Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

19.04.2018 року позивач, в особі представника, адвоката [PERSON], звернулась до суду із позовом до [PERSON]про поділ спільного майна подружжя. Вимоги позивача мотивовано тим, що за рішенням суду від 27.10.2015 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано. Під час спільного проживання в шлюбі подружжям набуто майно, квартиру [ADDRESS]. Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 26.10.2004 р. відповідач придбав вказану квартиру та згідно правовстановлюючих документів він зазначений одноосібним власником житлового будинку, проте квартира була придбана на спільні кошти подружжя під час шлюбу, а тому, на думку позивача, є спільною сумісною власністю подружжя. Взаємної згоди щодо поділу майна придбаного за час спільного проживання з відповідачем позивач не отримувала, що змусило її звернутись до суду з даним позовом. Враховуючи викладене, позивач просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. В судове засідання сторони не зявилися. Від представника\~позивача, адвоката [PERSON], до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність її довірительки. Проти заочного розгляду справи сторона позивача не заперечила. Повідомлений належним\~чином про\~місце,\~дату та\~час розгляду\~справи відповідач\~ [PERSON], в судове засідання не зявився. На адресу суду надійшла фотокопія його заяви про можливість розгляду справи без його участі. Крім того за змістом заяви [PERSON] позовні вимоги визнав повністю. При заних обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними документами. Обґрунтованість заявлених вимог підтверджується зібраними у справі доказами. Так, розглянувши матеріали справи, судом встановлено: Згідно копії рішення суду від 27.10.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За рішенням - [PERSON] (у шлюбі - [PERSON]) [PERSON], 30.11.1979 р.н, та відповідач - [PERSON], [INFO], зареєстрували свій шлюб 23.04.1999 року, у Відділі РАГС м. Вугледар Донецької області (актовий запис № 30, свідоцтво про одруження І-НО № 042942) (а.с. 8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачеві, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 26.10.2004 року, нотаріальний номер 2372 (а.с. 11-13). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані у [INFO], про що свідчить довідка від 17.04.2018 року, № 228 (а.с. 10) Отже, фактично квартира придбана відповідачем в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, що сторонами справи не заперечено. Ринкова вартість квартири [ADDRESS], згідно звіту незалежної оцінки на даний час становить 185744,00 грн. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що сторони з 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано 27.10.2015 року. Інформації стосовно дітей та інших членів сімї сторонами не надано. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, позовні вимоги є доведеними та не запереченими відповідачем, а тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, ст. ст. 60, 70 СК України,

Outcome: approved