Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

18.12.2018 позивач звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому в порядку поділу спільного майна подружжя просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.07.2004 позивач зареєструвала із відповідачем шлюб. Від цього шлюбу у сторін народилась дитина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя у сторін не склалось і рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 12.10.2018 шлюб між ними розірвано. 06.08.2016, під час перебування у шлюбі, за спільні кошти сторони придбали квартиру [ADDRESS] При цьому укладений Договір купівлі-продажу вказаної квартири за згодою сторін оформлений на ім'я відповідача. Після придбання спірного майна сторони за спільні кошти зробили його капітальний ремонт, та здійснили інші поліпшення. З цього часу позивач проживає у вказаній квартирі, за вказаною адресою зареєстроване й місце її постійного проживання. Укласти договір про поділ майна подружжя в позасудовому порядку відповідач відмовляється, а тому, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 27.12.2018 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено розгляд справи по суті на 31.01.2019. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій позов підтримала повністю, просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій позов визнав повністю, просить розглядати справу без його участі. Частина 4 ст. 206 ЦПК України визначає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. З матеріалів справи вбачається, що сторони з 31.07.2004 перебували в шлюбі, який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12.10.2018 розірвано (а.с. 8-9). Від цього шлюбу у сторін є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до копії Договору купівлі-продажу від 06 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Орлюком В.К., відповідач купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 67687564 право власності по вказаній вище квартирі зареєстроване 09.09.2016. Тобто спірна квартира придбана відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем. Відповідно до висновку про вартість майна від 02.11.2018, ринкова вартість трьохкімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 69,9 кв. м, складає 139654 гривні. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічною є норма ч. 2 ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частина перша ст. 71 СК України визначає, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не досягли згоди щодо поділу спірного майна в позасудовому порядку, квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] за час шлюбу з позивачем, а тому в силу ст. 60 СК України вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України підлягає поділу в рівних частках. За таких підстав, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду із даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1203934843.1 від 05.12.2019 (а.с. 1). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у сумі 352,40 грн., сплаченого нею при поданні позову. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Лише наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Така правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц. Однак позивач в підтвердження своїх витрат на правничу допомогу не надала суду належні та допустимі докази, зокрема, розрахунку наданих послуг, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших виплат. Сам по собі лише договір про надання правової допомоги від 30.11.2018 не надає суду можливості встановити, чи розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За таких обставин суд приходить до висновку, що у зв'язку із неподанням доказів про розрахунок витрат, які позивач понесла на правничу допомогу, заяву про їх стягнення з відповідача необхідно залишити без розгляду. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved