальному провадженні стосовно позивача було проведено підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд обвинувального акту. За період з лютого 2018 року по жовтень 2019 року судом проведено 21 судове засідання, а саме, 23.02.2018, 03.03.2018, 18.04.2018, 15.06.2018, 20.06.2018, 16.07.2018, 21.08.2018, 25.09.2018, 31.10.2018, 30.10.2018, 31.10.2018, 20.11.2018, 04.12.2018, 05.12.2018, 06.02.2019, 07.02.2019, 28.03.2019, 29.03.2018, 23.04.2019, 28.05.2019, 24.07.2019 та 28.10.2019. Ухвалою суду від 28.10.2019 року провадження у справі стосовно позивача було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення, скасовано накладений раніше арешт на належне йому майно та вирішено питання щодо повернення суми застави, внесеної на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області; ухвала набрала законної сили 05.11.2019 року. Позивач стверджує, що такими діями як незаконне затримання, незаконне проведення під час затримання особистого обшуку, незаконне взяття та тримання під вартою, незаконне обмеження прав внаслідок застосування запобіжного заходу - застави, незаконне накладення арешту на майно, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, довготривале перебування під слідством та судом, які мали місце в період з 16.10.2015 року по 05.11.2019 року, йому спричинено моральну шкоду, яка має бути відшкодована державою в особі Донецької обласної прокуратури, якою здійснювалось досудове розслідування та яка є органом, діями якого заподіяно шкоду, та в особі Державної казначейської служби, яка здійснює управління державними коштами, за рахунок Державного бюджету України. Моральна шкода також полягає в тому, що позивач з 2000 року по 2014 рік працював на ДП «ВК «Краснолиманська», де пройшов трудовий шлях від робочого до керівника підприємства, яке є найкрупнішим вугільним підприємством, на якому працюють мешканці міста, які знають його як особу, яка очолює підприємство, як чесного та порядного керівника. Інформацію про обвинувачення його у вчиненні злочину, про його затримання та обрання запобіжного заходу було розповсюджено у ЗМІ, як у місцевих, так і загальнодержавних, та в мережі Інтернет, з якою могли ознайомитися усі працівники очолюваного ним підприємства, на якому він працював усе життя та мав чесно зароблений авторитет, це його дуже турбувало та спричиняло моральні страждання, бо руйнувало раніше вибудувані соціальні зв`язки. Під слідством та судом він перебував протягом 4 років, увесь цей час не мав змоги забезпечити себе гідною роботою, був змушений змінити місце проживання та переїхати до м.Київа. Позивач зазначає, що розмір моральної шкоди має розраховуватись, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом - 6000 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом, а це 48 місяців, та має дорівнювати 144824 грн, проте, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності, характер та обсяг страждань, які йому довелося пережити протягом понад 4 років, рівень приниження його честі та гідності, ступінь знищення його авторитету та масштаб руйнації його соціальних зв`язків, паплюження доброго імені його родини, справедливим розміром відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством та судом вважає 250 000 грн. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди за інші, ніж неправомірне перебування під слідством та судом, порушення прав позивача, на його думку, має бути враховано, що під час його затримання та першого повідомлення про підозру йому не надавали можливості залучити захисника та мати з ним конфіденційну зустріч; за злочин, який він не вчинював, стосовно нього було обрано тримання під вартою з визначенням застави у непомірній для нього сумі в розмірі понад 21 млн.грн; він був обмежений у можливості спілкування з дружиною під час його затримання та неповідомлення їй підстав позбавлення його волі; у слідчому ізоляторі він перебував у негідних умовах; йому інкримінувалась значна сума завданої злочином шкоди; в кримінальне провадження були вплутані його батьки, з якими він разом нібито вчинював злочин; кожна така дія вчинювалась цинічно, підривала його віру у справедливість, викликала обурення та завдавала сильний душевний стрес. З урахуванням характеру та обсягу страждань, які він зазнавав під час вчинення кожного незаконного примусу, відшкодування моральної шкоди позивач визначає таке: за незаконне затримання 50 000 грн, незаконне взяття під варту та незаконне тримання під вартою у слідчому ізоляторі у період з 17.10.2015 по 30.10.2015 - 100 000 грн, незаконне проведення особистого обшуку - 10 000 грн, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень - 150 000 грн, незаконне накладення арешту на майно - 30 000 грн. Загальну суму моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, позивач оцінює в 590000 грн та просить її стягнути на свою користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст.19, ст. 274 ЦПК України (а.с.129). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі за наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги підтримує (а.с.174). Відповідач в особі Донецької обласної прокуратури надав відзив на позов, за яким позовні вимоги просить задовольнити частково, а саме, в частині відшкодування моральної шкоди за довготривале перебування позивача під слідством та судом і лише в межах встановленого ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розміру, який не може бути менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивач знаходився під слідством 4 роки 21 день (48,7 місяців), тобто право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло лише в розмірі 292 200 грн (48,7 х 6000 грн (мінімальна заробітна плата відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік, що діє на час розгляду справи). У задоволенні іншої частини позовних вимог, зокрема відшкодування шкоди за іншими підставами, відповідач просить відмовити, мотивуючи тим, що факти незаконного затримання, незаконного взяття та тримання під вартою, незаконного проведення обшуку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту місця не мали, адже такі процесуальні дії та рішення не скасовувалися та незаконними не визнавалися. Скасування арешту майна та запобіжного заходу ухвалою суду від 28.10.2019 також не є підставою для відшкодування шкоди, оскільки причиною такого скасування стало саме закриття кримінального провадження, а не незаконність таких процесуальних дій та рішень (а.с.145-147). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав позицію прокуратури, викладену у відзиві на позов (а.с.179). Відповідач в особі Державної казначейської служби України надав відзив на позов, за змістом якого позовні вимоги [PERSON] визнав частково, просив стягнувши на його користь 292 200 грн, в задоволенні іншої частини позову просив відмовити, зазначаючи, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральна шкода, у випадку її наявності, підлягає відшкодуванню саме за час перебування позивача під слідством, а це 4 роки 21 день (з 16.10.2015 року - дата затримання та повідомлення про підозру по 05.11.2019 року - дата набрання законної сили ухвалою суду про закриття провадження у справі), виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати (розмір якої діє на час розгляду справи та дорівнює 6000 грн відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік) за кожний місяць перебування під слідством і судом, та становить 292 200 грн (4 роки 21 день = 48 місяців 21 день = 48,7 місяців х 6000 грн). Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують необхідність та доцільність відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 740 000 грн, що перевищує законодавчо визначений мінімальний розмір такої шкоди на 447 800 грн. Оцінюючи розмір моральної шкоди, позивач, на думку відповідача, не виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, всі обставини, на які він посилається як на підставу для стягнення моральної шкоди у свідомо перевищеному розмірі, є надуманими та не доведеними належними і допустимими доказами (а.с.162-167). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, рішення просив прийняти на розсуд суду (а.с.169). Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх доводів, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, доходить наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №19-к/к від 14.02.2012 року [PERSON] з 14 лютого 2012 року призначений на посаду генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на умовах укладеного контракту (а.с.65-80). Відповідно до витягу з кримінального провадження №12014050410002653 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.11.2014 року внесено відомості за правовою кваліфікацією ч.1 ст. 364 КК України за фактом неправомірних дій колишнього керівника ДП «ВК «Краснолиманська» [PERSON] стосовно укладених ним угод, які призвели до стійкої неплатоспроможності державного підприємства (а.с.14). Відповідно до витягу з кримінального провадження №12015050410000083 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.01.2015 року внесено відомості за правовою кваліфікацією ч.1 ст.364 КК України за фактом неправомірних дій колишнього керівника та інших посадових осіб ДП «ВК «Краснолиманська», що призвели підприємство до стану фінансового краху, чим завдали значних збитків державі (а.с.15). 14.05.2015 року матеріали вказаних кримінальних проваджень об`єднано в одне провадження №12014050410002653, правову кваліфікацію кримінальних правопорушень змінено на ч. 5 ст. 191 КК України (а.с.16-17). 16.10.2015 року [PERSON] було затримано на підставі ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 15.10.2015, час затримання - 15.00 година, в присутності понятих проведено особистий обшук, під час якого виявлено та вилучено посвідчення генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» на ім`я [PERSON] , водійське посвідчення на ім`я [PERSON] , грошові кошти у сумі 248,50 грн. та наручний годинник «Реймонд Велл», про що складено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (а.с.18-20). 15.10.2015 року слідчим управлінням Прокуратури Донецької області у кримінальному провадженні №12014050410002653 складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України, від отримання якого [PERSON] відмовився, про що складено протокол про вручення повідомлення про підозру, фіксацію такого вручення або ознайомлення зі змістом повідомлення від 16.10.2015 року (а.с. 21-23). Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 17.10.2015 року до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - з 15.00 години 16.10.2015 року до 15.00 години 14.12.2015 року в Артемівському слідчому ізоляторі, визначено заставу в розмірі 17 968 мінімальних заробітних плат, що складає 21 885 024 грн (а.с.24-25). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29.10.2015 року ухвалу слідчого судді від 17.10.2015 року скасовано, застосовано відносно [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Артемівському слідчому ізоляторі строком 60 днів з моменту затримання до 14.12.2015 року, визначено заставу у розмірі 2 000 000 грн (а.с.26-28), яка в означеному розмірі відповідно до платіжного доручення №87074 від 29.10.2015року була внесена на рахунок Апеляційного суду Донецької області платником [PERSON] (а.с.29). Відповідно до довідки Артемівської УВП [PERSON] утримувався в установі Державної Пенітенціарної служби України з 16.10.2015 року по 30.10.2015 року, звільнений на підставі ст. 20 Закону України «Про попереднє ув`язнення» у зв`язку з внесенням застави, визначеної ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29.10.2015 року, у розмірі 2 000 000 грн (а.с.30). Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 19.10.2015 року в рамках кримінального провадження №12014050410002653 від 11.11.2014 року накладено арешт на наручний годинник «Реймонд Велл», який був вилучений під час затримання [PERSON] (а.с.31-32). Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 21.10.2015 року в рамках кримінального провадження №12014050410002653 від 11.11.2014 року накладено арешт на майно, яке належить [PERSON] , а саме, будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1758804), та транспортний засіб NIEWIADOW B6119M4, державний номерний знак [NUMBER] , двигун [NUMBER] , кузов [NUMBER] , шасі [NUMBER] , 2008 року випуску, сірий (а.с.33-35). 01.04.2016 року [PERSON] повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №12014050410002653 на ч.4 ст.191 КК України, повідомлення складено слідчим управлінням Прокуратури Донецької області 30.03.2016 року (а. с. 36-41). 13.04.2016 року прокуратурою Донецької області складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12014050410002653 від 11.11.2014 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України (а. с. 42-44). Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05.05.2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22.06.2016 року, вказаний обвинувальний акт повернуто прокурору для приведення у відповідність з вимогами закону, запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 2 000 000 грн. залишено без змін (а.с.45-46). 27.07.2016 року прокуратурою Донецької області у кримінальному провадженні №12014050410002653 від 11.11.2014 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, складено та затверджено новий обвинувальний акт (а.с. 47-49). Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12.09.2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27.10.2016 року, вказаний обвинувальний акт повернуто прокурору для приведення його у відповідність з вимогами закону, запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 2 000 000 грн. залишено без змін (а.с.50-53). Обвинувальний акт, складений та затверджений прокуратурою Донецької області 27.07.2016 року, та повторно направлений до суду 21.03.2017 року, ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25.07.2017 року повернуто прокурору для приведення його у відповідність з вимогами закону, запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 2 000 000 грн. залишено без змін (а.с.57-58). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 15.11.2017 року ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25.07.2017 року скасовано, призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції (а.с.61). Ухвалою суду від 28.10.2019 року кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч. 4 ст. 191 КК України закрито у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, скасовано арешт майна, накладений ухвалами Краматорського міського суду Донецької області від 19.10.2015 року та 21.10.2015 року, вирішено питання про повернення заставодавцю суми грошової застави, внесеної на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області в розмірі 2 000 000 грн (а.с.62-63). Ухвала набрала законної сили 05.11.2019 року. Відповідно до ст.ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ч.2 ст.11 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч.3 ст.16 ЦК України). Позивач звертається до суду з вимогою відшкодування моральної шкоди, завданої діями органу досудового розслідування внаслідок незаконного затримання, незаконного проведення під час затримання особистого обшуку, незаконного взяття та тримання під вартою, незаконного обмеження прав внаслідок застосування запобіжного заходу - застави, незаконного накладення арешту на майно, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, довготривале перебування під слідством та судом. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст.89 ЦПК України). Суд надає оцінку викладеним позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог обставинам, а також доводам (запереченням), наведеним відповідачем в особі Донецької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України у відзивах на позов, з позиції слушності аргументів, належності і достатності доказів та приписів норм права, що підлягають застосуванню до спірних відносин сторін. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Частиною 7 статті 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом. Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994 (далі - Закон №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до ч.2 ст.1 вказаного Закону у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із положеннями Закону №266/94-ВР: - право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п.2 ч.1 ст.2 Закону); - громадянинові відшкодовується моральна шкода (п.5 ч.1 ст.3 Закону); - відшкодування шкоди у випадках, передбачених зокрема, пунктом 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч.1 ст.4 Закону). Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі, компенсацію моральної шкоди. Вказані правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року (справа № 383/596/15). Заявлені позивачем вимоги відшкодування моральної шкоди, факт завдання якої через незаконне затримання, незаконне проведення під час затримання особистого обшуку, незаконне взяття та тримання під вартою, незаконне обмеження прав внаслідок застосування запобіжного заходу - застави, незаконне накладення арешту на майно, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, довготривале перебування під слідством та судом презюмується законодавством, підлягають частковому задоволенню. Згідно з правовою нормою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Матеріалами справи встановлено, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону №266/94-ВР, оскільки кримінальне провадження за його обвинуваченням було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. За змістом ст. 13 Закону №266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством; відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (п.п.2, 3). Наведена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Законом не встановлено граничний розмір такої шкоди. Суд визначає мінімальну суму грошової компенсації моральної шкоди з урахуванням ч. 3 ст. 13 вказаного Закону. Притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (п. 14 ч.1 ст. 3 КПК України); вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано (ч.1 ст. 532 КПК України). Суд визначає період відшкодування моральної шкоди з дня затримання та повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання ухвалою суду про закриття кримінального провадження законної сили, тобто в даному випадку з 16.10.2015 року по 05.11.2019 року, тобто 48 місяців 21 день (48,7 місяців). Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діє на час розгляду справи (п.9). Також, в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року (справа № 214/1543/15-ц) зазначено, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» мінімальна заробітна плата в місячному розмірі на 2021 рік з 01 січня установлена на рівні 6000 грн. За таких обставин, мінімальний розмір моральної шкоди, на відшкодування якої позивач має безумовне право в силу ст.13 Закону №266/94-ВР складає 292 200 грн (48,7 місяців х 6000 грн). Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду. В постанові Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) викладено правовий висновок, за яким при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини: - оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення по справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 року); - порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (рішення по справі «Савула проти України» від 10.12.2009 року); - достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права, справедлива сатисфакція потерпілій стороні (рішення по справі «Войтенко проти України» від 29.06.2004 року). Розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідатиме справедливій сатисфакції за незаконне кримінальне переслідування позивача правоохоронними органами, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, стану здоров`я потерпілого (позивача), тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. До складу моральної шкоди, присудження компенсації якої заявлено, - [PERSON] включено і зниження престижу, поставлення під сумнів ділової репутації з причини розповсюдження інформації про порушену відносно нього кримінальну справу. З такими аргументами суд частково погоджується. Суд, надаючи сукупну оцінку вищевказаним доказам приходить до висновку, що об`єктивно принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] . Так, по роду професійної діяльності [PERSON] як на теперішній час так і на момент подій незаконного притягнення до кримінальної відповідальності спілкується з великим колом осіб. Через розголошення інформації про його затримання та притягнення до кримінальної відповідальності у суспільстві позивачу доводилося відповідати на питання щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, виправдовуватись, пояснювати ситуацію, доказувати невинуватість. Обґрунтовуючи моральну шкоду за час перебування під судом в період розгляду кримінального провадження, [PERSON] просив врахувати, що лише в Красноармійському міськрайонному суді Донецької області прийняв участь в 21 судовому засіданні (підтверджено довідкою суду), що призводило до душевного хвилювання, додаткового психічного та психологічного навантаження, необхідності докладати додаткових зусиль для розуміння ходу судового розгляду та відновлення душевної рівноваги після їх закінчення. Знаходження в постійному стресовому стані вимагало від позивача додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, - моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави (Мельниченко проти України); деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства»); в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації (рішення у справах «Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії»). Суд, приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, зниження престижу, поставлення під сумнів ділової репутації, а також вимоги розумності, виваженості і справедливості, - вважає необхідним задовольнити вимоги [PERSON] щодо компенсації моральної шкоди грошовою сумою у розмірі 292200,00 гривень. Суд, розглянувши спірні відносини сторін по суті, ухвалюючи рішення про присудження відшкодування позивачеві моральної шкоди, зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених, зокрема, п.1 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до п.п.1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 року №215, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство), яке відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Такий спосіб виконання рішення підлягає зазначенню в резолютивній частині рішення. Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення має бути зазначено про розподіл судових витрат. Судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду не справляється відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір». На підставі ст. ст. 56, 59 Конституції України; ст. ст. 2, 15, 16, 23, 170, 1167, 1174, 1176 ЦК України; ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 2, п. п. 4, 5 ст. 3, ст. ст. 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України; ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; п. п. 13, 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказами Мінюсту України № 6/5 від 04.03.1996 року, Генеральної прокуратури України № 3 від 04.03.1996 року, Мінфіну України № 41 від 04.03.1996 року; п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13.04.2011 року; п. п. 9, 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.2005 року;

Outcome: partial