Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

19 лютого 2018 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до Міністерства оборони України, ДП МО України «Київське управління начальника робіт» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що наказом тимчасово виконуючого обовязки директора ДП МО України «Київське Управління начальника робіт» від 31 січня 2017 року № 4-ВК «По особовому складу» його прийнято на посаду головного інженера. Наказом міністра оборони від 15 березня 2017 року № 7-ДП він призначений тимчасово виконуючим обов'язки директора ДП МО Уукраїни «Київське Управління начальника робіт» (за його згодою). Наказом міністра оборони України від 17 січня 2018 року № 2-ДП його звільнено від тимчасового виконання обов'язків директора ДП МО України «Київське Управління начальника робіт». Зазначений наказ міністра оборони України вважає незаконним, а його звільнення з посади т.в.о. директора проведеним з грубим порушенням вимог чинного законодавства України про працю. Наказом державного секретаря МО України від 15 березня 2017 року № 7-ДП не встановлювався конкретний термін виконання ним обов'язків директора ДП МО України «Київське Управління начальника робіт», тому вважає, що з ним був укладений безстроковий трудовий договір. За результатами проведеного конкурсу переможцем конкурсного відбору на посаду директора ДП МОУ «Київське управління начальника робіт» визнано його. Після визнання переможцем конкурсного відбору на посаду директора ДП МОУ «Київське управління начальника робіт» йому запропоновано пройти психофізіологічне інтерв'ю із застосуванням поліграфа, яке він успішно пройшов. Його кандидатуру на посаду керівника цього підприємства було погоджено відповідно до вимог законодавства головою Київської міської державної адміністрації. Разом з тим, контракт з ним так і не був укладений. Протягом двох місяців з дня видання наказу № 7-ДП від 15 березня 2017 року, його так і не було призначено директором ДП МО України «Київське правління начальника робіт» і відповідно не укладено з ним контракт (незважаючи на участь і перемогу у конкурсному відборі). Він тривалий час після спливу двомісячного терміну продовжував виконувати обов'язки директора державного підприємства МО України «Київське управління начальника робіт» з розпорядження та відома Міністерства оборони України, тому вважається робітником, який затверджений уповноваженим органом на цій посаді. Повернення до виконання обов'язків за посадою заступника начальника по виробництву ДП МО України «Макарівський завод залізобетонних виробів» є неможливим, оскільки він з цієї посади звільнений і прийнятий до ДП МО України «Київське правління начальника робіт» на посаду головного інженера. Жодної згоди про поновлення його на попередній посаді ним не надавалося, завчасно його також про це не повідомляли. У наказі його повернули до виконання обов'язків за посадою, яку він взагалі не займає, та з якої його звільнено 30 січня 2017 року. Перед звільненням йому не була запропонована будь-яка інша робота з урахуванням його спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи. У наказі про звільнення № 2-ДП від 17 січня 2018 не міститься жодних посилань на норми КЗпП України, та підстави, з яких його звільнено з займаної посади. Крім того, відповідно до наказу № 2-ВК від 04 січня 2018 «По особовому складу» він перебував у щорічній основній відпустці з 09 січня 2018 року по 03 лютого 2018 року, проте наказ про звільнення видано в період перебування його у відпустці. Просить суд ухвалити рішення, яким: -визнати незаконним та скасувати наказ державного секретаря Міністерства оборони України № 2-ДП від 17 січня 2018 року; -поновити його на посаді тимчасово виконуючого обов'язки директора ДП МО України «Київське управління начальника робіт»; -зобов'язати Міністерство оборони України укласти з ним контракт, призначивши його на посаду директора ДП МО України «Київське управління начальника робіт»; -стягнути з ДП МО України «Київське управління начальника робіт» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 03 березня 2018 року відмовлено [PERSON] у відкритті провадження у справі в частині вимог про зобов'язання Міністерства оборони України вчинити дії - укласти з позивачем контракт, призначивши останнього на посаду директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт». Відкрито спрощене позовне провадження за позовом [PERSON] до МО України, ДП МО України «Київське управління начальника робіт» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 03 березня 2018 року Солом'янським районним судом м. Києва витребувано від ДП МО України «Київське управління начальника робіт» документи, необхідні для вирішення спору, що виник між сторонами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON], поданого його представником, про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачем - Міністерством оборони України подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідач посилається на те, що при звільненні з посади тимчасово виконуючого обов'язки згідно з оспорюваним наказом право позивача на працю не порушено. Він офіційно перебував на посаді головного інженера ДП МО України «Київське управління начальника робіт». Крім того, відсутні законні підстави для поновлення позивача на посаді тимчасово виконуючого обов'язки директора державного підприємства, оскільки такої посади як «тимчасово виконуючий обов'язки» не передбачено чинним законодавством України та жодним штатним розписом. Відповідач ДП МО України «Київське управління начальника робіт» відзив на позовну заяву не подавало. Стороною позивача подано відповідь на відзив Міністерства оборони України. Зазначено, що відповідно до наказу № 4-ВК від 31 січня 2017 «По особовому складу» [PERSON] прийнято на посаду головного інженера ДП МО України «Київське управління начальника робіт», на якому він з моменту прийняття його на посаду постійно працював та жодним чином не поєднував роботу на інших підприємствах. Будь-яких наказів щодо переведення [PERSON] на посаду тимчасово виконуючого обов'язки за посадою директора ДП МОУ «Макарівський завод залізобетонних виробів» за період його роботи на ДП МО Уукраїни «Київське управління начальника робіт» не виносилося. Відповідно до запису в трудовій книжці [PERSON] наказом № 1 від 30 січня 2017 року [PERSON] звільнено з посади заступника начальника з виробництва ДП МО Уукраїни «Макарівський завод залізобетонних виробів». Наказом № 7-ДП від 15 березня 2017 року на нього покладено тимчасове виконання обов'язків директора ДП МОУ «Київське управління начальника робіт». Наказом № 2-ДП від 17 січня 2018 року його звільнено від виконання обов'язків директора ДП МО України «Київське управління начальника робіт» та повернуто до виконання обов'язків не до посади, яку він займав - головного інженера, а на абсолютно іншу посаду, з якої він фактично звільнений ще 30 січня 2017 року. Відповідно до наказу № 2-ДП від 17 січня 2018 [PERSON] повернуто до виконання обов'язків за посадою заступника начальника по виробництву ДП МОУ «Макарівський завод залізобетонних виробів». Зазначені накази суперечать однин одному іншому, що свідчить про порушення трудового законодавства та трудових прав [PERSON] Після подання позовної заяви наказом № 8-вк від 20 лютого 2018 «Про скорочення штату працівників» внесено зміни до штатного розпису з 07 травня 2018 року та скорочено одну штатну одиницю головного інженера. Вказано провести звільнення працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Персональне повідомлення головному інженеру [PERSON] видане 05 березня 2018, але з ним його у передбачені законодавством терміни не ознайомлено. Всі ці дії свідчать про незаконне звільнення, про умисність його звільнення та створення умов для унеможливлення повернення [PERSON] до роботи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 30 січня 2017 року позивача звільнено з посади заступника начальника по виробництву державного підприємства МО України «Макарівський завод залізобетонних виробів» за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 17). Наказом тимчасово виконуючого обовязки директора ДП МО України «Київське управління начальника робіт» № 4-ВК від 31 січня 2017 року [PERSON] прийнято на посаду головного інженера з 31 січня 2017 року (а.с. 13). Відповідний запис також міститься в трудовій книжці позивача (а.с. 18). Наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 15 березня 2017 року № 7-ДП у зв'язку з виробничою необхідністю та з метою забезпечення належного функціонування державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт» тимчасове виконання обов'язків директора державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт» покладено на заступника начальника по виробництву державного підприємства Міністерства оборони України «Макарівський завод залізобетонних виробів» [PERSON] (за його згодою) (а.с. 14). Наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 17 січня 2018 року № 2-ДП у зв'язку з виробничою необхідністю та з метою забезпечення належного функціонування державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт» увільнено від тимчасового виконання обов'язків директора державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт» [PERSON], якому визначено повернутися до виконання обов'язків за посадою заступника начальника по виробництву державного підприємства Міністерства оборони України «Макарівський завод залізобетонних виробів» (а.с. 15). Наказом тимчасово виконуючого обов'язки державного секретаря Міністерства оборони України від 19 лютого 2018 року № 8-ДП відповідно до наказу Міністерства оборони України від 04 жовтня 2016 року № 512 «Про ліквідацію державного підприємства Міністерства оборони України «Макарівський завод залізобетонних виробів» (зі змінами) увільнено від тимчасового виконання обов'язків директора державного підприємства Міністерства оборони України «Макарівський завод залізобетонних виробів» [PERSON], якому визначено повернутися до виконання обов'язків за посадою головного інженера державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт». Позивач посилається на те, що наказ міністра оборони України від 17 січня 2018 № 2-ДП є незаконним, а його звільнення з посади тимчасово виконуючого обовязки директора ДП МОУ «Київське управління начальника робіт» проведене з грубим порушенням вимог чинного законодавства України про працю. Відповідно до ст. 105 КЗпП України під суміщення розуміється виконання на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи. Виконання обов'язку тимчасово відсутнього працівника без звільнення працівника від своїх основних обов'язків - це заміна працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою (без звільнення від основних трудових обов'язків), коли працівник поряд зі своєю основною роботою виконує обов'язки тимчасово відсутнього працівника. З матеріалів справи вбачається, що на момент покладення тимчасового виконання обов'язків директора ДП МО України «Київське управління начальника робіт» [PERSON] працював на посаді головного інженера державного підприємства МО України «Київське управління начальника робіт». Після винесення наказу від 15 березня 2017 року № 7-ДП [PERSON] фактично продовжив працювати на займаній ним посаді головного інженера державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт». [PERSON] не було призначено на посаду директора ДП Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт». На останнього було покладено лише тимчасове виконання обов'язків директора. Позивачем не надано доказів існування посади «виконуючий обов'язки директора» в штатному розписі державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт» чи укладення з ним відповідного контракту. Зазначена обставина є суттєвою, оскільки особу не можливо поновити на посаду, яка відсутня в штатному розписі. Покладення виконання обов'язків керівника за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обов'язків керівника цього підприємства в обмежений у часі термін, а саме, до моменту призначення органом управління на цю посаду керівника підприємства та укладення з ним відповідного контракту. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що за результатами проведеного конкурсу переможцем конкурсного відбору на посаду директора ДП МОУ «Київське управління начальника робіт» визнано його. Його кандидатуру на посаду керівника даного підприємства було погоджено відповідно до вимог законодавства головою Київської міської державної адміністрації, проте контракт з ним так і не був укладений, що на його думку є порушенням норм чинного законодавства. Разом з тим, будь-яке рішення про зобов'язання Міністерства оборони України укласти з позивачем контракт, призначивши його на посаду директора ДП Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт» на день розгляду справи судом відсутнє. Не ґрунтуються на законі й посилання позивача на те, що йому при звільненні не була запропонована інша робота та на те, що наказ про звільнення видано в період перебування у відпустці. Позивач був призначений виконуючим обов'язки директора тимчасово, та його увільнення від тимчасового виконання обов'язків не є звільненням, оскільки його повернуто до виконання обов'язків за основною посадою. У такому випадку йому не могла бути запропонована інші посада, оскільки за ним і так зберігалося основне місце роботи. Вимоги п. 2 ст. 40 КЗпП України щодо неможливості звільнення в період відпустки не розповсюджуються на увільнення особи від тимчасового виконання обов'язків. Не є підставою для визнання незаконним наказу № 2-ДП від 17 січня 2018 року й посилання позивача на те, що наказом № 2-ДП від 17 січня 2018 року його повернуто до виконання обов'язків за посадою заступника начальника по виробництву ДП Міністерства оборони України «Макарівський завод залізобетонних виробів», проте з цієї посади він був звільнений і прийнятий до ДП МОУ «Київське УНР» на посаду головного інженера. Фактично була допущена помилка, що була виправлена наказом тимчасово виконуючого обов'язки державного секретаря Міністерства оборони України від 19 лютого 2018 року № 8-ДП про повернення [PERSON] до виконання обов'язків за посадою головного інженера державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління начальника робіт». Позивач також зазначає, що наказом № 8-вк від 20 лютого 2018 «Про скорочення штату працівників» внесено зміни до штатного розпису з 07 травня 2018 року, скорочену одну штатну одиницю головного інженера Вказано провести звільнення працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України та 05 березня 2018 року йому видано персональне повідомлення про звільнення. Вважає, що такі дії свідчать про умисність його звільнення. Разом з тим, наказ № 8-вк від 20 лютого 2018 «Про скорочення штату працівників» не є предметом спору між сторонами, тому не підлягають оцінці судом. За таких обставин, відсутні підстави для визнання незаконним наказ державного секретаря Міністерства оборони України № 2-ДП від 17 січня 2018 року, оскільки судом не встановлено порушень трудових прав позивача. Інші заявлені позивачем вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первинної вимоги. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed