Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

18.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті 05.08.2007 року її батька [PERSON], вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями: двома верандами, літньою кухнею, хлівом, входом в підвал та гаражем, що розташовані в м. Шаргород Вінницької області на вул. Ворошилова, 88. Рішенням [PERSON] міської Ради народних депутатів від 05.04.1994 року батькові було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства та будівництва і обслуговування житлового будинку. Також, рішеннями міської ради їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі в розмірі 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та 0,05 га для ведення особистого селянського господарства на вул. Ворошилова, 88, в м. Шаргород. Площі земельних ділянок були зазначені орієнтовно, фактично площа земельних ділянок біля будинку більша. Поряд із її домогосподарством знаходиться домогосподарство відповідача [PERSON], з яким у неї тривалий час існує суперечка з приводу смуги землі, довжиною приблизно 20 м. та шириною до 1 м. зі сторони домогосподарства відповідача У липні-вересні 2013 року, не маючи права власності на земельну ділянку, без дозвільних документів, з порушенням будівельних норм та правил відповідач звів на вказаній ділянці на відстані приблизно 30 см. (замість 1 м.) від її літньої кухні та сараю огорожу, яка складається із камяного підмурку та вмурованих в нього металевих труб, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Рішенням виконкому [PERSON] міської ради від 17.09.2014 року його було зобовязано знести самовільно збудовану огорожу з камяним підмурком. Незважаючи на це, відповідач до теперішнього часу огорожі добровільно не зносить. Самовільним облаштуванням огорожі відповідач порушив чинне законодавство та її права власника будівель, що знаходяться на вул. Ворошилова, 88, так як, відповідно до п.3.25 ДНБ 630-92 для догляду за будинком і здійснення поточного ремонту відстань між бічною межею ділянки і стіною житлового будинку або господарської будівлі треба приймати не менше 1 метра. Проте, цієї відстані від стіни її літньої кухні та сараю, які відносяться до господарських будівель, до суміжної земельної ділянки відповідача, на якій останній збудував огорожу з камяним підмурком не дотримано, у звязку із чим вона не може належним чином використовувати та утримувати своє майно, провести зовнішній ремонт вказаних будівель. Просить зобовязати відповідача [PERSON] знести за власний рахунок самочинно збудовану ним огорожу з камяним підмурком, що знаходиться на відстані до одного метра від літньої кухні та сараю належного їй домоволодіння по вул. Ворошилова, 88, у м. Шаргород Вінницької області, а також стягнути з [PERSON] на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та за надання правової допомоги. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 29.05.2015 року (а.с.31) та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №472 (а.с.32), підтримали позовні вимоги, просили зобовязати відповідача [PERSON] знести самочинно збудовану ним огорожу з камяним підмурком, яка знаходиться на відстані до одного метра від літньої кухні та сараю належного позивачці домоволодіння по вул. Ворошилова, 88, у м. Шаргород Вінницької області, а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та за надання правової допомоги в сумі 2000 грн. Суду пояснили, що позивачка [PERSON], 19.02.2009 року оформивши спадщину після смерті батька [PERSON], стала власником житлового будинку та господарських будівель в м. Шаргород, на вул. Ворошилова, 88. Господарські будівлі побудовані її батьком ще у 80-х роках. Ні позивачка, ні відповідач права власності на земельні ділянки не оформили через те, що між ними виник спір з приводу площі земельних ділянок кожного. Зокрема, позаду господарських будівель позивачки на відстані більше 1 м. знаходився рів, який був історичною і фактичною межею між сусідніми земельними ділянками. Проте, відповідач засипав вказаний рів і зробив подвіря, тому межа зникла. Позивачці постійно чинилися перешкоди відповідачем з приводу використання господарських будівель, так як вона не могла належним чином їх ремонтувати, утримувати в належному стані, що призвело до того, що стіна господарських будівель, яка виходить на подвіря відповідача, знаходиться в занедбаному стані, руйнується, внаслідок чого руйнується дах будівель. Спір між позивачкою та відповідачем носить тривалий характер. Для вирішення спору позивачка неодноразово зверталася в [PERSON] міську раду, але спір не був вирішений. Влітку 2013 року, коли позивачки не було вдома, відповідач побудував зі сторони свого домогосподарства, що знаходиться на вул. Ворошилова, 86, в м. Шаргород, огорожу вздовж стін господарських будівель, належних позивачці, що складається із камяного підмурку з постійною основою, вмурованих у підмурок залізних труб, між якими залишилося тільки провести зашивку, чи то шифером, чи то профільними листками і буде встановлений суцільний паркан. При цьому, огорожа збудована відповідачем на земельній ділянці, яка не належить йому на праві власності, не виділена для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, без будь-яких дозвільних документів та на відстані приблизно 30-40 см. від стін належних позивачці літньої кухні і сараю, тобто з порушенням будівельних норм і правил. Така відстань від стін господарських будівель позивачки до збудованої відповідачем огорожі не тільки не дозволяє [PERSON] користуватися та розпоряджатися своєю власність на власний розсуд, утримувати в належному стані, ремонтувати, а і не дозволяє навіть вільно пройти позаду цих споруд. Адміністративною комісією при виконкомі [PERSON] міської ради за зверненням позивачки було складено протоколи про адміністративне правопорушення і притягнуто відповідача до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 85 грн. Штраф відповідачем сплачено. Крім того, рішенням виконкому [PERSON] міської ради зобовязано відповідача знести самочинно збудовану огорожу, проте відповідач до теперішнього часу добровільно не виконує рішення виконкому. Так як [PERSON] міська рада, яка, відповідно до норм ЦК України, має право звернутися з позовом до суду про знесення самочинного будівництва, з вказаним позовом не звернулася, допустивши бездіяльність, то з таким позовом змушена звернутися позивачка, оскільки порушені її права власника, встановлені ст.ст.386, 391 ЦК України. Для належного використання за призначенням і утримання та обслуговування господарських будівель, що є власністю позивачки, вона має право здійснювати відповідні ремонти будівель, проте, не може розпоряджатися своїм майном, що руйнується, потребує ремонту та приходить у непридатний для використання стан, через перешкоди, які чинить відповідач, зокрема, через влаштування відповідачем суцільної огорожі з постійно вимуруваним камяним підмурком і вмурованими залізними трубами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що проживає по сусідству із позивачкою в м. Шаргород на вул. Ворошилова, 86. З 1984 року він користується земельною ділянкою в м. Шаргород по вул. Ворошилова, 86, де знаходиться його будинок. Приблизно у 1984 році він разом з дітьми засипав канаву, що знаходилася між його та батька позивачки [PERSON], а тепер самої позивачки, господарствами, облаштував подвіря. У 2013 році він вимурував камяну огорожу між домогосподарствами його та позивачки, позаду господарських будівель [PERSON], але вважає, що ця огорожа не порушує права власності позивачки ніяким чином, так як розміщена на належній йому земельній ділянці. На будівництво він дозволу не мав. Також, не має документів про право власності на земельну ділянку, на якій збудував огорожу, так як не може виготовити технічну документацію через тривалий спір з позивачкою з приводу площі земельної ділянки біля будинків його та позивачки, так як у нього не вистачає 0,002 га землі, що було встановлено при обмірі працівниками Вінницького інституту землеустрою. Збудована ним огорожа позаду господарських будівель позивачки дійсно розміщена в межах до 1 м. від стін будівель, але право позивачки користуватися належними їй господарськими будівлями на власний розсуд ним при будівництві огорожі не порушено, так як позивачка для здійснення ремонту стін будівель чи покрівлі може звернутися до нього з проханням і здійснити відповідний ремонт, зайшовши на територію його подвіря, чому він заперечувати не буде. Проте, з таким проханням позивачка до нього не зверталася, а звернулася спершу в [PERSON] міську раду, а потім до Шаргородського районного суду. [PERSON] міською радою у 2013 році складалися акти про порушення ним будівельних норм при будівництві огорожі, а в 2014 році адміністративна комісія [PERSON] міської ради склала протокол про адміністративне правопорушення, винесла постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності у виді штрафу за порушення будівельних норм. Штраф ним сплачено. Крім того, [PERSON] міська рада прийняла рішення про знесення збудованої ним камяної огорожі, яке він не виконав, так як вважає, що права позивачки будівництвом огорожі не порушено. На теперішній час збудована ним огорожа не суцільна. На вмурованих в огорожу залізних трубах він розмістив труби для стікання дощової води з ринви свого будинку, щоб вода не потрапляла під будівлі позивачки, так як остання скаржиться, що руйнуються належні їй господарські будівлі. Просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, [PERSON] міської ради Вінницької області [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримав, вважає, що він підлягає задоволенню, так як є підставним. Права власника [PERSON] на використання і розпорядження належними їй на праві власності будівлями дійсно порушені відповідачем [PERSON] при будівництві останнім огорожі з камяним підмурком і вмурованими в нього залізними трубами, так як огорожа збудована на відстані 0,3 м. та 0,6 м. в різних місцях від стін господарських будівель позивачки літньої кухні та хліва, що є порушенням будівельних норм і правил. Крім того, будівництво огорожі відповідачем є самочинним, так як відповідач не є власником земельної ділянки, на якій звів огорожу. [PERSON] міською радою у 2013 році складалися протоколи, в яких зафіксовані вказані порушення, вчинені відповідачем при зведенні камяної огорожі. Також, адміністративною комісією у 2014 році було притягнуто відповідача до адміністративної відповідальності у виді штрафу, оскільки огорожа на постійній камяній основі з камяним підмурком є малою архітектурною спорудою. Відповідачем визнано порушення будівельних норм, так як штраф сплачено. Крім того, виконкомом [PERSON] міської ради у 2014 році було прийнято рішення про знесення самочинно збудованої відповідачем огорожі, яке останній не виконує. В передбаченому законодавством порядку відповідач вказане рішення виконкому [PERSON] міської ради не оскаржував. Також, зазначає, що [PERSON] міська рада зверталася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про знесення самочинно збудованої огорожі, але позов за клопотанням міської ради судом залишено без розгляду. Після цього з відповідним позовом міська рада до суду не зверталася, з яких причин, він не може пояснити. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (двома верандами, літньою кухнею, хлівом, входом в підвал та гаражем), що знаходяться в м. Шаргород Вінницької області на вул. Ворошилова, 88, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.02.2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22033694 від 02.03.2009 року (а.с.6, 102). З рішення 14 сесії 2 скликання [PERSON] міської Ради народних депутатів від 05.04.1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування на території [PERSON] міської Ради народних депутатів» вбачається, що батьку позивачки [PERSON] [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства по вул. Ворошилова в м. Шаргород (а.с.8). З витягу з рішення 13 сесії 5 скликання за №330 від 24.04.2009 року «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність на території міської ради» та витягу 20 сесії 6 скликання №290 від 12.07.2013 року вбачається, що позивачці [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Ворошилова, 88, в м. Шаргород Вінницької області та надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж вказаних земельних ділянок в натурі на місцевості (а.с.9-10). Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає в м. Шаргород, на вул. Ворошилова, 86, що зазначив відповідач в судовому засіданні і що не заперечується позивачкою та іншими учасниками судового розгляду. Рішенням 14 сесії 1 скликання [PERSON] міської Ради народних депутатів від 05.04.1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування на території [PERSON] міської Ради народних депутатів» відповідачеві [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га по вул. Ворошилова в м. Шаргород та 0,10 га по вул. Міцкевича в постійне користування (а.с.61). Відповідно до рішення [PERSON] міської ради №116 від 30.09.2011 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства із земель, не наданих у власність і користування на території [PERSON] міської ради», надано дозвіл громадянам на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, в тому числі дружині відповідача [PERSON], орієнтовною площею земельної ділянки 0,1100 га в м. Шаргород на вул. Ворошилова, 86 (а.с.103-104). Таким чином, судом встановлено, що ні позивачка [PERSON], ні відповідач [PERSON] на час розгляду справи в суді не мають документів, що підтверджують їх право власності на земельні ділянки в м. Шаргород Вінницької області, відповідно, по вул. Ворошилова, 88, та по вул. Ворошилова, 86. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON], який проживає в м. Шаргород на вул. Ворошилова, 86, протягом літа-осені 2013 року вздовж стіни господарських будівель, що належать [PERSON] і знаходяться в м. Шаргород на вул. Ворошилова, 88, зокрема, позаду стін господарських будівель [PERSON] на відстані 0,3-0,6 м. та спереду перед своїм житловим будинком збудував огорожу з камяним підмурком на постійній основі висотою приблизно 0,5 м., в який вмуровані металеві труби з відповідним кріпленням для здійснення суцільної зашивки, внаслідок чого між сторонами виник спір, що триває до теперішнього часу. Вказаний факт в судовому засіданні визнається сторонами та представником третьої особи, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Також, судом встановлено, що розпорядженням [PERSON] міського голови від 12.11.2013 року створено тимчасову комісію з метою врегулювання спору між [PERSON] та [PERSON], яка 13.11.2013 року склала акт про будівництво відповідачем вздовж господарської будівлі [PERSON] в 2013 році на відстані 0,3-0,6 м. камяного підмурку огорожі, в який вмуровані металеві труби, при цьому, з порушенням норм ДБН 360-92, яким передбачено, що така відстань має бути більше 1 м., та зобовязано відповідача у десятиденний термін усунути вказане порушення (а.с.11). Актом цієї ж Комісії від 02.12.2013 року встановлено, що станом на день його складення порушення відповідачем [PERSON], що допущені при будівництві огорожі, не усунуті (а.с.88). Крім того, судом встановлено, що позивачка [PERSON] зверталася у 2013 році до Шаргородського районного суду з адміністративним позовом до [PERSON] міської ради на бездіяльність при виявленні самовільного будівництва та захвату землі. Постановою Шаргородського районного суду від 09.12.2013 року частково задоволено позов [PERSON]: визнано протиправною бездіяльність [PERSON] міської ради Вінницької області стосовно невжиття заходів реагування, передбачених чинним законодавством при виявленні самовільного будівництва, вчиненого з порушенням відповідних будівельних норм (стандарт ДБН 360-92); зобовязано [PERSON] міську раду вжити заходів реагування, передбачених чинним законодавством при виявленні самовільного будівництва, вчиненого з порушенням відповідних будівельних норм (стандарт ДБН 360-92); стягнуто на користь [PERSON] судові витрати; в решті позовних вимог відмовлено (а.с.39-40). 29.05.2014 року [PERSON] міською радою створено тимчасову комісію з метою виконання постанови Шаргородського районного суду від 09.12.2013 року, якою складено акт про порушення відповідачем будівельних норм ДБН 360-92 при будівництві огорожі і запропоновано [PERSON] в добровільному порядку в десятиденний строк усунути допущені порушення в сфері містобудування (а.с.52). 04.06.2014 року адміністративною комісією при виконкомі [PERSON] міської ради складено щодо [PERSON] протокол №1 «Про розгляд адміністративного правопорушення», відповідно до якого зазначено, що відповідач [PERSON] в вересні 2013 року, не дотримуючись будівельних норм, біля хліва [PERSON] побудував гранітну огорожу, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.96 КУпАП (а.с.84). Відповідач з протоколом про адміністративне правопорушення ознайомлений, про свідчить його підпис (а.с.84), що не заперечувалося ним в судовому засіданні. 04.06.2014 року адміністративною комісією при виконкомі [PERSON] міської ради прийнято рішення (постанову №1) про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.96 КпАП України і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 85 грн. (а.с.85). З означеною постановою відповідач [PERSON] ознайомлений, що підтверджується розпискою від 04.06.2014 року (а.с.87). Штраф відповідачем сплачено 04.06.2014 року (а.с.86). 17.09.2014 року виконавчим комітетом [PERSON] міської ради прийнято рішення №121 «Про знесення самовільно побудованої огорожі та альтанки», відповідно до п.1 якого зобовязано [PERSON], жителя [INFO], в місячний термін за власний рахунок знести самовільно збудовану у 2013 році зі сторони садиби [PERSON] огорожу з камяним підмурком (а.с.20). Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, показав, що працює заступником [PERSON] міського голови протягом тривалого часу. Йому відомо, що спір між позивачкою та відповідачем з приводу площі земельних ділянок, що перебувають у користуванні кожного, носить тривалий характер, приблизно 15 років. У 2013 році виник спір між позивачкою та відповідачем з приводу будівництва останнім на відстані до 50 см. від стін господарських будівель [PERSON] огорожі з камяним підмурком і вмурованими металевими трубами під суцільну зашивку. Відстань від огорожі до стін будівель [PERSON] така, що не дозволяє не тільки утримувати в належному стані будівлі та здійснювати їх поточний або капітальний ремонт, а й не дозволяє вільно пройти між ними. Крім того, [PERSON] здійснив будівництво на земельній ділянці, що не належить йому на праві власності, а також без відповідного дозволу на вказане будівництво. [PERSON] міською радою неодноразово складалися акти про порушення [PERSON] будівельних норм при будівництві огорожі, складалися відповідні акти, протокол про адміністративне правопорушення, постанова про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності у виді штрафу, прийнято рішення про знесення огорожі, яке відповідачем проігноровано. Відповідач при цьому зсилається на те, що у технічній документації по землевідведенню на земельну ділянку, якою він користується, межа земельної ділянки проходить вздовж стін господарських будівель позивачки, на місці збудованої огорожі. Проте, план землевідведення та архітектурний план забудови не є одним і тим самим, не повязані між собою, про що він неодноразово розяснював [PERSON] При цьому, при виході на місце будівництва огорожі ним встановлено, що у відповідача є можливість відступити від стін господарських будівель позивачки 1 метр. Вважає, що відповідачем порушено право власності позивачки, оскільки вона, як власник господарських будівель, не може використовувати їх відповідно до призначення через руйнування стін і неможливість здійснити ремонт будівель внаслідок збудованої відповідачем огорожі на відстані до 1 м. від цих будівель. Відповідно до п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затвердженого наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року за №44 (з наступними змінами), для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] влітку-восени 2013 році збудовано огорожу з камяним підмурком між будинком відповідача та господарськими будівлями позивачки в м. Шаргород, що знаходяться, відповідно, по вул. Ворошилова, 86 та 88, без відповідного дозволу на будівництво огорожі, на земельній ділянці, яка відповідачеві [PERSON] міською радою для будівництва будівлі не виділялася, що визнається сторонами та представником третьої особи, тому, в силу вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають. Відповідачем самочинно збудована огорожа не знесена до теперішнього часу. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] здійснив будівництво огорожі біля будинку за №86 по вул. Ворошилова в м. Шаргород, позаду господарських будівель, які належать [PERSON] і знаходяться на вул. Ворошилова, 88 в м. Шаргород, без відповідних документів, що дають право виконувати будівельні роботи: належного дозволу на будівництво, без належним чином затвердженого проекту, з істотним порушенням будівельних норм і правил, а також, на земельній ділянці не відведеній для цієї мети та не належній відповідачеві, тобто самочинно, на відстані до 1 м. від господарських будівель позивачки. Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює стаття 376 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, обєкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: якщо він збудований чи будується на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин четвертої та сьомої ст.376 ЦК України, залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені в цих частинах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого обєкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. Відповідно до вимог ч.7 ст.376 ЦК України, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Виходячи з розяснень, що містяться в абзаці 2 п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК)… З урахуванням змісту частин четвертої та сьомої ст.376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, з урахуванням розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивачами за такими вимогами можуть бути як відповідний орган державної влади або місцевого самоврядування, так і інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом ст.376 ЦК України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст.ст.3, 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 року, яка прийнята за результатами перегляду судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справі №6-180цс14, та в силу імперативних положень ст.360-7 ЦПК України, є обовязковими у правозастосуванні. Оскільки судом встановлено, що здійснена відповідачем [PERSON] самочинна побудова огорожі з камяним підмурком порушує право власності позивачки [PERSON] і це порушення полягає у виникненні перешкод у використанні належних їй господарських будівель за призначенням через неможливість проведення їх поточного та капітального ремонту через перешкоди внаслідок будівництва огорожі в безпосередній близькості до стін господарських будівель позивачки на відстані 0,3-0,6 м., що унеможливлює не тільки здійснення позивачкою дій по утриманню будівель в належному стані, а навіть вільний прохід між будівлями та огорожею, то суд вважає, що позивачка, в силу вимог ст.ст.3, 15, 16, 376, 391 ЦК України, ст.3 ЦПК України, має право на звернення з означеним позовом до суду про захист свого порушеного права власності шляхом знесення самочинного будівництва. При цьому, в даному випадку суд вважає, що слід саме знести самочинно збудовану відповідачем огорожу, оскільки її перебудова не можлива і не відновить порушеного права позивачки. Встановленим судом фактам відповідають цивільно-правові відносини щодо правового режиму самочинного будівництва в поєднанні з положеннями законодавства про здійснення права власності та його порушення самочинним будівництвом, які регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ЗУ «Про планування і забудову територій», Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Так, згідно з ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 316, 317, 319, 328, 386, 391 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності, порядок захисту права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності (ч.1 ст.386 ЦК України). Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майно (ст.391 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Виходячи з аналізу вказаної норми, самочинними забудовниками можуть бути як власники та інші титульні володільці земельних ділянок, так і субєкти, які взагалі не мають належним чином оформлених прав на земельну ділянку. Відповідно до ст.78 ЗК України, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. Згідно із вимогами ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 126 ЗК України ( в редакції, що існувала на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Суд констатує той факт, що відповідач [PERSON], а також і позивачка [PERSON] на жодній із передбачених ст.81 ЗК України підставі не набули права власності на земельні ділянки, що знаходяться в м. Шаргород на вул. Ворошилова, відповідно, №86 та №88, тобто біля господарських будівель, що належать позивачці, поблизу яких на відстані до 1 м. відповідачем здійснено будівництво огорожі. Тому спір між позивачкою та відповідачем виник не з приводу права власності на земельні ділянки, на чому в судовому засіданні наполягав відповідач [PERSON], а з приводу порушеного відповідачем внаслідок самочинного будівництва огорожі права власності позивачки на господарські будівлі і порушення здійснення останньою цього права, що полягає у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (ст.9 ЗУ «Про архітектурну діяльність»). Відповідно до ст.29 ЗУ «Про планування і забудову територій», дозвіл на виконання будівельних робіт визначається як документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення обєкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів. Відповідно до п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затвердженого наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року за №44 (з наступними змінами), для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України). Частиною 9 статті 30 ЗУ «Про планування і забудову територій» визначено, що здійснення будівельних робіт на обєктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом. Зазначеним законом передбачено одержання субєктом забудови дозволів на будівництво та виконання будівельних робіт. Статтею 26 ЗУ «Про планування і забудову територій» встановлено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво (ч.7 ст.376 ЦК України). Відповідно до п.п.4, 5, 22, 26\~\~постанови №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий\~\~режим самочинного будівництва)»,\~\~самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил…Будівництвом обєкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких обєктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою… Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (ст.19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкта будівництва відповідний склад документації, визначений статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону… Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування… Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності за самочинне будівництво не позбавляє відповідні державні органи, органи місцевого самоврядування або осіб, права яких порушено самочинним будівництвом нерухомого майна, можливості пред'явити позов про перебудову чи знесення самовільно збудованого об'єкта нерухомості, а також про відшкодування витрат, пов'язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Отже, факт здійснення відповідачем [PERSON] будівництва огорожі поряд із стінами господарських будівель позивачки по вул. Ворошилова, 88, в м. Шаргород на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту, встановлено в судовому засіданні. З огляду на встановлені обставини, перебудова обєкту самочинного будівництва, з метою усунення порушень законних прав та інтересів власника господарських будівель по вул. Ворошилова, 88, в м. Шаргород [PERSON], є неможливою і це є підставою для застосування крайнього заходу знесення обєкту самочинного будівництва, оскільки позивачкою використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винних осіб до відповідальності. Отже, позов [PERSON] про знесення самовільно збудованої огорожі підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сплачений нею при зверненні в суд судовий збір в сумі 551,20 грн. (а.с.1). Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правову допомогу [PERSON] у цій справі надавав адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.31-32). Відповідно до розрахунку оплати за надану правову допомогу (а.с.56), вона складає 1929 грн., без врахування участі адвоката в судових засіданнях. Проте, позивачкою сплачено адвокату [PERSON] 2000 грн. (а.с.55), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до вимог ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», якою встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні, враховуючи, що адвокат приймав участь в судових засіданнях понад 5 годин.

Outcome: approved