Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

19.03.2021 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій представник позивача адвокат Саєнко Олександр Миколайович, в інтересах [PERSON] просить стягнути з ТОВ «Краснолиманське»: - стягнути з ТОВ «Краснолиманське» середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом в період з 01.12.2019 року по 31.12.2020 року в сумі 122559,05 гривень. Позов мотивовано тим, що з 14.05.2018 року перебував в трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», обіймав посаду електрослюсаря підземного 3 розряду з повним робочим днем тимчасово. 20.08.2018 року переведений на посаду електрослюсаря підземного 3 розряду з повним робочим днем в шахті. З 31.07.2018 року був увільнений від виконання своїх обов`язків на період проходження військової служби за контрактом із збереженням місця роботи та середнього заробітку відповідно до ст. 119 КЗпП України. В період з 01.12.2019 року до 31.12.2020 року ТОВ «Краснолиманське» проводило щомісячне нарахування середнього заробітку відповідно до діючого законодавства, але здійснення виплат не проводилося. Також не проводилася і сплата страхових внесків у цей період часу. За захистом порушених прав [PERSON] в особі представника адвоката Саєнка О. М. звернувся до суду (а.с. 1-2). Ухвалою суду від 24.03.2021 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 16). ТОВ «Краснолиманське» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, відзив не подано, натомість представником [PERSON] надано оригінали бухгалтерських довідок про середній заробіток позивача до початку мобілізації №647 від 12.03.2021 року та про заборгованість по заробітній платі №648 від 12.04.2020 року та просила винести рішення по суті справи, у відповідності до норм чинного законодавства. (а. с. 19, 21, 22-23). Сторони на виклик до суду не з`явилися. Позивачем [PERSON] та його представником адвокатом Саєнко О. М. (уповноважений ордером), суду адресовано заяву про розгляд справи в їх відсутність, позов підтримано, просили ухвалити рішення на підставі письмових матеріалів у справі. Представник відповідача ТОВ «Краснолиманське» Кошелєва О. І. (уповноважена довіреністю) подала заяву про розгляд справи без її участі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці серійний номер [NUMBER] [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське»: - 14.05.2018 року прийнятий електрослюсарем підземним 3 розряду з повним підземним робочим днем в шахті тимчасово; - 20.06.2018 року переведений електрослюсарем підземним 3 розряду з повним підземним робочим днем в шахті; - 05.11.2020 року працює по теперішній час. (а.с. 9-10). Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 04.10.2018 року № 289 солдата [PERSON] який прибув з військової частини [NUMBER] призначеного наказом командира Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.09.2018 року №123-СР на посаду старшого водія 1 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини [NUMBER] , ВОС-837702А, з 04.10.2018 року зарахувати до списків особового складу. (а. с. 7) Згідно довідки №159 від 28.01.2021 року, виданої військовою частиною [NUMBER] , [PERSON] дійсно перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] м. Бахмут з 31.07.2018 року по теперішній час. (а. с. 8) Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом з ним своєчасно не проведено. На час проходження військової служби підприємством були вжиті заходи щодо збереження місця його роботи та посади, однак середня заробітна плата за цей час йому не нараховувалась та не виплачувалась. На теперішній час відповідач відмовляється у добровільному порядку виплатити йому середню заробітну плату за період несення в служби за контрактом у ЗСУ. Він уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України 31.07.2018 року, тобто в особливий період, строком на три роки, а тому на нього розповсюджуються пільги, передбаченими\~статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~та ч. 3\~ст. 119 КЗпП України. Таким чином, на час проходження служби у ЗСУ за контрактом з 31.07.2018 року по 31.08.2021 року підприємство повинно було нараховувати йому середній заробіток, який розраховується, враховуючи заробітну плату за попередні два місяці (відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100). З довідки, наданої відповідачем, вбачається, що його середньомісячний заробіток на підприємстві за попередні два місяці до укладання контракту становив 372,29 грн. Таким чином, за його розрахунками підлягає стягненню з підприємства на його користь середній заробіток за період з 01.12.2019 року по 31.12.2020 року в сумі 122559,05 гривень. (а.с.1-2) Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. За змістом пункту 3 частини першої\~статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. Відповідно до положень\~статті 119 КЗпП України\~за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців протягом 45 діб з дня набрання чинності цим указом. Указом Президента від 06 травня 2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців протягом 45 діб з дня набрання чинності цим указом. Указом Президента від 21 липня 2014 року № 607/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22 липня 2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців протягом 45 діб з дня набрання чинності цим указом. Указом Президента від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців протягом 2015 року у три черги протягом 210 діб. Указом Президента від 25 березня 2016 року №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15»\~прийняте в межах конституційних повноважень рішення про проведення у березні-квітні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період: призваних відповідно до\~Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію»\~і не звільнених з військової служби згідно з\~Указом Президента України від 12 червня 2015 року № 328 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію»; призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до\~Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію». Указом Президента від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15»\~прийняте в межах конституційних повноважень рішення про проведення у вересні-жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до\~Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію», крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу. Статтею 1 Закону України «Про оборону України»\~визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналогічна норма зазначена в\~статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»: особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. За змістом постанови Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року, справа № 800/582/14, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. У проміжок між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припиняється. Позивач був призваний на строкову військову службу під час мобілізації, тобто у особливий період, передбачений\~Законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~та «Про оборону України», тому за ним на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію зберігаються місце роботи (посада) та середній заробіток на підприємстві. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію\~Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до\~статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України»\~кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. Судом встановлено, що позивач уклав контракт про проходження громадянами України військовою служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу на строк три роки, за яким [PERSON] добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду\~понад установлений строк Контракту. Зі змісту частини третьої\~статті 119 КЗпП України\~поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, тому як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~та ч. 3, 4\~ст. 119 КЗпП України. У зв`язку наведеним вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби у Збройних Силах та України, та відповідно вимоги про нараховані суми вказані позивачем заробітної плати підлягають задоволенню. Крім того, суд зауважує, оскільки нараховану позивачем суму заробітної плати відповідач не спростовує, а тому у суду не має необхідності здійснювати перерахунок заробітної плати та задовольняє позовні вимоги [PERSON] в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ЦПК України). Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи ТОВ «Краснолиманське» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно бухгалтерської довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом звільнений відповідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом задоволено повністю на суму 122559,05 гривень, тобто на 100 % від заявлених вимог, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 908,00 гривень. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16, 23 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 47, 119 КЗпП України,

Outcome: approved