Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

18.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що 11 вересня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики. В цей же день позивач передав відповідачу 90000 грн., про що [PERSON] написала розписку. У п. 3.5 договору відповідач зобовязалась повертати позивачу кошти у розмірі 15000 грн. щомісячно упродовж 6 місяців до 10.03.2015 року. Сума процентів за період з 11 березня 2014 року по 02 листопада 2015 року становить 22852,60 грн. Згідно розрахунку сума інфляційних витрат становить 46739,00 грн. Таким чином загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 159591,60 грн. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою про визнання договору позики та розписки неукладеними, обґрунтовуючи тим, що договір позики від 11 вересня 2014 року був безгрошовим і укладений під впливом обману, насильства та тяжкої обставини. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні свої вимоги підтримав та уточнив, зазначивши, що саме передача коштів в сумі 28000 грн. відповідачу відбулась ще 15.08.2013 року, в присутності свідка [PERSON] про що відповідачем була складена розписка, якою вона зобовязувалась повернути кошти до 01 листопада 2013 року. Оригінал розписки був оглянутий в судовому засіданні та копія була залучена до матеріалів справи. Крім того доповнив, що потім 28.05.2014 року також в присутності свідка [PERSON] була складена відповідачем розписка з зобовязаннями повернути вже 45000 грн. до кінця 2014 року, за умови не повернення боргу 45000 грн. до кінця 2014 року сума боргу буде становити вже 90000 грн., про що також 11 вересня 2014 року був укладений договір позики та розписка відповідача на суму 90000 грн. з зобовязанням повернути кошти до 10 березня 2015 року. Також, позивач зазначив, що кошти в сумі 28000 грн. передавались лише 15.08.2013 року, розписки які були оформлені 28.05.2014 року на суму 45000 грн., та 11.09.2014 року на суму 90000 грн. були договорами без фактичної передачі грошей. Зустрічні позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Просить повернути кошти які він надав відповідачу за розпискою ще 15.08.2013 року в сумі 28000 з урахуванням процентів за користування у розмірі подвійної ставки НБУ за весь час прострочення та інфляційних витрат. Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що дійсно в серпні 2013 року вона уклала договір позики з [PERSON] на суму 24000 грн., та в присутності свідка [PERSON] отримала 24000 грн., і була зобовязана повернути 28000 грн. до 01 листопада 2013 року про що вона склала власноручно розписку. В період з листопада 2013 року по листопад 2014 року в присутності свідка [PERSON] вона повернула частину боргу, а саме: в листопаді 2013 року 4000 грн., на початку січня місяця 2014 року 5000 грн. та в листопаді 2014 року 6498 грн., отже, всього вона повернула позивачу 15498 грн. і станом на 11 вересня 2014 року залишилась винною позивачу 8502 грн. У звязку з тривалою хворобою чоловіка вона не мала можливості вчасно розрахуватись з [PERSON]. Позивач погрозами примусив її підписати 28.05.2014 року розписку на 45000 грн. та 11.09.2014 року договір та розписку на 90000 грн., гроші вона фактично не отримувала. На думку позивача за зустрічним позовом цей договір є неукладеним , оскільки гроші фактично не передавалися. Зустрічну позовну заяву про визнання договору позики від 11 вересня 2014 року неукладеним, просила задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її подругою, при цьому зазначила, що останній терміново необхідні були кошти і [PERSON] в серпні 2013 року отримала в борг у [PERSON] кошти в сумі 24000 грн. Під час передачі коштів вона була присутня особисто, та [PERSON] склала розписку на 28000 грн. Потім [PERSON] повертала кошти [PERSON], але скільки раз та в яких сумах вона не памятає. [PERSON] постійно звертався до свідка з вимогою щоб [PERSON] повернула кошти і 11.09.2014 року [PERSON] за проханням свідка підписала договір та розписку на 90000 грн., але кошти вона не отримувала. Заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 15 серпня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач надав в борг відповідачеві грошові кошти у сумі 28000 грн., а відповідач зобовязався повернути грошові кошти позивачу не пізніше 01 листопада 2013 року. Позивач виконав свої зобовязання за договором позики та надав відповідачу обумовлену суму позики, що підтверджується розпискою, згідно якої [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 28000 грн. (а.с. 65). Як зазначає позивач, відповідач не повернув грошові кошти у строки, встановлені розпискою. Отже відповідач не належним чином виконав зобов'язання з повернення коштів. У справі №6-63цс/13 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, інфляційні витрати з 01.11.2013 року по травень 2016 року на суму 28000 грн. становлять26389,85 грн. порядок розрахунку: листопад 2013 року індекс інфляції 100,2% (28000 х 100,2%) = 28056 грн. грудень 2013 року індекс інфляції 103,0% - 28897,68 грн. 2014 рік індекс інфляції 124,9% - 36093,20 грн. 2015 рік індекс інфляції 143,3% - 51721,55 грн. січень 2016 року - індекс інфляції 100,9% - 52187,04 грн. лютий 2016 року - індекс інфляції 99,6% - 51978,30 грн. березень 2016 року - індекс інфляції 101,0% - 52498,08 грн. квітень 2016 року - індекс інфляції 103,5% - 54335,51 грн. травень 2016 року - індекс інфляції 100,1% - 54389,85 грн. 54389,85 28000 = 26389,85 грн. Три проценти річних від простроченої суми становить 2236,93 грн. Порядок розрахунку: час прострочення з 01.11.2013 року по 29.06.2016 року становить 972 дні. Три проценти річних від простроченої суми розраховуємо: (28000 х 3% х 972дні) : 365 = 2236,93 грн. Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати договір позики у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки відповідач повинен був повернути суму позики не пізніше 01 листопада 2013 року, проте не виконав умов договору позики щодо повернення коштів у порядку та розмірах, визначених розпискою, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення суми боргу підлягають задоволенню. Суд не приймає доводи відповідача [PERSON] про те, що нею сплачено кошти на суму 15498 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики, оскільки ці доводи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Відповідачем не надано документів підтверджуючих сплату заборгованості. Окрім того, суд також не приймає до уваги розписки від 28.05.2014 року на суму 45000 грн. та розписку та договір позики від 11.09.2014 року на суму 90000 грн. так як в судовому засіданні було визнано позивачем та відповідачем, що вищезазначені розписки та договір були без фактичної передачі грошей, а були лише оформлені з урахуванням відсотків, які вимагав сплатити позивач. Передача коштів відбулась лише один раз 15.08.2013 року в сумі 28000 грн. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання договору від 11.09.2014 року неукладеним не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.1 ст. 6 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» викладена правова позиція, відповідно до якої, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Таким чином, оскільки вимога про визнання договору неукладеним не входить до переліку способів захисту цивільних прав (ст. 6 ЦК України), і може лише зазначатися у мотивувальній частині рішення, як обставина справи, що була встановлена судом, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічних вимог необхідно відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем за первісним позовом сплачено судовий збір у сумі 1596 грн., враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1218 грн. На підставі викладеного, постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс/13, ст. ст. 526, 625, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial