Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

19.02.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], згідно з яким просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку, розташованої по [ADDRESS] В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона придбала у відповідача [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 23.07.2010 року, житловий будинок № 56 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS]. Однак, будучи власницею вказаного будинку, вона не має можливості відчужити його, оскільки земельна ділянка на якій розташований цей будинок продовжує перебувати у власності відповідача [PERSON], який наразі перебуває на окупованій території АР Крим і для нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу спірної земельної ділянки не бажає прибути до м. Нового Бугу. Тому посилаючись на приписи ст. 120 ЗК України, позивачка просила визнати за нею право власності на вищевказану земельну ділянку. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судові засідання 28.03.2018 року та 24.04.2018 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину своєї неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не подавав. Тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, суд, зі згоди представника позивача, вважає за можливе слухати справу на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Оскільки в судове засідання сторони не з'явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], що посвідчений 23.07.2010 року приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Самойленком С.М. за р.№ 960, позивачка [PERSON] являється власницею житлового будинку № 56 з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] (а.с. 7). Однак, предметом вказаного договору слугував лише будинок, питання про передачу (продаж) у власність земельної ділянки, на якій розташований цей будинок (для обслуговування житлового будинку) при укладанні цього договору не вирішувалося. Вищезазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці, площею 0,1 га, яка приватизована попереднім її власником - [PERSON], та значиться за ним відповідно до державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 18.01.1995 року Новобузькою міською радою Миколаївської області на підставі рішення виконкому цієї ради від 10.02.1993 року за № 68 (а.с. 6). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.07.2010 року, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідні приписи містилися також і у чинній на той час редакції ч. 1 ст. 377 ЦК України. З моменту передачі земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] і до цього часу цільове призначення земельної ділянки не змінилося. З огляду на викладене, у зв'язку з придбанням позивачкою [PERSON] житлового будинку, до позивачки разом з правом власності на житловий будинок перейшло і право власності на земельну ділянку для його обслуговування, що автоматично припинило право власності [PERSON] як на житловий будинок так і на земельну ділянку. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, дослідженні при судовому розгляді справи обставини, свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, для обслуговування житлового будинку, розташованої по [ADDRESS] Вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат понесених позивачкою у зв'язку з розглядом справи, остання не заявляв, тому суд відносить ці витрати на її рахунок.

Outcome: approved