Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

18.09.2014 року [PERSON] звернулася до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину житлового будинку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 05 травня 2004 року її чоловік [PERSON] з яким вона перебуває в зареєстрованому шлюбі уклав договір дарування, яким подарував належний їм на праві спільної сумісної власності житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] їхній онучці [PERSON], при цьому вваживши, що укладає договір довічного утримання. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за № 289 і зареєстрований в Хотинському номінальному районному бюро технічної інвентаризації 12.05.2004 року. Вказала, що у зв'язку з тим, що її чоловік [PERSON] довідався про договір дарування а не довічного утримання , він звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з заявою про визнання його не дійсним. Зазначила, що 07 червня 2012 року Хотинський районний суд Чернівецької області виніс рішення в цивільній справі № 2-305 2012 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] , третьої особи [PERSON] про визнання не дійсним договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно вказаного рішення, позовну заяву її чоловіка позивача по справі Хотинським районним судом Чернівецької області задоволено в повному обсязі та визнано не дійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Апеляційним судом Чернівецької області 26.07.2012 року рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 червня 2012 року про задоволення позовних вимог чоловіка скасовано. Зазначила, що [PERSON] на ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ була надіслана касаційна скарга, яку суд розглянув і 05 жовтня 2012 року виніс ухвалу про її відхилення. Також вказала, що на час укладення договору дарування її чоловіком [PERSON] на користь їхньої онучки [PERSON] ,а також на час розгляду справи за його позовом до [PERSON] про визнання його недійсним , як в першій інстанції так і в апеляційній та касаційній , їй не було відомо про відчуження спільно набутого майна під час шлюбу та про спір відносно нього в судовому порядку так як вона проживала в іншому місці а по приїзду її чоловік нічого не повідомляв. Тим більше, що вони безпреревно проживають у будинку і вона не могла подумати про те, що він відчужений. Зазначила, що про факт відчуження їй стало відомо тільки в серпні 2013 року зі слів чоловіка та надано копію документів для ознайомлення. Після того як вона довідалась відразу звернулась з заявою до Хотинського РВ УМВС України в Чернівецькій області про порушення її права на власність моїм чоловіком та приватним нотаріусом який посвідчив договір. Отримавши відповідь Хотинського РВ ,зібравши всі необхідні документи , вона звернулась до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, а пізніше і до Апеляційного суду Чернівецької області з заявою про перегляд рішень суду у зв'язку з ново виявленими обставинами. Вищий спеціалізований суд її заяву розглянув та виніс рішення яким відмовив їй у відкритті провадження так як ним будь-яке рішення про скасування , зміну рішення Хотинського районного суду Чернівецької області чи рішення Апеляційного суду Чернівецької області по даній справі не приймалось. На підставі відмови Вищого Спеціалізованого Суду України, вона звернулась до Апеляційного суду Чернівецької області з такими ж вимогами, який її заяву розглянув і в ухвалі про відмову від 05.03.2014 року зазначив, що вона має право звернутись до Хотинського районного суду Чернівецької області з окремим позовом про захист порушеного права власності. Крім того зазначила, що станом на час укладання договору дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами її чоловіком [PERSON] на ім'я [PERSON] , йому належало право власності тільки на 1/2 його частину, а не на весь будинок, так як вищенаведений будинок та належні до нього споруди побудовані ними спільно в зареєстрованому шлюбі , за наші спільні кошти та спільною працею і згоди на його відчуження в будь-який спосіб вона не надавала. Посилаючись на викладене просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 05 травня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 05.05.2004 року за № 289. Визнати житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами який розташований за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя її та [PERSON]. Визнати за нею [PERSON] право власності, на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами який розташований за адресою: [ADDRESS] яка набуту в спільній власності під час шлюбу. Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась про причину неявки суду не повідомила хоча належним чином була повідомлена, що підтверджується повідомленням про вручення поштового повідомлення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом було встановлено, що 05 травня 2004 року [PERSON] який перебуває в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] уклав договір дарування, відповідно до умов якого подарував належний на праві спільної сумісної власності житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] [PERSON], договір посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за № 289 і зареєстрований в Хотинському номінальному районному бюро технічної інвентаризації 12.05.2004 року. Також судом встановлено, що 07 червня 2012 року Хотинський районний суд Чернівецької області виніс рішення в цивільній справі № 2-305 2012 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] , третьої особи [PERSON] про визнання не дійсним договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно вказаного рішення, позовну заяву [PERSON] по справі Хотинським районним судом Чернівецької області задоволено в повному обсязі та визнано не дійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Апеляційним судом Чернівецької області 26.07.2012 року рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 червня 2012 року про задоволення позовних вимог [PERSON] скасовано. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 жовтня 2012 року відхилено касаційну скаргу [PERSON] Відповідно до свідоцтва про заключення шлюбу серії [NUMBER] від 22 серпня 1972 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON], 29 жовтня 1953 року зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис за № 974. Також в судовому засіданні з'ясовано, що станом на час укладання договору дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами [PERSON] на ім'я [PERSON] , йому належало право власності тільки на 1/2 його частину, а не на весь будинок, так як вищенаведений будинок та належні до нього споруди побудовані подружжям спільно в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти та спільною працею і згоди на його відчуження в будь-який спосіб позивач [PERSON] не давала. Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статтею 65 ч.2 СК України визначеного при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина , чоловік мають право на звернення до суду з позовом про в визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статтею 65 ч. з СК України визначено, що для укладання одним із подружжя договорів , які потребують нотаріального посвідчення , згода другого подружжя має бути подана письмово, чого в даному випадку не відбулось, так як позивач не мала наміру відчужувати належне їй в спільній власності нерухоме майно. Статтею 368 ч. з ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Статтею 369 ч. 2ЦК України визначено, що розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності здійснюється за згодою усіх співвласників , і згода співвласників на вчинення правочинну , який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Статтею 369 ч. з ЦК України визначено, що правочин, щодо розпорядження спільним майном , вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом не дійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.317 ЦК України визначено, що на зміст права власності не впливають на проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України , власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1. ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 статті 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, заважаючи на положення приведених норм закону та встановлені обставини справи, а також враховуючи ту обставину, що [PERSON] на момент укладання оспорюваного договору дарування на користь [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, та житловий будинок є їхньої спільною власністю та те, що своєї згоди позивач на укладання договору не надавала суд, вважає доведеною обставину недійсності договору дарування, тому слід задовольнити позов та визнати договір дарування недійсним та визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку. Крім того, суд вважає за необхідне, у порядку ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір.

Outcome: approved