Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

19 грудня 2017 року представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове нерухоме майно. Свій позов з урахуванням заяви про зміну підстав позову та про збільшення позовних вимог (а.с.107-108) мотивує тим, що після смерті - [PERSON], який помер [INFO] року, відкрилась спадщина 1/3 частини квартири [ADDRESS]. [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], відповідно як його дружина. Спадщину прийняла, оскільки постійно, в тому числі і на день смерті, проживала в квартирі разом з чоловіком. Окрім неї, спадкоємцями першої черги є його мати - [PERSON] та діти - [PERSON] та [PERSON] Спадщину після смерті прийняли лише позивач [PERSON], мати спадкодавця [PERSON] та син [PERSON] Відповідно, кожен з перелічених успадкував по 1/9 частині квартири. А тому, просила визнати за нею право власності на 1/9 частину квартири за законом після смерті чоловіка [PERSON] [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина на 4/9 частки квартири [ADDRESS], з яких 1/9 частки, яку вона наряду з іншими спадкоємцями отримала у спадок після смерті свого сина [PERSON], та 1/3 частки, яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року.Остання за життя склала заповіт, яким належну їй частину квартири заповіла позивачу [PERSON] [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла, що доводиться рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.04.2013 року. А тому, просила визнати за нею право власності за заповітом на 4/9 частини квартири після смерті свекрухи [PERSON] [INFO] помер син позивача [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на 1/9 частину, яку він успадкував після смерті свого батька [PERSON] Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його мати - позивач [PERSON], та дочка [PERSON]Спадщину [PERSON] прийняла, оскільки подала нотаріусу відповідну заяву. Тобто після смерті [PERSON], [PERSON] успадкувала ще 1/18 частки квартири [ADDRESS]. А тому, просила визнати за нею право власності на 1/18 частину квартири за законом після смерті сина [PERSON] В судових засіданнях, що проводились до 17.07.2018, позивач та її представник вимоги позову підтримали. 17.07.2018 в судове засідання не з'явились. Відповідач в судове засідання не з'явилася. У поданих до суду запереченнях (а.с.97) позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Вказувала, що позивач, як в свою чергу і [PERSON], спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] не прийняли. Крім того, вказувала, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений Цивільним кодексом для захисту порушеного права. Третя особа [PERSON] у наданих до суду письмових поясненнях (а.с.51-55) зазначила, що позовні вимоги визнає лише частково, а саме в частині виключно прийняття позивачем спадщини за заповітом після смерті 27 березня 2002 року [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. У решті позовних вимог та викладених позивачем обставин (зокрема, прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON]) заперечує та вважає, що такі обставини спростовуються наданими самим позивачем доказами, а сам позов в цій частині є недоведеним. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будь-яких заяв чи клопотань не подавала. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання проводиться без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. З копії свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). П. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є зокрема квартира передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Доказів того, що між співвласниками була домовленість про розподіл часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], у тому числі нерівній, у справі не здобуто. Таким чином, розмір часток кожного із співвласників майна - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яке знаходилось у спільній сумісній власності, складало по 1/3 цього майна. Суд звертає увагу, що у поданій до нотаріуса заяві, яка міститься в матеріалах цивільної справи №0308/3606/12, [PERSON] також не заперечувала щодо такого розподілу часток. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. [PERSON] помер [INFO] року, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5). Отже, після смерті останнього відкрилася спадщина на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2007 року п.1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Судом встановлена та обставина, що спадкодавець [PERSON] заповіту на випадок своєї смерті не залишив. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], відповідно як дружина спадкодавця. Крім неї, спадкоємцями першої черги за законом є його мати - [PERSON] та діти - [PERSON] та [PERSON]. Статтею 549 ЦК УРСР установлено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] фактично спадщину прийняла, оскільки постійно, в тому числі і на день смерті, проживала в будинку разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS]. Вищевказана обставина доводиться висновком Луцького МВ УМВС від 04.03.2013 року, зі змісту якого слідує, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживала з 1980 року і по даний час на постійній основі, а також ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27.01.2017 року у справі № 161/7255/16-ц (а.с. 18). Разом з тим, спадщину після смерті [PERSON] шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном також прийняли його мати - [PERSON], вказана обставина не заперечується сторонами, а тому доказуванню не підлягає, донька - [PERSON], що доводиться свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 серпня 1999 року, та [PERSON], що підтверджується висновком Луцького МВ УМВС від 11.02.2013 року, з якого слідує що в ході проведення ними перевірки було встановлено, що [PERSON] з 01.01.1996 року по 31.12.1996 року постійно проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Відповідно до ст. 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON] про неприйняття позивачем спадщини після смерті [PERSON] посилаючись на наявну в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], заяву [PERSON] від 27.12.2002 року, в якій [PERSON] зазначила про відмову від спадщини в тому числі після смерті її чоловіка, оскільки остання подана після спливу шестимісячного строку, а тому її не можна вважати такою що свідчить про відмову від прийняття спадщини та такою, що має правове значення для настання обумовлених нею наслідків, про що, зокрема, зазначено в ухвалі апеляційного суду Волинської області від 27.01.2017 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (а.с.34 зворот). Разом з тим, не заслуговують на увагу і доводи представника позивача, що [PERSON] не прийняла спадщину після смерті [PERSON], оскільки та обставина, як зазначалося вище встановлена свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 серпня 1999 року. Такі твердження сторони позивача суд вважає голослівними, виходячи з того, що у своїх попередніх позовних заявах поданих до суду, остання сама неодноразово зазначала, що усі спадкоємці, в тому числі [PERSON], спадщину після смерті [PERSON] прийняли шляхом спільного проживання та управління спадковим майно. І з огляду на те, що позивач [PERSON] проживала разом із спадкодавцем, їй достеменно було відомо уже на момент звернення до суду про те, чи проживала з ними [PERSON] станом на 01.12.1996 року чи ні, а не вході опрацювання документів, як зазначає про це представник позивача. Таким чином, кожен із перелічених осіб, в тому числі і позивач [PERSON], як спадкоємець першої черги після смерті спадкодавця [PERSON], якому належала 1/3 частина квартири, успадкував по 1/12 частині квартири [ADDRESS]. Оскільки, після смерті [PERSON], його мати [PERSON] успадкувала 1/12 частину квартири, то на момент смерті [PERSON] їй належало вже 5/12 частки квартири [ADDRESS] [PERSON], не оформивши своїх спадкових прав після смерті сина, померла [INFO] що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 6). Після її смерті відкрилась спадщина на 5/12 частки квартири [ADDRESS] Спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіт від 06 квітня 1999 року, яким належну їй на праві спільної сумісної власності частину квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року, яке набрало законної сили було встановлено, що [PERSON] вступила у фактичне управління та володіння спадковим майном, що залишилося після смерті [PERSON], зокрема, з моменту відкриття спадщини вона була держателем усіх правовстановлюючих документів, що належали на праві власності спадкодавцю, крім того, [PERSON] проживала спільно зі спадкодавцем, а відповідно і користувалась речами особистого вжитку (побутовою технікою, тощо). Вказаним рішенням свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27.12.2002 року [PERSON] після смерті [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] визнано недійсним. Заяву [PERSON] від 27.12.2002 року, в якій [PERSON] зазначила про відмову від спадщини в тому числі після смерті [PERSON], суд до уваги не приймає як таку, що не має правового значення з вищенаведених підстав. Разом з тим, зі змісту самої заяви вбачається, що [PERSON] не заперечувала проти оформлення спадщини [PERSON] саме по смерті її батька [PERSON] Осіб, передбачених ст. 535 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, судом не встановлено. Таким чином, після смерті [PERSON], [PERSON] за заповітом перейшло 5/12 частки квартири [ADDRESS] (1/3 - згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року та 1/6 - як спадщина після смерті [PERSON]). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього серії [NUMBER] Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1217встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкодавець [PERSON] заповіту на випадок своєї смерті не залишив. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив. Матеріалами справи доводиться та обставина, і це не заперечується відповідачем у справі, що спадкоємцями після смерті [PERSON] є його мати - позивач [PERSON], та дочка - [PERSON] Останні прийняли спадщину шляхом подачі відповідної заяви до Першої Луцької державної нотаріальної контори. На день відкриття спадщини [PERSON] належала 1/12 частка квартири, яку [PERSON], як було встановлено вище, успадкував після смерті батька [PERSON] Тобто, кожному з двох спадкоємців після смерті [PERSON], в тому числі [PERSON] належить 1/24 частки квартири [ADDRESS]. Що стосується заяви відповідача про пропуск позивачем позовної давності у даній справі, яка мотивована тим, що позивач ознайомилася з первісною постановою нотаріуса №1339/02-31 від 14.08.2014 про відмову у вчиненні нотаріальної дії ще в серпні 2014 року, і саме тоді повинна була дізнатися про своє порушене право, яке слід захищати в судовому порядку шляхом визнання права власності на спадкове майно, а з позовом звернулася 19.12.2017, тобто поза межами трьохрічного строку, то суд звертає увагу на наступне. Дійсно, постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори м. Луцька [PERSON] від 14.08.2014, на яке покликається відповідач, було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її свекрухи [PERSON] Разом з тим, починаючи з 2013 року позивач намагається захистити свої спадкові права в суді, що підтверджується наявними у справі копіями судових рішень. Відтак, доводи відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності суд вважає необґрунтованими. Проаналізуваши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року, а саме -- на 1/12 частину квартири [ADDRESS]; право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті [PERSON], яка померла [INFO] а саме - на 5/12 частин квартири [ADDRESS]; та право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті сина [PERSON], який помер 02травня 2002 року, а саме -- на 1/24 частин квартири [ADDRESS].

Outcome: partial