Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

19.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Галич-Авто» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, зобов'язання вчинити дії та про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 16.05.1988 року до 31.03.2015 року [PERSON] працювала на посаді бухгалтера у ПАТ «Галич-Авто». В день звільнення всі належні до виплати суми їй виплачені не були. Тому [PERSON] просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 10833 грн. 21 коп., а також відшкодувати моральну шкоду, яку вона оцінює в 10000 грн. Крім того, [PERSON] просить зобов'язати ПАТ «Галич-Авто» нарахувати та виплатити їй компенсацію за всі дні невикористаної нею щорічної відпустки. 03.09.2015 року розмір позовних вимог було збільшено з 10833 грн. 21 коп. середнього заробітку на 12036 грн. 90 коп., а розмір моральної шкоди з 10000 грн. на 11250 грн. 08.09.2015 року розмір позовних вимог було зменшено з 12036 грн. 90 коп. середнього заробітку на 11977 грн. 86 коп. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити в повному обсязі. При цьому позивачка та її представник посилалися на те, що при звільненні відповідач повинен був виплатити позивачці всі належні суми. Незважаючи на наявність судового наказу, відповідач не виплачує заборгованості. Тому, на думку позивачки та її представника, є всі підстави для стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що виплатити належні суми позивачці немає можливості, оскільки на рахунки товариства накладено арешт. Також представник відповідача посилався на те, що нарахувати компенсацію за не використані дні відпустки було обов'язком позивачки. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачкою не надано доказів наявності у неї моральної шкоди. Тому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, Заслухавши позивачку, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем та була звільнена наказом № 24-к від 31.03.2015 року за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Всі належні до виплати суми при звільненні позивачці в порушення вимог ст. 116 КЗпП України виплачені не були, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 7597 грн. 02 коп. 25.06.2015 року Сихівським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі у вищезазначеному розмірі. Таким чином, відповідачем при звільненні позивачки було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України щодо виплати належних їй сум. В судовому засіданні встановлено, що на день розгляду позову вказана заборгованість відповідачем позивачці не виплачена. Вказаний факт визнаний сторонами та ними не оспорюється. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обов'язку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. В якості відсутності вини товариства у розрахунку з позивачкою представник відповідача зазначає накладення арешту на рахунки товариства. Суд вважає це посилання таким, що не заслуговує на увагу. Днем звільнення позивачки є 31.03.2015 року, а арешт на рахунки товариства було накладено постановою державного виконавця лише 03.04.2015 року. Тобто, в день звільнення позивачки рахунки товариства арештовані не були. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Отже, позивачка була звільнена 31.03.2015 року. Їй була нарахована заробітна плата в розмірі 7597 грн. 02 коп., однак всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України не була виплачена. Відповідачем не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про відсутність вини товариства у невиплаті позивачці заробітної плати в день звільнення. За таких обставин, на підстві ст. 117 КЗпП необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Середній заробіток обчислюється за положеннями п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Так, останніми календарними місяцями роботи позивачки були лютий та березень 2015 року. В лютому позивачкою відпрацьовано 20 календарних днів, в березні 2015 року - 21 робочий день. За лютий 2015 року позивачці нараховано 2450 грн. 41 коп., за березень 2015 року - 2364 грн. 35 коп. Середньоденна заробітна плата позивачки перед звільненням складала 117 грн. 43 коп.: 2450,41 грн. + 2364,35 грн. = 4814,76 грн. 4814,76 грн. / 41 день = 117,43 грн. З дня звільнення по день фактичного розрахунку минуло 124 робочих дня. Тому середній заробіток по день розгляду позову складає 14561 грн. 32 коп.: 124 дня х 117,43 грн. = 14561,32 грн. Позивачка в позовній заяві просить стягнути середній заробіток в розмірі 11977 грн. 86 коп. Вказаний розмір розраховано позивачкою та зазначено станом на 08.09.2015 року. За вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Проте, суд вважає можливим вийти за межі позовної вимоги та стягнути середній заробіток за весь час затримки по день ухвалення рішення за зробленим судом розрахунком, як це передбачено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», яка є обов'язковою для застосування судами України. Таким чином, на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за весь час до дня ухвалення рішення в розмірі 14561,32 грн. Вирішуючи позовну вимогу щодо зобов'язання нарахувати та виплатити позивачці компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, суд враховує, що за вимогами ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки. Випадків, коли така компенсація може не виплачуватися, діючи трудове законодавство не передбачає. За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні цієї позовної вимоги. При вирішенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженним ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Представник відповідача посилався на те, що позивачкою не надано доказів наявності у неї моральної шкоди, оскільки вона не зверталася за медичною допомогою. Суд вважає це посилання безпідставним. У судовому засіданні встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, а саме - порушення вимог ст. 116 КЗпП України. З пояснень позивачки вбачається, що систематична невиплата їй заробітної плати, а також невиплата її при звільненні змусила пристосовуватися до нових умов життя. Позивачка була змушена шукати інші можливості для отримання заробітку, що призвело до зміни життєвих звичок. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, які неможливо об'єктивно зафіксувати. Зазнаючи душевних страждань, особа не зобов'язана звертатися за медичною допомогою. На думку суду, порушення конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, яке змушує шукати інших джерел заробітку, призводить до певної економії та необхідності змінювати звичний спосіб життя, свідчить про наявність у позивачки моральної шкоди. Проте, суд вважає зазначений позивачкою розмір моральної шкоди завеликим. Виходячи з вимог розумності і справедливості, суд вважає суму в 500 грн. достатньою для відшкодування моральної шкоди позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: partial