Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

19\~липня 2021\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~вищевказаним позовом\~ в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування належним йому будинком, розміщеним за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок за вищевказаною адресою належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності від 16.11.1982р. У вказаному помешканні зареєстрований [PERSON] , який з 2019 року фактично в ньому не проживає, витрат по його утриманню не несе, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає. Тобто, використання будинку відповідачем здійснюється виключно для реєстрації свого місця проживання, що порушує права позивача, як власника, а тому останній був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відзив до суду не надходив. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Зазначив, що [PERSON] не являється його родичем. В 2019 році відповідач виїхав закордон та наміру повертатися найближчим часом не має. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно та у встановленому законом порядку. На адресу суду повернувся конверт з судовою повісткою про виклик з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого позивач в судовому засіданні не заперечував. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 16.11.1992р. належить [PERSON] . Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право\~\~власності\~\~є\~\~непорушним.\~\~Ніхто\~не\~може\~бути протиправно\~ позбавлений\~цього\~права\~чи\~обмежений\~у\~його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на\~\~захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник\~майна\~має\~право вимагати\~усунення\~перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. З домової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] з 17 квітня 1999р. зареєстрований [PERSON] , [INFO] . З довідки Голопристанської міської ради №02-49/П-77 від 29.03.2021р. встановлено, що [PERSON] фактично не проживає за адресою своєї реєстрації з 2019 року. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний ним спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, останній втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved