Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

18.07.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06.11.1996 року, який розірвано 04.05.2016 року за рішенням Шаргородського районного суду. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та знаходиться повністю на її утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дочкою повноліття, посилаючись на те, що відповідач з сімєю не проживає, не бере участі у вихованні дитини, добровільно матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, чим ставить її сімю в скрутне матеріальне становище. Їй одній важко утримувати дитину, так як постійно потрібно купувати продукти харчування, одяг, ліки, дбати про фізичний і духовний розвиток дитини. Відповідач є працездатним, офіційно не працевлаштований, проте їздить на тимчасові заробітки за кордон, тому має можливість виконувати обовязки по утриманню неповнолітньої дочки. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, згідно з пунктом 3 прохальної частини позовної заяви просить розгляд справи проводити у її відсутності, не заперечує щодо винесення заочного рішення (а.с.2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. Судові повістки, направлені судом на імя відповідача, останнім отримані, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями про вручення судової повістки (а.с.15, 18). Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи і не зявився до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 19.07.2016 року, суду не надав. Заяв про відкладення судового розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності, відповідач до суду не подав. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка заперечень щодо заочного розгляду справи не має, про що зазначила в п.3 прохальної частини позовної заяви (а.с.2), то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.1996 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 04.05.2016 року (а.с.5). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO], батьком якої в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії 1-АМ №218498 (а.с.6). Дитина сторін [PERSON], [INFO], проживає з матірю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок Гибалівської сільської ради від 12.07.2016 року за №№901, 902 (а.с.7-8). Судом встановлено, що позивачка та відповідач однією сімєю не проживають, спільного господарства не ведуть. Відповідач не приймає належної участі в матеріальному утриманні дитини, що вбачається із позовної заяви, та не заперечується відповідачем, оскільки заперечень на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 19.07.2016 року останній не надав. Також, судом встановлено, виходячи із змісту позовної заяви, що відповідач фізично здоровий, працездатний, але не працює, отримує мінливий, нерегулярний дохід в результаті тимчасових заробітків, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 19.07.2016 року останній не надав. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання дочки, оскільки, як вбачається з досліджених у справі доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини покладено на позивачку, з якою проживає дитина, що ставить сімю позивачки в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання дочки [PERSON]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в повному обсязі, тобто в розмірі по 600 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дочки, зокрема, на придбання одягу, ліків та продуктів харчування, а відповідач від матеріального утримання дочки ухиляється, і не приймає участі в утриманні дитини. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.11.1996 року по 04.05.2016 року, що вони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON], утримання якої є предметом даного спору, що дитина знаходиться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, хоча отримує дохід від тимчасових заробітків, інших осіб на утриманні немає, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дитини і весь обсяг обовязків по його утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, оскільки позивачка просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, а відповідач заперечень щодо цього не зазначив, до того ж не працює та не має стабільного доходу. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі по 600 грн. щомісячно, починаючи з 18.07.2016 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б проживала з обома батьками і утримувалася за рахунок обох батьків, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved