Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

17 січня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу і зареєстрованого Олександрійським МБТІ 5 листопада 2003 року, реєстраційний номер [NUMBER] /66, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . 29 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Після укладання шлюбу [PERSON] надав дозвіл на реєстрацію у вказаній вище квартирі [PERSON] . В 2014 році позивач та відповідач припинили шлюбні відносини. [PERSON] виїхала з квартири, забравши свої особисті речі. Фактичне проживання відповідача позивачу не відомо. На даний час у вказаній вище квартирі зареєстровано чотири особи, позивач, син позивача від першого шлюбу [PERSON] та спільна дочка позивача з відповідачем [PERSON] . Відповідач добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом з метою отримання можливості оформити житлову субсидію на оплату комунальних послуг, а також зменшення поточних витрат на комунальні послуги, які відповідач не сплачує. Представник позивача [PERSON] підтримав позов із зазначених у ньому підстав. Він пояснив, що протягом останніх 5-6 років відповідач не проживає у квартирі, тому втратила право користування житловим приміщенням, її реєстрація перешкоджає позивачу в отримання субсидії. Позивач [PERSON] підтримав позов. Разом з тим він пояснив, що [PERSON] вселилася та зареєструвалася у належній їх квартирі за його згодою. У 2014 році [PERSON] виїхала на заробітки у Київ. З того часу, як [PERSON] влаштувалася на роботу м. Києві вона кожні 2-3 місяці приїжджала на декілька днів відвідати його та дітей, у ці дні вона проживала, у тому числі ночувала у належній позивачу квартирі. Позивач стверджує, що він до останнього часу не забороняв відповідачу приїжджати і жити у квартирі, однак три тижні тому він заборонив їй проживати у квартирі, змусив її виїхати, мотивуючи це тим, що шлюб між ними розірвано і вона має жити окремо. Востаннє [PERSON] ночувала у належній позивачу квартирі приблизно 3 тижні тому. Також позивач [PERSON] пояснив, що у квартирі залишилися особисті речі відповідача [PERSON] , які вона, незважаючи на вимоги позивача не бажає забрати. Представник відповідача Руссу Н.О. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що, [PERSON] добровільно не виселялась з квартири і припинення між сторонами сімейних відносин не припиняє право відповідача на користування квартирою. [PERSON] вигнав [PERSON] з квартири, відповідач не може користуватися нею через перешкоди, які чинить позивач. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Вона пояснила, що вселилася у квартиру у 2004 році. Дозвіл на реєстрацію дав її чоловік [PERSON] . Вона стверджує, що влаштувалась на роботу у Києві 11 лютого 2015 року, однак з того часу продовжує проживати у належній відповідачу квартирі. Перших два з половиною роки після того як відповідач влаштувалась на роботу у Києві вона працювала та перебувала за місцем роботи протягом півтора-двох місяців, потім приїжджала на 5-6 днів вихідних додому в Олександрію, упродовж яких проживала у квартирі з позивачем і дітьми. З червня 2017 року [PERSON] працює у Києві у режимі 4 робочих дні в Києві і два дні вдома, які вона проводить у цій же квартирі з дітьми. Півроку тому режим її роботи змінився: 8 робочих днів у Києві і 4 вдома. Три тижні тому, тобто на початку червня 2019 року [PERSON] [PERSON] з квартири, тому вона забрала старшу доньку до Києва на 10 днів і потім повернулася з дочкою на 4 вихідні дні, які провела у помешканні подруги в [PERSON] . У день судового засідання 1 липня 2017 року відповідач знову від`їжджає до Києва на роботу. У квартирі залишилися особисті речі відповідача та вона бажає проживати у цій квартирі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно договору купівлі-продажу від 28.10.2003 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Право власності зареєстроване Олександрійським МБТІ від 5 листопада 2003 року, реєстраційний номер 9434/66 стр. 179. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 20 березня 2019 року встановлено також, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . У задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено. Згідно довідки КП «Житлогосп» від 08.02.2017 року №798, у квартирі по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] - власник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - син. Згідно акту-розпорядження від 08.12.2017 року вих.№5799, складеного паспортистом [PERSON] та сусідами [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , мешканцем квартири [PERSON] , та затвердженого директором КП «Житлогосп», у ході обстеження було встановлено, що [PERSON] в квартирі зареєстрована з 01.04.2008 року. Не проживає за даної адресою з 2014 року. Проте, суд, оцінюючи зазначений акт-розпорядження, враховує те, що у рішенні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.11.2018 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини зазначено, що відповідно до акту-розпорядження від 11.06.2018 року про не проживання позивача у квартирі [ADDRESS] з жовтня 2014 року, то факт постійного не проживання був спростований показаннями позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] і свідка. Суд, у вказаному рішенні зазначив, що робота в іншому місці не може вважатися непроживанням за адресою місця реєстрації. Також суд відхиляє акт розпорядження від 08.12.2017 року вих.№5799, оскільки він спростовується поясненням як позивача так і відповідача. І позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] у судовому засіданні повідомили, що [PERSON] добровільно не виселяється із належної позивачу квартири і саме позивач у червня 2019 року заборонив їй проживати у квартирі, при цьому у квартирі залишилися її особисті речі. Водночас твердження позивача про те, що відповідач працює у місті Києві, тому рідко з`являється у квартирі не спростовують зазначених висновків суду, оскільки як вбачається з показань позивача і відповідача, її відсутність пов`язана з поважним причинами, а саме роботою у іншому місці, вона регулярно поверталась до помешкання не рідше ніж раз на декілька місяців і проживала у ньому, зараз вона не має можливості проживати у квартирі через перешкоди, які чинить позивач. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені норми права, зокрема те, що відповідач добровільно не виселялась з вказаної вище квартири, там знаходяться її особисті речі, вона фактично проживає у цій квартирі, її періодична відсутність пов`язана з характером роботи у іншому місті, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що відповідач була відсутня протягом року у квартирі без поважних причин, а отже позов є необгрунтованим, у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed