Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

17 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що її матір [PERSON], яка померла 13 березня 2008 року, за життя склала заповіт від 15 лютого 2001 року, яким заповіла відповідачеві житловий будинок за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Парутине, вул. Ольвійська, 39. Цей заповіт було посвідчено секретарем Парутинської сільської ради [PERSON], яка не мала на це повноважень через відсутність рішення виконавчого комітету щодо покладення саме на цю особу повноважень на вчинення нотаріальних дій. Посилаючись на те, що заповіт був складений з істотними порушеннями чинного законодавства, просила визнати його недійсним, а також визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Парутине, вул. Ольвійська, 39, в порядку спадкування за законом після [PERSON]. У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважав вимоги [PERSON] безпідставними, оскільки спірний заповіт було посвідчено секретарем Парутинської сільської ради з дотриманням вимог законодавства, а тому правових підстав для визнання його недійсним немає. Також наголошував, що [PERSON] ще в 2001 році було відомо про існування заповіту, а тому просив повністю відмовити в задоволенні позову, застосувавши при цьому наслідки спливу позовної давності. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого. З досліджених судом свідоцтв про народження, про укладення та розірвання шлюбу, а також витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб(а. с. 8-11, 53) вбачається, що позивачка [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) є донькою [PERSON], і, у відповідності зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицею першої черги. 15 лютого 2001 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла своєму синові [PERSON] житловий будинок по вул. Ольвійській, 39 в с. Парутине Очаківського району Миколаївської області, а також земельну частку (пай) у СЗАТ «Ольвія», своїй доньці [PERSON] заповіла земельну частку (пай).Заповіт було посвідчено секретарем Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 15. 13 березня 2008 року [PERSON], не змінивши заповіту, померла. Ці обставини не оспорюються особами, які беруть участь у справі, а крім того, підтверджуються відповідними копіями заповіту та свідоцтва про смерть (а. с. 12, 17). Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) до нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів віднесено і посвідчення заповітів. Як вбачається з розпорядження Парутинського сільського голови № 8 від 04 червня 1998 року, ним затверджено функціональні обовязки секретаря сільської ради. Пунктом 15 вказаних обовязків, на яких міститься підпис секретаря Шлапак Н.Б., до її повноважень віднесено вчинення нотаріальних дій (а. с. 19). В судовому засіданні встановлено, що при оформленні спірного заповіту були дотримані вимоги до його форми, а саме, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та дати його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем [PERSON] у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, заповідачеві розяснено зміст ст.ст. 534, 535 ЦК України. Також заповіт у відповідності до норм чинного законодавства було зареєстровано в журналі нотаріальних дій виконавчого комітету Парутинської сільської ради за 2001 рік під № 15 (а. с. 22-23). Суд вважає, що відсутність рішення виконавчого комітету Парутинської сільської ради Очаківського району про покладення вчинення нотаріальних дій саме на секретаря Шлапак Н.Б., на що посилається представник позивачки, є таким, що не впливає на зміст волевиявлення заповідача. Викладене додатково підтверджується поясненнями допитаної судом в якості свідка [PERSON], яка пояснила, що вона була посадовою особою, уповноваженою на вчинення нотаріальних дій на території сільської ради, що передбачено чинним законодавством України, зокрема, Законами України «Про нотаріат», «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Отже, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що доводи представника позивачки про те, що заповіт [PERSON] був посвідчений неуповноваженою особою органу місцевого самоврядування, підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності в даному спорі, беручи до уваги заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] дали показання про те, що позивачці ще з 2001 року достеменно було відомо про існування спірного заповіту, оскільки матір повідомила їй у присутності сторонніх осіб, що вона заповіла спірний будинок саме відповідачеві, оскільки він проживає разом із нею та доглядає. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 містяться такі розяснення: «встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у звязку із закінченням строку позовної давності». Дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову саме за його недоведеністю. Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що представником позивачки не надано до суду жодного доказу на підтвердження викладених нею обставин щодо визнання спірного заповіту недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивачки і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed