Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

19.07.2017р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] (третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку (а.с. № 3). В обґрунтування позовних вимог, позивачка в позовній заяві посилалася на те, що на підставі договору дарування від 14.02.1991р. вона є власником житлового будинку за адресою: м. Дніпро, вул. Крута Балка (колишня назва [PERSON]), буд. 3а. З 28.09.2012р. у вказаному будинку зареєстрований відповідач (дальній родич), який з серпня 2015р. виїхав проживати в інше місце та більше за місцем реєстрації не зявлявся, особистих речей його немає, комунальні послуги не оплачує, в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання не бажає. Як зазначала позивачка, через те, що відповідач зареєстрований у її будинку, остання змушена сплачувати за нього комунальні послуги, які нараховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб, що порушує її права та у звязку з чим остання вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] надіслала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Справу просила розглянути 18.10.2017р. за її відсутності, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала (а.с. № 12). Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, в якій останній повідомив, що позовні вимоги визнає повністю, всі факти, викладені в позові підтвердив, зокрема, те, що він дійсно не проживає у будинку за адресою: м. Дніпро, вул. Червона Балка, буд. 3а з 2015р., оскільки має інше житло. У звязку з чим проти визнання його таким, що втратив право користування зазначеним будинком не заперечує. Справу просив розглянути за його відсутності (а.с. № 13). Крім того, 18.10.2017р. представник відповідача [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.07.2017р. а.с. № 19) надав у судове засідання заяву, в якій підтримав заяву [PERSON] про визнання позову та не заперечував проти його задоволення судом, справу просив розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. № 23). Представник третьої особи - Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про вручення (а.с. № 22). З урахуванням вищезазначених обставин, суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи 18.10.2017р. за відсутності усіх сторін та винести рішення за наявними в матеріалах справи доказами на підставі ст. 169 ЦПК України та відповідно до вимог глави 7 розділу III ЦПК України та за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. N 465/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 14.02.1991р. [PERSON] є власницею житлового будинку за адресою: м. Дніпро, вул. Крута Балка (раніше [PERSON]), буд. 3а (а.с. № 5 7). З 28.09.2012р. у будинку № 3а по вул. Крута Балка (колишня назва [PERSON]) у м. Дніпро зареєстрований відповідач(дальній родич позивачки), що підтверджується відповідним записом у домовій книзі та відповіддю з ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 07.08.2017р. (а.с. № 8 9, 20). Як зазначає позивачка, з 2015р. відповідач не проживає за адресою: [INFO] (колишня назва [PERSON]), буд. 3а. Даний факт відповідачем визнається повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника квартири втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач є родичем позивачки, проживав разом з нею в зазначеному будинку, в якому не проживає з 2015р., не несе жодних зобовязань щодо оплати житла та комунальних послуг та не приймає участі в поточному ремонті жилого приміщення. Також судом встановлено, що виїхавши постійно жити в інше місце, відповідач не скасував реєстрацію свого місця мешкання за старою адресою, чим створює позивачці перешкоди в користуванні даним майном, оскільки [PERSON] сплачує комунальні послуги, виходячи з кількості осіб, зареєстрованих у спірній квартирі. Отже відповідач змушує позивачку нести невиправдані додаткові витрати. Згідно ч. ч. 1,2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення. яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Згідно з п. 3.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Правовідносини між сторонами регулюються Законом України від 11.12.2003р. № 1382-IV „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України, зі ст. 7 якого вбачається, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сімї власника квартири залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому житловому приміщенні (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється ст. 71, 72, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідач позовні вимоги та їх обґрунтування визнав у повному обсязі, підтвердив той факт, що за місцем реєстрації він не проживає з 2015р. та не заперечував проти визнання його втративши право користування вказаним будинком, що належить на праві власності позивачці (а.с. № 13, 23). Зясувавши позицію сторін та оглянувши\~\~докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову, оскільки відповідно\~ч. 4\~ст. 174 ЦПК України\~у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи\~\~інтереси інших осіб, відповідачу відомо про наслідки вчинення таких процесуальних дій, а тому є підстави прийняти рішення\~\~про задоволення позову. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією від 10.07.2017р. (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved