Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

17 вересня 2014 року [PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про вселення. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 жовтня 2013 року належить ? частина квартири [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] є власником іншої ? частини спірної квартири. Позивач отримала частину квартири у власність після смерті свого діда [PERSON], якому квартира належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. З моменту набуття права власності і до своєї смерті, яка настала 12 березня 2011 року, її дід не мав можливості потрапити в спірну квартиру, так як відповідачі його в спірну квартиру не пускали. Після отримання свідоцтва про право власності на ? частини спірної квартири вона неодноразово намагалась вирішити з відповідачкою питання спільного користування квартирою, але відповідачі двері їй не відчиняють, від спілкування відмовляються. Позивач просить усунути їй перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вислухавши доводи та пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 жовтня 2013 року спадкоємцем після смерті [PERSON] майна, яке складається з: ? частини квартири [ADDRESS] є його онука, [PERSON] (а.с. 4). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджено, що власником ? частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є [PERSON] (а.с. 5). Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], вона складається з 2-х окремих житлових кімнат площею 9,9 кв.м. та 17,7 кв.м., кухні площею 5,7 кв.м., коридор 6,7 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., туалет 1,0 кв.м., комора 0,4 кв.м. Квартира обладнана балконом 1,0 кв.м. вихід на яких з житлової кімнати 17,7 кв.м. Загальна площа квартири складає 44,4 кв.м. (а.с. 7). Згідно листа Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] повідомили, що її заяву від 23 жовтня 2014 року розглянуто у зв'язку з чим співробітниками міліції неодноразово здійснювався вихід за адресою квартира [ADDRESS], однак, двері вказаної квартири ніхто не відчиняв (а.с. 21). Довідкою від 25 жовтня 2014 року підтверджено, що [PERSON] дійсно зверталась до Самарського РВ ДМУГУМВС України в Дніпропетровській області та за даним фактом співробітниками міліції зібрано матеріал, проведена перевірка (а.с. 22). Відповідно до довідок ВАДР управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с. 39-40). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду покази, що відповідачі дійсно проживають в квартирі [ADDRESS] та є їх сусідами. Вони неодноразово були свідками обставин, коли відповідачі не відчиняли двері позивачу [PERSON] Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом УРСР. Відповідно до 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, враховуючи, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] та на рівні із іншим співвласником має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири, її право має бути захищено судом шляхом вселення в дану квартиру. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про вселення підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає, що з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved