Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

19 листопада 2010 року представник Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій, з урахуванням прийнятих судом уточнень, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості у розмірі 589 625 гривень 86 копійок,а також судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 30 травня 2008 року між АКБ «Національний кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» та громадянином України [PERSON] укладено кредитний договір №02-86/81, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) доларів США. За користування кредитом було встановлено процентну ставку у розмірі 14% річних з кінцевим терміном повернення кредиту та відсотків за ним до 28 травня 2015 року. На виконання кредитного договору, позивачем 30 травня 2008 року було видано готівкою кошти у розмірі 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) доларів США, відповідно до заяви про видачу готівки №69 від 30.05.08року.Таким чином позивач вчасно та у повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №02-86/81 від 30 травня 2008 року, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія» укладено договір поруки від 29 січня 2008 року №02-66/17. Оскільки відповідач своїх зобов'язань, в частині сплати процентів, а також повернення грошових коштів у порядку встановленому кредитним договором не виконав, у нього виникла заборгованість в розмірі 589 625 гривень 86 копійок, яку позивач, разом із сумою судових витрат, просив стягнути з відповідача на свою користь. В процесі судового розгляду [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» в особі ліквідатора Хайло М.В., про визнання договору недійсним, в якій, з урахуванням прийнятих судом уточнень, просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір кредиту №02-86/81 від 30 травня 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Банк Національний кредит». В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що керівництво Tовариства з обмеженою відповідальністю «Надія», за попередньою змовою з представниками (керівниками) банків отримували кредитні кошти на ім'я третіх осіб (працівників Tовариства з обмеженою відповідальністю «Надія») для потреб підприємства. При цьому позивач за зустрічним позовом зауважив, що підписи на спірному кредитному договорі, а також, у заяві про видачу готівки були виконані не ним, а іншими особами.У зв'язку із зазначеним просив зустрічний позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити, із підстав, зафіксованих технічними засобами судового засідання. Зустрічну позовну заяву не визнав, просив відмовити у її задоволенні.. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримав, просив її задовольнити. Представник третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» в особі ліквідатора Хайло М.В. про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дійшов висновку про необхідність у задоволенні зустрічного позову, із відмовою у задоволенні первісного позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 30 травня 2008 року між АКБ «Національний кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» та громадянином України [PERSON] укладено Кредитний договір №02-86/81, відповідно до якого позивач надає відповідачу кредит у сумі 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №02-86/81 від 30 травня 2008 року, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія» укладено Договір поруки від 29 січня 2008 року №02-66/17. Ухвалами Малиновського районного суду м. Одеси від 29.03.2013 року та 10 лютого 2014 року від Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», а також від Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» витребувані оригінал кредитної справи за кредитним договором №02-86/81 від 30 травня 2008 року, а також оригінал договору поруки від 29 січня 2008 року №02-66/17, підписані від імені [PERSON], з метою забезпечення проведення судової почеркознавчої експертизи, клопотання про призначення якої заявив представник відповідача. На виконання цієї ухвали від представника позивача були надані письмові пояснення, в яких ПАТ «Банк Національний Кредит» повідомив про неможливість надання оригіналів цих документів, у зв'язку з їх відсутністю. При цьому відомості про обставини та час втрати цих документів відповідачем в поясненнях не зазначені, а тому суд не може вважати цей факт доведеним у зв'язку із відсутністю достатніх та допустимих доказів, що його підтверджують. Ст.202 ч.1 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.207 ч.2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.64 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є будь-які документи, листування службового або особистого характеру, або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Відсутність оригіналу кредитної справи за кредитним договором №02-86/81 від 30 травня 2008 року, а також оригіналу договору поруки від 29 січня 2008 року №02-66/17, підписаних від імені [PERSON], дає підстави вважати, що кредитний договір відповідачем у письмовій формі не укладався та ним не підписувався, а також свідчить про відсутність з його боку дій, спрямованих на виникнення цивільних прав та обов'язків на підставі цього договору. Суд не приймає на увагу в якості доказів надані представником позивача копії оскаржуваного договору та копії інших документів, на підписання яких одночасно із цим договором посилається ПАТ «Банк Національний Кредит», оскільки представником позивача не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження того факту, що ці копії були зроблені з оригіналів вищезазначених документів, які є допустимими доказами відповідно до ст.64 ч.2 ЦПК України, до їх втрати. Також судом не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих письмових доказів виписки по особовому рахунку за період з 30.05.2008 року по 02.12.2013 року, оскільки з них не вбачається, що саме відповідач здійснював проплати за кредитним договором, та заява про видачу готівки, оскільки до суду не надано оригінал кредитної справи. Ст.203 ч.ч.1,3 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ст.215 ч.1 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.316 ч.1 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору №02-86/81 від 30 травня 2008 року можливо встановити тільки при наявності оригіналу такого договору, або за наявності копії такого договору, виготовлення якої здійснено з оригіналу договору, що підтверджено достатніми та достовірними доказами. У зв'язку із відсутністю вищезазначених документів суд дійшов до висновку про відсутність волевиявлення у відповідача на укладення оскаржуваного договору. Встановлені факти в їх сукупності свідчать, що кредитний договір №02-86/81 від 30 травня 2008 року суперечить ст.ст. 202, 203 ч.ч.1,3, 207 ч.2, 316 ч.1, 317 ч.1 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.215 ч.1 ЦК України. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Також, судом враховано наявність взаємопов'язаних обставин зустрічного позову з первісним та досліджені судом докази повністю спростовують доводи позивача за первісним позовом.

Outcome: approved