Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

17 березня 2015 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що з 15 жовтня 2013 року працювала у ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» на посаді юрисконсульта. З 30 жовтня 2013 року в товаристві на підставі протоколу наглядової ради та наказу про внесення змін до штатного розкладу було введено ще одну посаду юрисконсульта на яку прийнято [PERSON] Таким чином, з 30 жовтня 2013 року в ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» були наявні, зокрема, наступні вакансії: головний юрисконсульт у кількості 1 штатна одиниця та юрисконсульт у кількості 2 штатні одиниці. З 15 січня 2015 року по 13 лютого 2015 року вона перебувала на лікарняному. 16 лютого 2015 року вийшла на своє робоче місце та їй вручили наказ № 5-ОС від 16 лютого 2015 року про її звільнення та примусили його підписати. З п. 1 цього наказу вбачалося, що її звільняють з займаної посади в зв'язку зі скороченням штату в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України з 16 лютого 2015 року. Про заплановане скорочення штату її повідомлено не було, а в товаристві на посаді юрисконсульта з 19 січня 2015 року вже працював новий працівник. Вона не підписувала ні наказ про введення в дію нового штатного розкладу, ні персональне попередження про звільнення, хоча в них стоять підписи від її імені з імітацією підпису схожого на її. Крім того, у відповідача були наявні дві аналогічні посади юрисконсульта, одну з яких займала вона, а іншу - [PERSON] Їй відомо, що остання була вагітною, тому до моменту запланованого скорочення посада [PERSON] мала бути вільною, але ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» не запропонувало зайняти цю посаду. З наказу № 1-ОС від 19 січня 2015 року вбачається, що через один день після так званого скорочення чисельності штату, ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» на вакантну посаду юрисконсульта була прийнята [PERSON] з формулюванням «на період перебування основного працівника [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку». За таких обставин, позивач вважає, що її звільнення було незаконним та таким, що не відповідає вимогам закону, тому роботодавець має сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану моральну шкоду. Просить суд ухвалити рішення, яким: · визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» від 16 лютого 2015 року № 5-ОС про звільнення [PERSON] у зв'язку із скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України; · поновити [PERSON] на посаді юрисконсульта ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» з 17 лютого 2015 року; · стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 лютого 2015 року по день ухвалення рішення судом в розмірі 24012 гривень; · стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» на користь [PERSON] 18000 гривень на відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав. Пояснили суду, що вважають безпідставними посилання сторони позивача на те, що [PERSON] була прийнята не на посаду юрисконсульта не відповідають дійсності, оскільки наказ про її призначення як юрисконсульта був складений головним юрисконсультом, підписаний генеральним директором та головним бухгалтером, і відповідно [PERSON] була зарахована до штату ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс». Вважали за необхідне призначення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження того, що позивачу не належать підписи на наказі про введення в дію нового штатного розкладу та на персональному попередженні про звільнення. Крім того, сторона позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача 49000 гривень витрат на правову допомогу на оплату послуг фахівця в галузі права та 180 гривень судового збору. Сторона відповідача вважала, що позов не підлягає задоволенню та подала до суду письмові заперечення (а.с. 36-37). Разом з тим, у подальшому - 15 червня 2015 року до суду була подана заява ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» за підписом генерального директора А.В. Бондара про визнання позовних вимог [PERSON] (а.с. 70). У судовому засіданні представник ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» підтримала подану заяву та зазначила, що відповідач у справі визнає всі вимоги позивача, а саме: про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 18000 гривень. Судові витрати просить розподілити з урахуванням вимог закону при вирішенні спору судом. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що наказом № 50-к від 15 жовтня 2013 року [PERSON] прийнята на посаду юрисконсульта ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» (а.с. 10). Згідно наказу № 5-ОС від 16 лютого 2015 року [PERSON] - юрисконсульта ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України з 16 лютого 2015 року. Відповідно до п. 1 ст. ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 цієї статті визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами 1-3 ст. 492 КЗпП України Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Позивач зазначає, що її персонально не попередили про наступне звільнення та не запропонували іншу роботу. Зі змісту заяви ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» про визнання позовних вимог [PERSON] вбачається, що відповідачем ці обставини визнаються, що підтвердила і представник відповідача в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог закону, тому наказ ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» від 16 лютого 2015 року № 5-ОС про звільнення [PERSON] з посади юрисконсульта ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» у зв'язку зі скороченням штату в порядку п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з 16 лютого 2015 року має бути визнаний незаконним. Питання щодо скасування наказу про звільнення не належить до компетенції суду, оскільки має вирішуватись роботодавцем у порядку виконання рішення у випадку задоволення позову. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на те, що наказ про звільнення позивача з 16 лютого 2015 року визнаний судом незаконним, підлягають задоволенню й вимоги про її поновлення на роботі на посаді юрисконсульта ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс». У ч. 2 ст. 235 КЗпП України вказано, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У довідці ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» від 16 лютого 2015 року наведено розмір заробітної плати позивача помісячно (а.с. 13). Заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи складала 11334 гривні 37 копійок (грудень 2014 року - 5971 гривню 81 копійку та січень 2015 року - 5362 гривні 56 копійок). Відповідно середньоденна заробітна плата становить 269 гривень 87 копійок (5971,81 + 5362,56) / 42 робочих дня = 269,87). З ПрАТ «Страхова компанія «Мега-Поліс» стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу - 82 робочих дня за період з 16 лютого 2015 року по день ухвалення рішення судом - 16 червня 2015 року в розмірі 22129 гривень 34 копійки (82 х 269,87 = 22129,34). Позивач також просить стягнути з відповідача на її користь 18000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Сторона відповідача визнала, що її діями були порушені трудові права позивача та завдана моральна шкода При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені її трудові права. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 3000 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок за вимоги немайнового характеру та 243 гривень 60 копійок за вимоги майнового характеру. Позивач при зверненні до суду сплатила 180 гривень судового збору, тому ця сума підлягає стягненню на її користь. Інша сума - 307 гривень 20 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. Суд вважає, що не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача такі витрати, пов'язані з розглядом справи, як витрати на правову допомогу в розмірі 49000 гривень витрат. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У п. 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження своїх витрат позивач надала суду договір № 02-03/15 про надання юридичних послуг від 03 березня 2015 року з фахівцем у галузі права - ФОП [PERSON] (а.с. 71-73), квитанції до прибуткових касових ордерів, рахунки-фактури та акти надання послуг (а.с. 86-108). Разом з тим, такі витрати не підлягають стягненню з відповідача, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження того, що такі витрати на оплату правової допомоги фактично були понесені позивачем. Так, подані акти надання послуг про участь у судових засідання не співпадають з часом, які представник проводила в судових засіданнях, що відображено в журналах судових засідань; на квитанціях до прибуткових касових ордерів міститься підпис [PERSON] про отримання коштів, проте не вказано чи зареєстровані ці ордери в журналі реєстрації прибуткових і видаткових касових документів (як те передбачено Постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні»), що свідчить про реєстрацію надходження коштів до ФОП [PERSON] Крім того, надані акти надання послуг, не містять детального переліку наданих послуг та їх вартості, а містять лише загальні посилання, зокрема, юридична консультація щодо підготовки позовної заяви - 3000 гривень; підготовка документів для складення позовної заяви - 7000 гривень; юридична консультація по справі та підготовка клопотань - 4000 гривень; юридична консультація та складення заперечень на заперечення - 8000 гривень; юридична консультація та складення заперечень на акт про відсутність на роботі - 3000 гривень тощо. З таких обставин, суд вважає, що позивач документально не підтвердила понесені витрати на правову допомогу, їх склад та обсяг.

Outcome: partial