Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

18 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 05 липня 2016 року встановлено юридичний факт того, що [PERSON] проживала однією сімєю із [PERSON] не менше пяти років до часу відкриття спадщини. Про існування вказаного судового рішення дізналася у серпні 2017 року. У серпні 2016 року на підставі означеного рішення суду відповідачка отримала у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] Вказує, що остання була її рідною бабою по лінії матері, а обставини, про які зазначала [PERSON] у заяві про встановлення юридичного факту не відповідають дійсності. Зокрема, відповідачка не повідомила про наявність інших спадкоємців померлої [PERSON], що поховання останньої було здійснене за рахунок її коштів та коштів сина померлої [PERSON], а також, що до дня смерті баба проживала у [PERSON] лише одинадцять місяців, а допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] дали завідомо неправдиві свідчення. Вважаючи, що свідоцтво про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON], відповідачка отримала шляхом обману, на підставі ст. 230 та ст. 1266 ЦК України [PERSON] просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на земельний пай, видане [PERSON] у 2016 році. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позов підтримали. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. Представник третьої особи: Іскрисківщинської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявилася. Сільський голова надіслав заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 61). Заслухавши позивачку [PERSON], її представника [PERSON], відповідачку [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] І та [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15 грудня 2003 року в с. Соляники Білопільського району Сумської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І- БП №284100 (а. с. 7). Остання була рідною бабою позивачки, [PERSON], [INFO], по лінії матері, [PERSON], яка померла 11 грудня 1995 року (а. с. 9-1, 13). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 05 липня 2016 року, яке набрало законної сили 16 липня 2016 року встановлено юридичний факт того, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], яка померла 15 грудня 2003 року, у період з 1996 по день смерті останньої, тобто до 15 грудня 2003 року, постійно проживали однією сімєю (а. с. 17). 05 серпня 2016 року за заявою представника відповідачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 15 грудня 2003 року, заведено спадкову справу №70/2016, номер у Спадковому реєстрі 59326205 та на імя відповідачки видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) площею 6,55 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебувала у землях САПТЗТ «Іскра», належну померлій на підставі сертифікату серії СМ №0180523, виданого 14 січня 1997 року головою Білопільської районної державної адміністрації на підставі рішення Білопільської РДА від 09 січня 1997 року (а. с. 33, 44). Положення ч. 1 ст. 524, ст. 525 та ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, за загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1264 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини мають право на спадкування за законом у четверту чергу. В силу ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи наведені вище положення законодавства, які регулюють спірні правовідносини та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку, що відповідачці [PERSON] нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на підставі рішення суду про встановлення юридичного факту спільного проживання із спадкодавцем однією сімєю понад пять років до часу відкриття спадщини, відповідно до ст. 1264 ЦК України як спадкоємиці четвертої черги, тобто в установленому законом порядку. Як вбачається зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Отже, з урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Позивач має довести, а суд встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволенні. Проте, як встановлено судом, позивачка [PERSON] у встановленому законом порядку не прийняла спадщину після померлої 15 грудня 2003 року [PERSON], з дня смерті якої пройшло понад 13 років та з позовом до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не зверталася. Їй було відомо про відкриття спадщини у звязку зі смертю баби, перешкод для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не було. Таким чином, хоча позивачка і є спадкоємицею померлої [PERSON] відповідно до ст. 1266 ЦК України за правом представлення, проте, на час розгляду справи судом, вона не є такою, що прийняла спадщину, яка залишилася після смерті баби. Стосовно доводів позивачки та її представника про те, що відповідачка отримала спірне свідоцтво про право на спадщину внаслідок обману суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В пункті 20 даної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших особі лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Крім того, з узагальнень ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 грудня 2008 року вбачається, що за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Доводи позивачки про обман з боку відповідачки фактично зводяться до оскарження рішення суду про встановлення юридичного факту спільного проживання із спадкодавцем однією сімєю понад пять років до часу відкриття спадщини, яке є чинним. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] І та [PERSON], на які посилається позивачка як на підставу своїх доводів, не є в даному випадку належними і допустимими доказами, оскільки не містять у собі інформації щодо предмета доказування, яким є законність видачі відповідачці свідоцтва про право на спадщину, а стосуються проживання [PERSON] в останні роки перед смертю, що було предметом доказування у справі про встановлення юридичного факту. Суд вважає також безпідставними доводи позивачки про те, що відповідачка, знаючи про наявність у померлої [PERSON] інших спадкоємців, не повідомила про це нотаріуса і таким чином внаслідок обману отримала спірне свідоцтво про право на спадщину з огляду на те, що заяву нотаріусу про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину від імені відповідачки [PERSON] подавав її представник за довіреністю [PERSON]. Доказів про те, що останній знав чи повинен був знати про наявність інших спадкоємців померлої [PERSON] суду не надано. При цьому суд відмічає, що неповідомлення нотаріуса про наявність інших спадкоємців не є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним як такого, що видане внаслідок обману. Належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо введення її в оману відповідачкою позивачка в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надала. Таким чином, суд приходить до висновку, що застосування до правовідносин, які виникли між сторонами положень ст. 230 ЦК України, як таких, що виникли під впливом обману є необґрунтованими, а отже, позовні вимоги про скасування свідоцтва про права на спадщину іншого спадкоємця, який у встановленому законом порядку звернувся до нотаріальної контори та прийняв спадщину задоволенню не підлягають. На підставі викладеного

Outcome: dismissed