Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

18 березня 2015 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № R53700247430B від 27.04.2012 року в розмірі 96 271 грн. 57 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 квітня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого він отримав в позивача кредит в розмірі 100 000 грн. зі сплатою 31 % річних до 27 квітня 2016 року, та зобовязався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Внаслідок порушення графіку сплати коштів станом на день подачі позову до суду за відповідачем наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями у сумі 96 271 грн. 57 коп. 19 листопада 2015 року позивач надіслав до суду заяву про зміну позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 18.09.2015 року в розмірі 135 473 грн. 59 коп., яка складається з: поточна заборгованість за кредитом 26 119 грн. 51 коп., заборгованість за простроченим кредитом 34 652 грн. 31 коп., інфляційні втрати 12 129 грн. 13 коп., 3% річних 735 грн. 08 коп., прострочена заборгованість за відсотками 5 946 грн. 73 коп., заборгованість за відсотками 1 128 грн. 12 коп., 3% річних 130 грн. 21 коп., пеня 52 638 грн. 32 коп. 01 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до публічного акціонерного товариства «ВТБ банк» про визнання кредитного договору недійсним з моменту його укладення та стягнення грошових коштів у розмірі 21 243 грн. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні спірного кредитного договору було порушено вимоги законодавства про захист прав споживачі, зокрема, ст. 1, 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», крім того, укладений кредитний договір не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, зокрема вимогам ст. 203 ЦК України. Ухвалою від 01 грудня 2016 року зустрічний позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення коштів прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та обєднано з первісним позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 25 грудня 2015 року позивачем подана заява про зміну позовних вимог, де позивач просить стягнути з відповідача 135 743,58 грн. заборгованості за кредитним договором № R53700247430B від 27.04.2012 року, яка складається з: поточна заборгованість за кредитом 26 119 грн. 51 коп., заборгованість за простроченим кредитом 34 652 грн. 31 коп., інфляційні втрати 12 129 грн. 13 коп., 3% річних 735 грн. 08 коп., прострочена заборгованість за відсотками 5 946 грн. 73 коп., заборгованість за відсотками 1 128 грн. 12 коп., 3% річних 130 грн. 21 коп., інфляційні втрати 2 264 грн. 18 коп., пеня 52 638 грн. 32 коп. Представник позивача ПАТ «ВТБ Банк» в судове засідання не з'являвся, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та не заперечив проти прийняття заочного рішення. Вимоги зустрічного позову заперечив з мотивів наведених в письмових заперечення від 25.12.2015 року. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову визнав, оскільки вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Вимоги зустрічного позову підтримав з мотивів наведених в ньому. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу усунення порушеного права позивача на належне виконання умов кредитного договору, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 27 квітня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № R53700247430В (а.с.10-13), за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в сумі 100 000 грн. та зобовязався повернути його до 27 квітня 2016 року. Умовами п.3.3 кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 31% річних за час фактичного користування кредитом. Пунктом 3.4 визначено спосіб повернення кредиту та процентів, а саме: щомісячно, відповідно Графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг. Дата платежів 28 число кожного місяця (п.3.5 договору). Кредитні кошти надавались на споживчі потреби (п.2.1 договору). Згідно п. 3.9 кредитного договору кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Днем видачі кредиту вважається день безготівкового перерахування коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з п. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так, позивач свої обовязки за кредитним договором виконав та надав відповідачу кредит. Кредитні кошти були надані позивачем відповідачу шляхом безготівкового перерахунку на картковий рахунок 27.04.2012 року в сумі 100 000 грн., що підтверджується копією заяви [PERSON] про перерахування кредитних коштів та копією меморіального ордеру (а.с.17,18). Незважаючи на умови кредитного договору та взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач допускав істотні порушення умов договору., а саме: вчасно не сплачував тіло кредиту та відсотки. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Згідно п. 5.2.1 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди у випадках передбачених договором або чинним законодавством України. Відповідно до п. 5.2.2 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення або у інші строки передбачені умовами цього договору. Позичальник зобовязаний здійснити дострокове повернення кредиту у випадках передбачених п. 5.2.1 цього договору протягом 30 календарних днів з дати відправлення банком відповідної вимоги. Таким чином, в результаті порушення умов кредитного договору щодо строків сплати процентів за користування кредитом та сплати тіла кредиту у банку виникло право вимоги щодо повернення позичальником в повному обсязі заборгованості по кредиту та нарахованих відсотках. Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно умов договору, позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочки. Позивачем станом на 18.09.2015 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором № R53700247430B від 27.04.2012 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача за кредитними зобов'язаннями в розмірі 120 484 грн. 99 коп. (сто двадцять тисяч чотириста вісімдесят чотири гривні 99 коп.), з яких: поточна заборгованість за кредитом 26 119 грн. 51 коп., заборгованість за простроченим кредитом 34 652 грн. 31 коп., прострочена заборгованість за відсотками 5 946 грн. 73 коп., заборгованість за відсотками 1 128 грн. 12 коп., пеня 52 638 грн. 32 коп. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором представником відповідача не представлено суду. В судовому засіданні 02 березня 2016 року представник відповідача вказав, що він не знає думки свого довірителя з приводу призначення експертизи. На запитання суду чи у нього його клопотання з даного приводу, представник відповідача відповів що клопотань не має. Отже, суд пришов до висновку, що вимоги в частині стягнення стягнення заборгованості за кредитом та відсотками, а також стягнення пені підлягають до задоволення. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, то суд прийшов до висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. У спірному кредитному договорі передбачено розмір відсотків річних, а також передбачена відповідальність у вигляді пені за невчасне повернення грошових коштів. А тому підстав застосовувати ч. 2 ст. 625 ЦК України не має, оскільки у випадку її застосування матиме місце подвійна відповідальність позичальника за невиконання умов кредитного договору. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Що стосується вимог зустрічного позову, то суд виходить з наступного. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кредит був наданий позивачу на споживчі потреби (п.2.1 Договору). Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закон України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається представник відповідача, як на правове обґрунтування позовної вимоги, та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ України від 10.05.2007 року №168 зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту. Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представника позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків позивача є надуманими, а його посилання на положення ч.5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача, і, як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими. Так, п. 3.12 кредитного договору передбачено, що підписанням цього договору позичальник підтверджєу, що він перед укладенням цього договору письмово ознайомлений з інформацією про особу та місцезнаходження банку, про умови кредитування та умови договору забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Крім того, п. 3.13 кредитного договору передбачено, що у рамках цього договору позичальнику надаються банківські та супутні послуги, які сплачуються позичальником відповідно до детального розпису, який міститься в графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідачем чи його представником не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше позивач був ініціатором укладення кредитного договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач надав відповідачу кошти, а відповідач їх отримав; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, кредитний договір № R53700247430B від 27.04.2012 року відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до відповідача, оскільки при підписанні договору відповідач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права. Немає підстав вважати, що положення договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст. 1, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 16, 20, 203, 204, 215, 526, 527, 530, 610, 612, 625, 628, 1048, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: partial