Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

17\~жовтня 2019\~року АТ\~КБ «ПриватБанк»\~звернулося до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~в якому\~заявлена вимога\~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором.\~Так,\~між закритим\~акціонерним товариством\~комерційний банк\~«ПриватБанк» (далі\~ ЗАТ\~КБ «ПриватБанк»),\~правонаступником якого\~є публічне\~акціонерне товариство\~комерційний банк\~«ПриватБанк» (далі\~ ПАТ\~КБ «ПриватБанк»),\~правонаступником якого\~в свою\~чергу є\~АТ КБ\~«ПриватБанк»,\~та [PERSON] \~05\~лютого 2008\~року укладено\~договір без\~номеру (далі\~-\~Договір),\~згідно з\~яким остання\~отримала кредит\~у розмірі\~300\~грн.\~00\~коп.\~з подальшим\~його збільшенням\~до 440\~грн.\~00\~ коп.\~та черговим\~зменшенням до\~300\~грн.\~00\~коп. у вигляді\~встановленого кредитного\~ліміту на\~платіжну картку\~зі сплатою\~відсотків за\~користування кредитом\~у розмірі\~22,80%\~на рік\~на суму\~залишку заборгованості\~за кредитом\~з кінцевим\~терміном повернення,\~що відповідає\~строку дії\~картки.\~Відповідач [PERSON] \~порушила умови\~Договору і\~має прострочену\~заборгованість.\~Станом на\~30\~вересня 2019\~року сума\~заборгованості складає\~24192\~грн.\~39\~коп.,\~де заборгованість\~за кредитом\~ 298\~грн.\~70\~коп.,\~заборгованість по\~процентам за\~користування кредитом\~ 17029\~грн.\~86\~коп.,\~заборгованість за\~пенею та\~комісією \~5473\~грн.\~72\~коп.,\~а також\~штрафи відповідно\~до пункту\~8.6\~Умов та\~правил надання\~банківських послуг\~(далі\~ Умови),\~а саме,\~штраф (фіксована\~частина)\~ 250\~грн.\~00\~коп.,\~штраф (процентна\~складова)\~ 1140\~грн.\~11\~коп..\~Відповідач в\~добровільному порядку\~не вжила\~заходів щодо\~погашення заборгованості,\~тому АТ\~КБ «ПриватБанк»\~вимушене було\~звернутись до\~суду із\~вищевказаним позовом.\~Одночасно позивач\~прохав вирішити\~питання про\~розподіл понесених\~ним судових\~витрат у\~розмірі 1921\~грн.\~00\~коп.. Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року за клопотанням повноважного представника позивача вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті з повідомленням сторін без їх виклику (а.с.7,59,62). Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.176), у письмовій заяві, поданій до суду разом з позовною заявою, представник позивача на підставі довіреності [PERSON] вказала, що позивач позов підтримує\~у\~повному обсязіпо тих підставах, які були викладені в позовній заяві. Разом з тим, представник позивача клопотання про\~ розгляд\~справи в\~судовому засіданні\~з викликом сторін не подала, справу прохала\~розглянути без\~її участіта не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с.8,60). 24 січня 2020 року судом отримано відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.101-143). Відповідач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.156), заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подала. 28 грудня 2019 року подала відзив на позовну заяву (а.с.88-92), а 12 лютого 2020 року надала заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.145-150). Виходячи з положень ч.5 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши позиції позивача та відповідача у справі, викладені у письмових заявах, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ\~«ПриватБанк») та [PERSON] 05 лютого 2008 року склалися кредитні правовідносини, а саме, відповідач отримала кредит\~у розмірі\~300\~грн.\~00\~коп.\~з подальшим\~його збільшенням\~до 440\~грн.\~00\~ коп.\~та черговим\~зменшенням до\~300\~грн.\~00. у вигляді\~встановленого кредитного\~ліміту на\~платіжну картку\~зі сплатою\~відсотків за\~користування кредитом\~у розмірі\~22,80%\~на рік\~на суму\~залишку заборгованості\~за кредитом\~з кінцевим\~терміном повернення,\~що відповідає\~строку дії\~картки.\~В той\~же день\~ [PERSON] \~отримала платіжну\~картку № [NUMBER] \~та ПІН\~до неї,\~ термін\~дії якої\~визначено останній\~день січня\~2012\~року та\~за якою\~05\~лютого 2008\~року було\~відкрито рахунок\~(а.с.12-15,41-42,49-50,68-74,78-82,109-111). При цьому, в матеріалах справи наявна Заява [PERSON] ,\~яку остання підписала та за змістом якої вона погодилася, що вказана Заява разом з Умовами, а також Тарифами становлять між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с.12,41). Таким чином, Договір підписаний сторонами: від імені банку уповноваженою на це особою та скріплений печаткою юридичної особи, а від імені позичальника особисто [PERSON] .. При цьому, своїм підписом [PERSON] підтвердила, що ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Крім того, 05 лютого 2008 року [PERSON] підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (далі Довідка), яка зокрема містить умови щодо базової відсоткової ставки за кредитом, сплати пені за несвоєчасне погашення заборгованості, а також штрафів (а.с.13,42). Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, сума заборгованості за Договором станом на 30 вересня 2019 року складає 24192 грн. 39 коп., де заборгованість за кредитом 298 грн. 70 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 17029 грн. 86 коп., заборгованість за пенею та комісією 5473 грн. 72 коп., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов, а саме, штраф (фіксована частина) 250 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) 1140 грн. 11 коп. (а.с.9-11,38-40). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою та другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо, зокрема, позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». \~ \~ \~ \~ Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Із виписки по особовому рахунку вбачається, що [PERSON] активувала кредитну картку та активно користувалася кредитними грошовими коштами, в тому числі, здійснювала платежі на повернення кредитних коштів. Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, ураховуючи наявність у матеріалах справи виписки про рух коштів (а.с.70-74,80-82,109-111), яка є належним підтвердженням отримання [PERSON] кредитних коштів, користування ними та часткової сплати грошей в рахунок погашення заборгованості, позивачем доведено факт отримання [PERSON] кредиту в АТ КБ «ПриватБанк» та факт наявності заборгованості за кредитом. Так, відповідно до розрахунків, наданих позивачем, заборгованість за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) складає 298 грн. 70 коп.. Разом з тим, позивач, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, прохає крім заборгованості за кредитом (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 17029 грн. 86 коп., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 5473 грн. 72 коп., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов, а саме штраф (фіксована частина) в розмірі 250 грн. 00 коп. та штраф (процентна складова) в розмірі 1140 грн. 11 коп.. В Заяві позичальника та Довідці, які 05 лютого 2008 року підписані [PERSON] , зазначена базова процентна ставка, яка складає 1.9% на місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році), а також передбачено відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне погашення заборгованості та у вигляді штрафу при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більше ніж на 120 днів, у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с.12,41). 28 грудня 2019 року до канцелярії суду відповідачем подано відзив на позовну заву, в якому [PERSON] позов не визнала та з позовними вимогами не погодилася, посилаючись на те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань (а.с.88-92). Суд не може погодитись з такими доводами відповідача з огляду на те, що Заява від 05 лютого 2008 року, а також Довідка, що підписані особисто [PERSON] 05 лютого 2008 року, містять відповідні умови, зокрема, щодо базової відсоткової ставки, пені за несвоєчасне погашення заборгованості, а також штрафів (а.с.12,13,41,42). Також, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, в якому відповідачем зазначено, що перебіг позовної давності розпочався з 25 серпня 2015 року та закінчився 25 серпня 2018 року. Проте вказана обставина не підтверджена матеріалами справи, оскільки відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] було здійснено лише одну операцію зі зняття коштів, а саме, 06 лютого 2008 року в розмірі 298 грн. 70 коп. (а.с.70-74,80-82,109-111). Крім того, термін дії картки № [NUMBER] відповідно до довідки, наданої банком (а.с.68,69,78,79), так і фотокопії самої картки (а.с.149), встановлено до січня 2012 року. У відповіді на відзив (а.с.101-143) представник позивача обґрунтовано заперечував проти не ознайомлення відповідача з умовами договору в частині базової відсоткової ставки, пені за несвоєчасне погашення заборгованості, а також штрафів. В наданих\~суду запереченнях\~на відповідь\~на відзив\~на позовну\~заяву,\~відповідач [PERSON] \~нових обставин\~та доводів,\~які б\~мали значення\~для справи,\~не навела (а.с.145-150). 03 та 10 березня 2020 року представник позивача надав суду письмові пояснення, в яких фактично продублював обставини і доводи, зазначені у позові та відповіді на відзив, нових обставин та доводів, які б мали значення для справи, представником позивача не наведено (а.с.157-163,166-172). Як зазначалось вище, за розрахунками позивача, заборгованість відповідача [PERSON] по процентам за користування кредитом станом на 30 вересня 2019 року складає 17029 грн. 86 коп.. Судом встановлено,\~що строк\~дії платіжної\~картки № [NUMBER] ,\~яку було\~видано [PERSON] \~01\~січня 2008\~року,\~встановлено до\~січня 2012\~року (а.с.68,69,78,79,149), що відповідає строку дії договору, а тому позивач не має права нараховувати відповідачу будь-які проценти після закінчення строку дії договору за період після 31 січня 2012 року і по 30 вересня 2019 року (в межах позовних вимог а.с.2-4,35-37) у цій справі. Базова відсоткова ставка, визначена в Заяві та Довідці у розмірі 1,9 % в місяць, тобто 22,80 % на рік, яка була збільшена банком до 30,00 % річних. Відповідно до чч.1,3 ст.1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Вказана норма діяла на час зміни банком розміру фіксованої процентної ставки з 01 січня 2013 року. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази щодо належного сповіщення відповідача про зміну відсоткової ставки. Таке збільшення відбулось неправомірно, без відповідного узгодження в заяві та без укладення додаткової угоди, а тому за весь час користування кредитним лімітом відповідачу слід розраховувати відсотки за ставкою 22,80% річних. Відповідно до наданої банком виписки останній рух коштів по картковому рахунку здійснено [PERSON] 06 лютого 2008 року, а саме, нею було отримано кошти у сумі 298 грн. 70 коп., після чого на картковому рахунку залишилася заборгованість в сумі 298 грн. 70 коп., на які банком було нараховані відсотки. З 06 лютого 2008 року по 31 січня 2012 року погашень та витрат клієнтом більше не відбувалось. Заборгованість за кредитом у [PERSON] утворилася з 06 лютого 2008 року, терміном для внесення щомісячних платежів визначено 25 число місяця, наступного за звітним. Таким чином, розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом розпочинається з 25 березня 2008 року та закінчується терміном дії кредитного договору, а саме 31 січня 2012 року, що складає 1407 днів, або 46 місяців. Отже, заборгованість по процентам за користування кредитом, яка підлягає стягненню з [PERSON] , становить 266 грн. 17 коп., виходячи з розрахунку: (298 грн. 70 коп. (тіло кредиту) * 22,80% (базова процентна ставка) / 360 (кількість днів у році) * 1407 (кількість днів у період з 25 березня 2008 року по 31 січня 2012 року) = 266 грн. 17 коп.. Разом з тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами, зазначеними в Довідці, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, а також передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, а саме при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів, в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с.13,42). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15). В даному випадку штраф і пеня, нараховані в один і той же період, на переконання суду, є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення штрафу відповідно до умов, зазначених в Довідці, а саме штраф (фіксована частина) в розмірі 250 грн. 00 коп. та штраф (процентна складова) в розмірі 1140 грн. 11 коп., не підлягає задоволенню, оскільки суд вважає необхідним і обґрунтованим стягнути пеню. Разом з тим, за розрахунками позивача, нарахована пеня та комісія, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , станом на 30 вересня 2019 року складає 5473 грн. 72 коп.. Відповідно до Довідки пеня за несвоєчасне погашення заборгованості розраховується за формулою, а саме, пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) - це базова процентна ставка за договором розділена на 30, яка нараховується за кожен день прострочення кредиту, а пеня (2) 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, яка нараховується 1 раз на місяць. В довідці, окрім цього, наведені декілька видів комісій, проте позивачем не надані окремі їх розрахунки, а тому суд приходить до висновку, що зазначена вище сума складається лише з заборгованості за пенею. Отже, з відповідача [PERSON] слід стягнути пеню в сумі 4574 грн. 06 коп., виходячи з розрахунку: (298 грн. 70 коп. (заборгованість за тілом кредиту) * 22,80% (базова процентна ставка) / 30 (кількість днів у місяці) * 1407 (кількість днів у період з 25 березня 2008 року по 31 січня 2012 року) + (1% * 298 грн. 70 коп. (заборгованість за тілом кредиту, але не менше 30 грн.) * 46 (кількість місяців у період з 25 березня 2008 року по 31 січня 2012 року) = 4574 грн. 06 коп.. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України). За такої\~сукупності обставин\~у справі\~суд дійшов висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк» як на підставу своїх вимог до відповідача [PERSON] ,\~а тому\~підлягають задоволенню\~позовні вимоги\~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором\~від 05 лютого 2008 року станом на\~30вересня 2019 року у сумі 5138 грн. 93 коп., у тому числі заборгованість за тілом кредиту в розмірі 298 грн. 70 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 266 грн. 17 коп. та заборгованість за пенею в розмірі 4574 грн. 06 коп.. В іншій частині позовні вимоги АТ КБ\~«ПриватБанк» задоволенню не підлягають. Разом з тим, як вбачається із позовних вимог Банку, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею після спливу передбаченого договором строку кредитування. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 22 жовтня 2014 року по цивільній справі № 6-127 цс14. Довідками банку, а також фотокопією самої картки підтверджується, що [PERSON] отримала лише одну картку - № [NUMBER] , строк дії якої визначено до січня 2012 року (а.с.68,69,78,79,149). За наданою банком випискою по картковому рахунку (а.с.70-74,80-82,109-111), єдиною операцією по рахунку було зняття 298 грн. 70 коп., здійсненого [PERSON] 06 лютого 2008 року, а терміном для внесення щомісячних платежів визначено 25 число місяця, наступного за звітним. Таким чином, обов`язок відповідача з щомісячного внесення платежу виник 25 березня 2008 року. Крім того, термін дії картки є останнім днем січня 2012 року, тобто позичальник мала повернути кредитні кошти до 31 січня 2012 року, разом з тим до суду з позовом банк звернувся 17 жовтня 2019 року. Матеріали справи містять заяву [PERSON] про застосування позовної давності (а.с.91). У відповіді на відзив представник позивача вказав, що відповідно до п.1.1.7.31 Витягу з умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256 (далі - Витяг), який надано представником позивача разом з відповіддю на відзив, термін позовної давності збільшено до 50 років (а.с.101-108,112-113,116-140). Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. При цьому, матеріали справи не містять укладеного та підписаного сторонами договору про збільшення позовної давності, а також підтверджень, що саме вищевказаний Витяг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, а також те, що вказаний документ станом на 05 лютого 2008 року містив узгоджене між сторонами збільшення терміну позовної давності. Крім того, разом з позовною заявою позивачем було подано інші Умови та правила надання банківських послуг, які зокрема не містять вказаного у відповіді на відзив пункту та не передбачають збільшення терміну позовної давності до 50 років. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, що зокрема містяться у витягу, відсутність у заяві домовленості сторін про збільшення позовної давності, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої вбачається, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (05 лютого 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що між сторонами існували домовленості в цій частині. Крім того, посилання представника позивача на приєднання [PERSON] до нових Умов шляхом підписання відповідної Анкети-заяви від 16 липня 2018 року (а.с.116) суд також до уваги не бере, оскільки підписання вказаної Анкети-заяви взагалі не має відношення до Договору, укладеного між сторонами 05 лютого 2008 року. Таким чином, суд дійшов висновку про пропуск АТ КБ «ПриватБанк» визначеного статтею 256 ЦК України строку на звернення до суду з вищевказаним позовом. Будь-яких клопотань про поновлення цього строку від позивача не надходило. За вказаних обставин, нараховані банком та не сплачені позичальником [PERSON] платежі в сумі 5138 грн. 93 коп. не підлягають стягненню на користь позивача у зв`язку зі спливом позовної давності, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, суд не має підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача понесених останнім судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed