Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

18 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою. 30 жовтня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі. 20 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] є власником будинку №44, розташованого за адресо: Одеська область, смт Окни, вул. Першотравнева на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2007 року. В його будинку зареєстрований [PERSON], який в ньому фактично не проживає, ніяким іншим чином житловим приміщенням не користується, участі у його утриманні не приймає, витрати за користування комунальними послугами не несе. Відповідач в цьому будинку зареєстрований з 2007 року, він був зареєстрований попередніми власниками будинку. Факт реєстрації місця проживання відповідача у належному йому будинку не дозволяє йому розпоряджатись ним на власний розсуд та обмежує його законні права. Він звернувся до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації в належному йому будинку, однак оскільки відповідач виїхав на постійне проживання до свого батька в м. Керч Автономної Республіки Крим і приїздити для зняття з реєстрації відмовляється. Таким чином, у нього виникли реальні перешкоди в розпорядженні своїм майном. Тому, оскільки відповідач фактично не проживає в належному йому будинку, він просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Позивач та його представник у судовому засіданні на задоволенні позову наполягали, надавши аналогічні пояснення та доповнивши, що у 2018 році відповідач досяг повноліття, проживає в [INFO] і близько десяти років не проживає за зареєстрованим адресом. Судові витрати просить віднести на його рахунок. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик у судове засідання за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.25-26, 31/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутність. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку №44, який розташований на вул. Першотравневій в смт Окни Одеської області, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.8/. В будинку позивача зареєстрований відповідач [PERSON], але фактично більше року там не проживає /а.с.9-11, 20/. Так, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї, складеного соціальним інспектором Білим І.В. 09.10.2018 року, [PERSON] зареєстрований в будинку №44 на вул. Першотравнева в смт Окни Одеської області, однак в зазначеному будинку не проживає. Його місце проживання зазначено - Крим /а.с.10/. Утримання будинку та сплатою комунальних платежів здійснює позивач. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідка. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матірю відповідача. [PERSON] зареєстрований в будинку, проживав разом з нею у 2007-2008 роках, відвідував школу. Однак в 2008 році виїхав до Криму в м. Керч до свого батька, оскільки вона в той час хворіла і не мала змоги за станом здоровя займатись його вихованням та доглядати його. Він не проживає в будинку позивача, не веде спільне господарство, не здійснює ремонт та догляд за будинком, інших господарських приміщень домогосподарства. Раніше приїздив на канікули на декілька місяців, а останній раз він був в смт Окни, ще в 2013 році. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач є онуком її рідної сестри, яка у 2005 році приїхала разом з дочкою та онуком. Оскільки сестрі та племінниці з сином не було, де мешкати, то син [PERSON] дозволив проживати у своєму будинку №44 по вул. Першотравневій, де їх і зареєстрував. Згодом сестра померла, а племінниця захворіла, то [PERSON] забрав батько до Криму, бо мати через свою хворобу не могла його доглядати та займатись його вихованням. З того часу відповідач проживає у Криму і лише декілька разів приїздив літом на канікули і все, більше не приїздив. Зараз [PERSON] вже виповнилось 18 років і що він, наче отримав паспорт громадянина [PERSON] Федерації. Окрім того, свідок [PERSON] підтвердила, що відповідач не користується будинком і не проживає в ньому. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.71 ч.1, ст.72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, судом зясовано, що відповідач, будучи зареєстрованим в будинку позивача, однак не проживаючи за місцем реєстрації, не сплачуючи комунальні платежі та не приймаючи участі у підтриманні будинку в належному стані втратив право користування цим жилим приміщенням, однак створює позивачу перешкоди у розпорядженні майном, так як через реєстрацію відповідача у будинку позивача, останній обмежений у праві розпоряджатися будинком на власний розсуд, здійснити продаж будинку тощо, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити та усунути позивачу перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved