Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

17 грудня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення (а.с. 2-24). В обґрунтування позову, зазначили, що нежитлове приміщення першого поверху за адресою [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. 03 жовтня 2018 року за результатами проведення перевірки об`єкта комунальної власності співробітниками комунальної установи «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» було встановлено, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 13,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] на теперішній час незаконно займає [PERSON] , чим порушує право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Ухвалою від 03 січня 2019 року відкрито провадження по справі, призначено проведення підготовчого судового засідання 21 лютого 2019\~року та\~встановлено загальний\~порядок розгляду\~справи (а.с.27). Протокольною ухвалою суду від 03 червня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 11 грудня 2019 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення залишено без розгляду. 08 січня 2020 року від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшла апеляційна скарга на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2019 року по справі № 522/21980/18 (а.с. 53-55). 24 липня 2020 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу\~Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року\~про залишення без розгляду позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 109-111). 30 липня 2020 року вказана справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси, а 04 серпня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Чернявської Л.М. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Чернявська Л.М.) від 05 серпня 2020 року прийнято до свого провадження справу. 23 лютого 2021 року від представника відповідача адвоката Сібарової С.М. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Також,23 лютого 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. \~ \~ \~ \~В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Суд розглянув справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відзив на позов до суду не подавався. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 13,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14945378 від 19.12.2013 року та свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 19.12.2013 року (а.с. 6-7). Згідно акту обстеження нежитлового підвального приміщення, загальною площею 13,5 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] від 03.10.2018 року встановлено, що [PERSON] незаконно займає нежитлове приміщення, чим порушує право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Згідно ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до вимог\~ст. 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. (п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав). Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав). У відповідності до ч.1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо повного задоволення позовних вимог. Відповідно ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1762,00 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №591 від 08.10.2018 року. Враховуючи задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved