Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

17 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна за час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу (а.с. 3). 6 листопада 2017 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та\~жінки без реєстрації шлюбу та розподіл спільної сумісної власності (а.с. 64). Позов обґрунтований тим, що з жовтня 2007 року він проживав однією сімєю з [PERSON] за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Чкалова, 43. За взаємною згодою з 5 грудня 2009 року вони переїхали проживати до будинку відповідача за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. ([PERSON]) Тіниста, 96. 1 березня 2010 року він продав свій будинок та став всі кошти вкладати в ремонт будинку та в будівництво надвірних будівель за адресою смт. Михайлівка, вул. Тіниста №96, тобто там, де вони на той час проживали. За час спільного проживання фактично за його кошти від продажу його власного будинку було: перебудовано літню кухню, на що було витрачено 20000 грн., збудований капітальний душ - 10000 грн., перебудовано погріб - 20000 грн. Ці роботи були проведені в 2013 році. Зроблено заміщення, поставлені вершала на будинок, змайстрований поріг на загальну суму - 2500 грн., відремонтовані кути будинку - 2200 грн., поставлені двері в кухню та підвал - 900 грн., зроблені фронтони на будинку - 2400 грн., вставлені нові вікна в кухню - 2300 грн., нові двері в будинок -1300 грн., відремонтований коридор будинку 2400 грн., зроблена каналізація в будинку - 4400 грн., проведений водопровід в будинок - 4200 грн., збудована каналізаційна яма - 3200 грн., відремонтований паркан(пофарбування) - 800 грн. Вказані роботи проведені в 2016 році. Крім того, збудований євро паркан -7500 грн., паркан (за літньою кухнею) 2000 грн., збудований сарай - 4000 грн. Вказані роботи були проведені в 2017 році. Фактично за час спільного проживання було проведено будівельних робіт на загальну суму 80100 грн. Вартість вказаного будинку він оцінює в 100000 грн. за час спільного проживання з відповідачем будинок за останні роки покращився на 80 відсотків. Враховуючи викладене, просить суд встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та\~жінки без реєстрації шлюбу з 2007 року по квітень 2017 рік, а також просить суд поділити спільне майно, визнавши за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: смт Михайлівка, вул. Тіниста, 96. 31 липня 2017 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про виселення , яку ухвалою суду від 28 серпня 2017 року було обєднано в одне провадження з первісним позовом. Згідно зустрічного позову, не погоджуючись з позовними вимогами позивача, відповідач просить суд висилити [PERSON] без надання йому іншого приміщення. Свій зустрічний позов [PERSON] обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок № 96, по вул. Тінистій, в смт. Михайлівка, Михайлівського району, Запорізької області, який вона успадкувала після смерті матері - [PERSON], що підтверджується рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 травня 2008 року та довідкою з КП «Михайлівського районного- планувального та техінвентаризаційного бюро від 30 червня 2017 року. З 2009 року в її будинку проживає [PERSON], який був зареєстрований там у 2017 році. Після чого, в травні 2017 році [PERSON] побив її та вигнав з будинку. З того часу вона проживає у своїх знайомих. Вона неодноразово намагалася повернутися до дому, але [PERSON] створює їй перешкоди та не впускає до будинку, забравши у неї документи на будинок. З цього приводу, вона зверталась до Михайлівського відділу поліції із заявою про кримінальне правопорушення, але їй було відмовлено, та рекомендовано звернутись до суду. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд виселити [PERSON] з належного їй будинку через порушення правил співжиття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити вимоги за первісним позовом на підставах викладених в позовній заяві, додатково пояснив, що він проживав з [PERSON] як чоловік та дружина. В березні 2010 році він продав свій будинок, а кошти з продажу будинку вклав в ремонт будинку № 96 по вул. Тінистій в смт Михайлівка. Проти зустрічного позову [PERSON] заперечував, оскільки вважає себе співвласником даного житлового будинку. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] під час розгляду справи первісний позов не визнали, та заперечували проти його задоволення. Просили задовольнити зустрічний позов та виселити [PERSON] Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні як первинного, так і зустрічного позовів, з таких підстав. Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. За правилами статті 74 СК України\~якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. \~На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу. Проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Водночас, згідно ч. 2 ст. 74 СК України, на вказані правовідносини поширюються положення ст. 60 СК України яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка неодноразово і послідовно викладена в постановах від 2 жовтня 2013 року\~№ 6-79цс13,\~3 червня 2015 року № 6-38цс15, від\~25 листопада 2015 року №\~6-2333цс15 та інших,\~належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: - час набуття такого майна; - кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); - мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. відсутні належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності та взаємозв'язку переконливо би свідчили про те, що в спірний період часу сторони підтримували сімейні стосунки. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, має бути встановлений факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, зясований час придбання,\~джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),\~а також\~мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ч.1,2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В ході судового розгляду було встановлено, що згідно рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 травня 2008 року продовжено строк для прийняття спадку, який залишився після смерті [PERSON], що настала 24 жовтня 2004 року. Визнано право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], а саме: житловий будинок з всіма надвірними спорудами та будівлями, розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. К.Маркса, 96, за [PERSON] (а.с. 5-6). Відповідно до витягу КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 12 липня 2010 року за № 30926794, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Карла Маркса, 96, зареєстровано за [PERSON]. (а.с.7). Відповідно до довідки, наданою Михайлівською селищною радою Михайлівського району Запорізької області, [PERSON], за відомостями відділу реєстрації виконавчого комітету Михайлівської селищної ради станом на 19 липня 2017 року значиться зареєстрованою за адресою: [INFO], з 11 січня 1996 року. (а.с. 26). Згідно довідки КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро», право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: Запорізька область Михайлівський район смт. Михайлівка вул. Тіниста, 96, згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 30 червня 2017 року, зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 травня 2008 року, справа № 2-556 (а.с. 45, 94). На підтвердження факту проживання з [PERSON] однією сімєю як чоловік та жінка без укладення шлюбу [PERSON] був наданий акт довідка № 3188 від 20 червня 2017 року виданої депутатом Михайлівської селищної ради, [PERSON] дійсно проживав з 5 грудня 2009 року по теперішній час проживає за адресою: [INFO], як член сімї (а.с. 4). Аналізуючи наведений доказ, суд не може прийняти його в якості належного і допустимого доказу з таких підстав: по-перше, з акту-довідки не вбачається на підставі яких даних депутат встановив наведені ним обставини, чи були опитані свідки, тощо; по-друге, лише одним цим актом не може бути доведений факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, у період з 2007 по 2017 роки. \~ \~ \~ \~Твердження позивача [PERSON], що він з [PERSON] мали спільні кошти та на ремонт її будинку були частково витрачені його кошти, не були підтверджені відповідними доказами. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що сторони на час проведення покращення будинку, яке є предметом спору, мали взаємні права і обовязки притаманні подружжю, вели спільне господарство, мали спільні доходи або бюджет, обєднали особисті кошти кожного з них з метою спільного набуття майна. Пояснення сторін за змістом статті 76 Цивільного процесуального кодексу України не є доказом. Натомість, наявні у справі докази вказують на те, що за [PERSON] визнано право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], а саме: житловий будинок з всіма надвірними спорудами та будівлями, розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. К.Маркса, 96. Тобто, вказаний обяєкт нерухомості є особистою власністю [PERSON] Надані позивачем [PERSON]Є .: лист з особистими записами (а.с. 16), товарні чеки (а.с. 17,18), довідка про реєстрацію договору купівлі-продажу (а.с. 19), не можуть бути прийняті судом в якості належного доказу участі [PERSON] у суттєвому покращенні житлового будинку, належного [PERSON], оскільки з наданих документів, не вбачається, що витрати були понесені саме [PERSON], їх розмір, використання саме для домолодіння [PERSON], тощо. Крім того, як вже зазначалося вище, факт перебування сторін, у вказаний період, у фактичних шлюбних відносинах, не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом [PERSON] не доведено факт його спільного проживання з [PERSON] однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2007 по 2017 роки. Також, не надано доказів того, що у зазначений період вони були повязані спільним побутом, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обовязки. Не надано належних доказів істотного збільшення у вартості домоволодіння належного [PERSON] За таких обставин, відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання і визнання вказаного домоволодіння, яке належить [PERSON], спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння. Щодо зустрічного позову [PERSON] суд відмічає: Так, [PERSON] є власником житлового будинку № 96 по вул. Тінистій в смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області (а.с. 5-7). У вказаному житловому будинку 17 березня 2017 року був зареєстрований [PERSON] (а.с. 22). Відповідно до довідки № 3321 від 27 червня 2017 року виданою виконавчим комітетом Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, [PERSON], дійсно з травня 2017 року проживає один за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт Михайлівка, вул. Тіниста, 96 (а.с. 10). Відповідно до акту - довідки, наданою Михайлівською селищною радою Михайлівського району Запорізької області, [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [INFO]. Зі слів [PERSON] її співмешканець [PERSON], проживає за цією адресою з 2008 року і фактично зареєстрований з березня 2017 року. Власником будинку по вул. Тінистій, 96 є [PERSON] (на підставі рішення Михайлівського районного суду від 12 травня 2008 року, справа № 2-556 (а.с. 45). 13 липня 2018 року [PERSON] звернулася до Михайлівського ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про те, до [PERSON] побив її та вигнав її з будинку (а.с 47). Згідно листа від 17 липня 2017 року за вих. № 4607/81/01-2017, керівництвом Михайлівського ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області уважно розглянуто матеріал за зверненням [PERSON] від 13 липня 2017 року. За наслідками проведеної перевірки встановлено, що в діях [PERSON] вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, які розглядаються в судовому порядку, та запропоновано звернутись до суду в приватному порядку для вирішення порушених у зверненні питань. Матеріал перевірки ЖЄО № 1932 від 13 липня 2017 року знаходиться в Михайлівському ВП Васиілівського ВП ГУНП в Запорізькій області за адресою: смт Михайлівка вул. Івана Франка, 2 (а.с. 48). \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.\~150\~ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. \~\~\~\~\~\~ \~\~Згідно зі ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог\~ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з\~ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом\~ст. 157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до приписів\~ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують\~його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. За змістом ч. 1\~ст.\~81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Заява про кримінальне правопорушення від 13 липня 2017 року, лист Михайлівського ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 17 липня 2017 року, на які посилається [PERSON], не можуть бути достатніми підставами для виселення відповідача\~без надання іншого жилого приміщення\~у порядку, визначеному ч. 1 ст.116 ЖК УРСР. Крім того, вказана правова норма вимагає наявності заходів попередження про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття. Таких доказів позивачем, суду надано не було. Отже, [PERSON] не надала суду достатніх доказів, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим проживання з ним в одному будинку, що до останнього застосовувались будь-які дієві заходи запобігання чи громадського впливу, які виявились безрезультатними, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Outcome: dismissed