Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

19.04.2017 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради, про встановлення місця проживання дітей. Свої позовні вимоги [PERSON] обгрунтовує тим, що 15.09.2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Червонозаводського районного управління юстиції м. Харкова між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу подружжя має двох спільних дітей, сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Але у зв'язку з розлученням, між нею та позивачем виникли неприязні стосунки, ініціатором чого був відповідач, також на теперішній час він поводить себе агресивно по відношенню до неї та по відношенню до її батьків. Дітей налаштовує на негативне відношення до матері. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти повного задоволення позовних вимог. Третя особа, представник Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради, у судове засідання не з'явився, надав до суду висновок та заяву в якій позовні вимоги підтримали та просили слухати справу без їх участі. Суд, дослідивши доводи позивача та його представника, представника відповідача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено матеріалами справи та ніким не заперечувалось у судовому засіданні, 15.09.2006 року позивач [PERSON] та відповідач, [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Червонозаводського районного управління юстиції м. Харкова. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.17 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], рішення набрало законної сили 13.03.2017 року. (а.с. 9) Від шлюбу сторони мають двох дітей, сина [PERSON],[INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с. 10-13) Та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.03.2013 року.(а.с.14) Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сім'ї, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 15) Той факт, що [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов'язки також підтверджується позитивною Характеристикою з Харківської загальноосвітньої шкоди І ступеня №176 відносно [PERSON], в якій вказано, що саме [PERSON] відповідально ставиться до виховання дитини, бере участь у громадському житті класа та школи. (а.с. 18) Та наданою копією Характеристики довідки від 30.03.2017 року від КЗ «Дошкільний навчальний заклад «Яслі-садок»№200 комбінованого типу Харківської міської ради, в якій [PERSON] позитивно характеризується, також вказано, що саме завдяки турботі та вихованню [PERSON] [PERSON] має спокійну та доброзичливу обстановку у родині. А батько, [PERSON] ніколи не приймав участі у вихованні дитини.(а.с. 19) Відповідно до акту обстеження умов проживання сім'ї [PERSON] №93 від 14.07.2017 року встановлено, що в квартирі, в якій проживає [PERSON], створені необхідні умови для проживання малолітніх дітей (а.с. 60). Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку від 19.08.2017 року №486 про визначення місця проживання малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] наданого Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради, в інтересах дитини Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом з матір'ю, [PERSON]. (а.с.57-59) Частиною 1, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України, викладених у п. 24 постанови Пленуму від 12 червня 1998 року №16 «Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишаються діти, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей та турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей з матір'ю підлягають до задоволення, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дітям належні умови для виховання та розвитку. Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Дана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду України від 01.03.2017 року 6-152цс17. Суд установив, що відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААВ №631896, [PERSON] є інвалідом ІІ групи з 01 серпня 2015 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial