Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

18 березня 2021 року до суду надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Веселинівської селищної ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання в порядку спадкування за законом права на земельну частку (пай). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] в с. Новосвітлівка Веселинівського району Миколаївської області померла його мати - [PERSON] , 1927 року народження. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої відповідно до ст. 1218 ЦК України увійшли всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Він прийняв спадщину після смерті своєї матері у порядку ст. 549 ЦК УРСР, як такий, що вступив в управління та володіння спадковим майно, розпорядився належним матері майном. 24 липня 2020 року позивач звернувся до Веселинівської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, зокрема, земельної частки (паю) після смерті матері, однак завідувач Другої Вознесенської державної нотаріальної контори - в.о. завідувача Веселинівської державної нотаріальної контори Онищенко Л.В. перевіривши наявні у позивача документи, рекомендувала йому звернутися до суду для вирішення питання спадкування земельної частки (паю), що належала [PERSON] . Нотаріус зазначила, що з аналізу поданих позивачем документів встановлено, що він є спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері [PERSON] згідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року. Ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Але з аналізу поданих документів неможливо встановити факт прийняття позивачем спадщини після смерті матері [PERSON] . Питання встановлення факту можливе підтвердити в судовому порядку. Крім того, нотаріусом зауважено, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, а саме сертифікат на право на земельну частку (пай), тому на підставі п.4.14, 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України неможливо видати свідоцтво про право на спадщину на право на земельну частку (пай). Одночасно йому було рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання. В зв`язку з цим, він звернувся до суду за захистом своїх спадкових прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але до суду надав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі представника відповідача. Заслухавши вступне слово позивача [PERSON] та представника позивача [PERSON] , з урахуванням заяви представника відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] в с. Новосвітлівка Веселинівського району Миколаївської області померла мати позивача - [PERSON] , 1927 року народження. На момент відкриття спадщини у померлої було двоє дітей та чоловік: - син [PERSON] , [INFO] (фактично прийняв спадщину), - син [PERSON] , [INFO] (спадщину не приймав, проживає в м. Миколаєві), - син [PERSON] , який помер [INFO] . - чоловік [PERSON] , [INFO] , з яким померла перебувала у зареєстрованому шлюбі, останній помер до смерті дружини, а саме - [INFO] . За життя [PERSON] заповіту не склала. На момент смерті [PERSON] , 1927 року народження, постійно проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] , за адресою проживала одна - таку інформацію надає Новосвітлівська сільська рада Веселинівського району Миколаївської області від 07.07.2020 року. Проте як вбачається з акту від 26 вересня 2020 року, складеного за участю депутата Новосвітлівської сільської ради Савчука Володимира Вікторовича, в присутності [PERSON] та свідків [PERSON] , 1949 року народження, сусідки покійної [PERSON] , та [PERSON] , колишньої дружини [PERSON] , - померла [PERSON] до дня своєї смерті проживала за адресою: [ADDRESS] . Організував та провів поховання [PERSON] її син - [PERSON] , 1958 року народження. Так само він організував та провів обід на сороковий день від смерті [PERSON] . [PERSON] на момент своєї смерті проживала одна, так як її чоловік помер раніше неї. Після її смерті майном, що залишилось у будинку, в якому проживала та який належав [PERSON] , розпорядився її син [PERSON] . Він забрав до себе додому (за адресою: [ADDRESS] ) особисті речі померлої матері, меблі (дивани, сервант, тощо), посуд (казани, кастрюлі та інше кухонне начиння), шерстяні доріжки, побутові предмети (електродуховку, газ плиту, швейну машинку, пральну машинку). В період часу від дня смерті [PERSON] з вересня 1994 року по 1996 рік у будинку ніхто не проживав. Однак, [PERSON] доглядав за будинком, здійснював поточний ремонт, обробляв город: засаджував суданкою та збирав врожай. В 1996 року з дозволу [PERSON] в будинку, належному матері, та в управління яким він фактично вступив, заселилився та почав там проживати його брат [PERSON] , який помер [INFO] , останній там проживав з 1996 року і до дня своєї смерті. За період з вересня 1994 року і до цього часу [PERSON] обробляє город за адресою: [ADDRESS] , вирощує суданку, картоплю, цибулю та іншу городину, збирає врожай. За час проживання в будинку його брата [PERSON] , останній з дозволу [PERSON] обробляв виділену братом частину городу. На момент смерті [PERSON] залишилось підсобне господарство: кури у кількості 10 голів, та 1 корова. [PERSON] розпорядився підсобним господарством, використавши м`ясо птиці та худоби під час готування обідів на похорони та на сороковини матері . Крім того, брат позивача (син померлої [PERSON] ) [PERSON] у нотаріально посвідчені заяві від 13.12.2019 року підтвердив, що спадщину, яка залишилась після смерті матері [PERSON] , він не прийняв і вважає єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є її син - [PERSON] . Отже, позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері у порядку ст. 549 ЦК УРСР, як такий, що вступив в управління та володіння спадковим майно, розпорядився належним матері майном. Мати позивача [PERSON] була членом КСП «Новосвітлівське» Веселинівського району Миколаївської області та відповідно до інформації Відділу у Веселинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 07.07.2020 року за вих. № 124/108-20 [PERSON] була включена до списку осіб (померлі), які мають право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Новосвітлівське» за № 6. У зв`язку зі смертю гр. [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) не виписувався. Таким чином, в ході паювання по КСП «Новосвітлівське» [PERSON] набула право на земельну частку (пай), однак отримати сертифікат на право на земельну частку (пай) не встигла, так як померла [INFO] , при тому, що розміри, вартість земельних часток (паїв) були затверджені в 1997 році. Так, згідно з розпорядженням голови Веселинівської райдержадміністрації від 25 квітня 1997 року № 191-р було затверджено розрахунки вартості і розмірів в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) членів КСП «Новосвітлівське». Відповідно до листа Відділу у Веселинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 25 вересня 2020 року за вих. № 0-14-0.202-173/108-20, розмір середньої частки (паю) по колишньому КСП «Новосвітлівське» Новосвітлівської сілької ради Веселинівського району Миколаївської області складає 9,47 умовних кадастрових гектарів та вартістю 27 935,67 грн. 24 липня 2020 року позивач звернувся до Веселинівської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, зокрема, земельної частки (паю) після смерті матері, однак завідувач Другої Вознесенської державної нотаріальної контори - в.о. завідувача Веселинівської державної нотаріальної контори Онищенко Л.В., перевіривши наявні у позивача документи, рекомендувала йому звернутися до суду для вирішення питання спадкування земельної частки (паю), що належала [PERSON] . Нотаріус зазначила, що з аналізу поданих позивачем документів встановлено, що він є спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері [PERSON] згідно зі ст. 529 ЦК УРСР 1963 року. Ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Але з аналізу поданих документів неможливо встановити факт прийняття позивачем спадщини після смерті матері [PERSON] . Питання встановлення факту можливе підтвердити в судовому порядку. Крім того, нотаріусом зауважено, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, а саме сертифікат на право на земельну частку (пай), тому на підставі п.4.14, 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України неможливо видати свідоцтво про право на спадщину на право на земельну частку (пай). Так як не доведено документально факт прийняття спадщини після смерті матері позивачем та у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну частку (пай) позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері, а тому змушений захищати свої спадкові права в судовому порядку. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки [PERSON] померла раніше 1 січня 2004 року при вирішенні спадкових відносин необхідно керуватися нормами чинного на той час законодавства, а саме нормами Цивільного кодексу УРСР. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно з ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини та втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції N 20/5 від 03.03.2004, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним но таріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Частинами 1 ст. 1297 та ст. 1298 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до абз. 3 п. 1 Указу Президента України № 720/95 від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», (надалі - Указ), паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Пунктом 2 Указу встановлено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначає, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до Державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства, тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку пай), суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного Кодексу України 1990 року; Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. Виходячи з аналізу вказаних норм законодавства, моментом набуття права на земельну частку законодавством є момент видачі колективному сільськогосподарському підприємству Державного акту на право колективної власності на землю та включення члена цього колективного сільськогосподарського підприємства до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Згідно з розрахунку вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах Новосвітлівського сільськогосподарського підприємства пайовиків, затвердженого розпорядженням Веселинівської РДА від 25 квітня 1997 року № 191-р., номер і дата реєстрації Державного акта на право колективної власності на землю - серія МК № 004, який зареєстровано за № 249 31.08.1994 року Веселинівською районною Радою Народних депутатів. [PERSON] набула право на земельну частку (пай) як член КСП «Новосвітлівське» до своєї смерті і, враховуючи вимоги вищезазначених правових норм, до її сина (позивача) перейшли всі права, належні їй на момент відкриття спадщини, в тому числі і на земельну частку (пай). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернути ся до суду за захистом свого порушеного права, одним із способів якого може бути визнання права. Можливість набуття права на земельну частку (пай) на підставі рішення суду прямо передбачена ст. 2 Закону України «Про порядок виділення натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Оскільки позивач прийняв спадщину, то спадщина належить йому з часу її відкриття. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що позивач прийняв спадщину у встановленому законом порядку, та що його право на спадщину ніким не оспорюється, то суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного.

Outcome: approved